Kučinskis Jānis

Raksti

Jāņa Kučinska raksti

J.Kučinskis: ‘Kā mūs iedzina parādu verdzībā un kā no tās izkļūt’

Jānis Kučinskis rosina aizdomāties par to, kā varēja gadīties, ka reālo vērtību radītāji – atsevišķi cilvēki un pat veselas tautas – nokļuvuši parādu verdzībā. Ko Latvija glābs – izveicīgus naudas mijējus un krāpniekus vai tautu? Autors pauž domu, ka “krāpnieciski radīti parādi nav jāatmaksā”.

Aicinām izlasīt šo nelielo brošūru. Ja uzskatāt, ka tas var paplašināt Jūsu draugu un paziņu izpratni par situāciju valstī (arī pasaulē kopumā), iesakiet to arī citiem. Izvēlieties, Jūsuprāt, piemērotāko veidu, kā uzrunāt līdzcilvēkus – nosūtot spilgtākos teksta fragmentus (varbūt tas varētu būt II. daļas sākumā veiktais ačgārnās Latvijas politikas raksturojums), nosūtot e-pasta vēstuli  Kredītņēmēju apvienībai  ar aicinājumu izglītot savus biedrus un arī pārējos Latvijas iedzīvotājus, ja iespējams, rakstu izdrukājiet un uzdāviniet domubiedram, iesakiet to izlasīt Jums zināmo nevalstisko organizāciju un neformālo domubiedru grupu aktīvākajiem cilvēkiem.

KĀ MŪS IEDZINA PARĀDU VERDZĪBĀ UN KĀ NO TĀS IZKĻŪT

I  daļa

Ir divi nācijas iekarošanas ceļi.

Pirmais ir ar zobenu, otrais ievilinot parādos.

/ASV prezidents Džons Adams/

Iztēlojies, ka esi nolēmis ar vilcienu braukt no Rēzeknes uz Rīgu. Tev ir ceļa soma un biļetei nepieciešamā nauda. Tu ierodies Rēzeknes stacijā, kurā vilcienu jau gaida arī citi pasažieri. Taču kasiere paziņo: „Jā, vilciens tūlīt pienāks, un es redzu, ka jums visiem ir nauda. Taču braukt jūs nevarēsiet, jo man beigušās biļetes.” Un tā vilciens, piecas minūtes pagaidījis, aizbrauc uz Rīgu tukšs, sapīkušos braukt gribētājus atstājot uz sniegotā perona. Pēc nedēļas avīzē lasām paziņojumu, ka vilciens Rēzekne Rīga pārtraucis satiksmi, jo biļešu trūkuma dēļ SIA „Pasažieru vilciens” vairs nav naudas dīzeļdegvielas iepirkšanai un mašīnistu algošanai.

Nauda kā pakalpojuma vai padarītā darba mērvienība

Vai izklausās neticami?

Taču tieši tāda parādība pašlaik vērojama visā Latvijas ekonomikā, tikai biļešu trūkuma vietā mūs žņaudz naudas trūkums. Mums nav naudas, tāpēc bankrotē uzņēmumi, zūd darbavietas, samazinās pirkumi veikalā, algas, sociālie pabalsti un pensijas, arvien vairāk cilvēku vairs nespēj samaksāt par dzīvokli, medikamentiem, kredītu un citiem pakalpojumiem. Vilciena biļete faktiski arī ir nauda, kas izteikta tajā pašā mērvienībā, bet kas derīga tikai noteiktos vilcienu maršrutos. Piemēram, uz biļetes Rēzekne Rīga atradīsiet summu Ls 4,80. Biļeti katrs var kasē apmainīt pret naudu, un otrādi.

Ievadā aprakstītais scenārijs varēja būt arī citādāks. Piemēram, tu ierodies Rēzeknes stacijā ar kartupeļu maisu, cits pasažieris ar cūkas gurnu, vēl cits ar lietotu šujmašīnu, ceturtais piesakās par mašīnista palīgu utt. Kad pienāk vilciens, pasažieri drūzmējas pie mašīnista ar saviem atnestajiem labumiem un kaulējas, par cik mašīnists būs gatavs katru aizvest līdz Rīgai. Kad vienošanās panākta, mašīnists savāc pasažieru veltes, un pasažieri laimīgi ieņem vietas vagonos. Rīgā mašīnists daļu savākto labumu atstāj sev iztikšanai, daļu nodod SIA „Pasažieru vilciens”, bet atlikumu iemaina pret dīzeļdegvielu nākamajam reisam.

Vai tā varētu būt? Protams! Patiesībā tieši tā savulaik rīkojās mūsu senči. Piemēram, kāds kaimiņam aiznesa pāris maisu auzu, lai aizņemtos zirgu braukšanai uz tuvāko tirgu, kurā savukārt citu savu produkciju iemainītu pret saimniecībā nepieciešamām precēm: ziepēm, izkapti, apģērbu u.c. Arī mēs ikdienā iesaistāmies šādā naturālā tirdzniecībā, piemēram, kāds skolnieks pret saliekamo nazi iemaina pastmarku kolekciju. Šādu vērtību apmaiņu mūsdienās sauc par barteri. Taču piekritīsiet, ka tāda tirdzniecība bieži vien būtu visai neērta. Tāpēc jau cilvēki izdomājuši naudu un citus vērtspapīrus.

Naudai pašai par sevi nav nekādas vērtības. Droši vien daudziem mājās glabājas veci padomju vai cara laika rubļi, pirmskara laika papīra lati, okupācijas laika vācu ostmarkas, Staļina laika valsts aizņēmuma obligācijas un citi līdzīgi papīri. Tiem vairs

nav vērtības, ja nu vienīgi kolekcionāru vidū. Arī mūsdienu latiem, iespējams, pēc kāda laika nebūs nekādas vērtības. Taču pagaidām mēs par latiem varam brīvi pirkt dažādas nepieciešamas un ne tik nepieciešamas mantas un pakalpojumus.

Patiesībā nauda ir tāda pati mērvienība kā centimetri, kilogrami, litri. Ja ar centimetriem vai collām mēs mēram priekšmetu garumu vai attālumu, tad ar naudu mēs mēram darba, mantu vai citu pakalpojumu vērtību.

Tomēr t.s. tirgus ekonomikā mēs vērojam brīnumainas lietas. Ja centimetri un kilogrami kā mērvienības gadu no gada nemainās, tad naudas vērtība un pirktspēja mainās gandrīz nepārtraukti. Latvijas Banka ik dienas izsludina oficiālo lata apmaiņas kursu pret citu valstu valūtām, taču arī iekšzemē vērtību cenas mainās inflācijas, deflācijas un citu ekonomisku parādību iespaidā. Kad latu sāka emitēt 1993. gadā, par pieciem latiem varēja nopirkt samērā daudz, bet tagad krietni vien mazāk. E. Repšes sludinātā lata stabilitāte, protams, bija salti meli un propaganda. Svarīgi saprast, ka mainās nevis darba un pakalpojumu vērtība (maizes kukulis 1993. gadā bija tikpat vērtīgs kā tagad), bet gan pati vērtību mērvienība mūsu gadījumā lats. Kāpēc tas tā notiek?

Naudu manipulē

Lai arī patiešām nauda sākotnēji tika radīta ar vienīgo nolūku atvieglot vērtību apmaiņu, tomēr zināmas aprindas ar laiku iemanījās naudu manipulēt ar naudu taisīt vēl vairāk naudas. Tā ir ļoti sena parādība, un cilvēce jau no iesākumiem pret to dažādi cīnījusies un aizsargājusies. Taču vēstures mācības ātri vien tikušas aizmirstas, tāpēc valstis un civilizācijas ar apbrīnojamu cikliskumu atkal un atkal pārdzīvo ekonomiskas krīzes, sabrukumus un postu.

Visās reliģijās un garīgajās mācībās manipulācijas ar naudu ir kategoriski aizliegtas. Senatnē galveno naudas manipulācijas formu sauca par augļošanu, vēlāk arī par spekulācijām. Visizplatītākais, lai arī ne vienīgais, augļošanas paveids ir naudas aizdošana uz procentiem. Rietumu civilizācijā ar to sāka nodarboties zeltkaļi, kuri vēlāk kļuva par baņķieriem.

Ierasts domāt, ka banku sektoram ir kaut kāda īpaša saistība ar ebrejiem tradicionālais baņķiera tēls sabiedrības apziņā ir ebrejs. Arī mūsdienās divas redzamākās bankas, kuru bankrots satricināja Latvijas ekonomiku (Banka Baltija un Parex) formāli piederēja ebreju tautības pārstāvjiem. Lai arī daudzas bankas pārvalda citu tautību pārstāvji, minētajam iespaidam patiešām ir vēsturisks pamats.

Lai arī jūdu reliģijā augļošana ir aizliegta attiecībās ar citiem jūdiem, taču naudu uz procentiem atļauts aizdot citu reliģiju pārstāvjiem (skat. Veco derību Deuteronomija 15: 6 un citās vietās). Kristiešu attieksmi pret augļošanu praksē demonstrēja pats Jēzus, izdzenot augļotājus no Jeruzalemes tempļa. Augļošanas aizliegums sākotnēji bija spēkā gan kristiešu, gan musulmaņu zemēs, taču ar laiku kristīgo zemju pārvaldītāji to sāka pieļaut un veicināt, taču ar noteikumu, ka to drīkst darīt vienīgi jūdi, kuru reliģija to atļauj. Un tā paši kristiešu karaļi, lai uzturētu savu izšķērdīgo dzīvesveidu un finansētu karus (kas, protams, arī notika pretēji Jēzus mācībai), labprāt no šiem baņķieriem aizņēmās, parādus garantējot ar visu savas karaļvalsts bagātību. Tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc banku jomā tradicionāli sāka dominēt jūdu ticībai piederošie (jūdaismu ir pieņēmušas arī vairākas neebreju tautas). To varētu raksturot arī kā pašu kristiešu valdītāju liekulību veidu, kā apiet pašu sludināto reliģisko aizliegumu. Kad parādos iedzītās tautas sadumpojās, baņķieri tika padzīti, bet ar laiku, kad sašutums norima un aizmirsās, tos atkal aicināja atpakaļ. Mūsdienās spekulāciju joma vairs nav ebreju monopols, un ir gadījumi, piemēram,

skandalozais ASV uzņēmējs Bernards Medofs, kad vieni ebreji aplaupa citus ebrejus. Bet atgriezīsimies pie naudas manipulācijām.

Mūsdienās augļošanas un spekulāciju māksla ir attīstījusies bezgala daudzos virzienos un astronomiskos apjomos. Sākot ar visparastākajām tirdzniecības shēmām (nopērc lētāk, pārdod dārgāk) un finanšu noguldījumu piramīdām (jau minētā Banka Baltija), beidzot ar globāla mēroga valūtu kursu spekulācijām, kuras vairs neveic individuāli cilvēki ar savu prātu un izmanību, bet gan speciālas datorprogrammas interneta vidē. Miljardiem dolāru mūsdienās ik minūti milzu ātrumā joņo pa internetā saslēgtām elektroniskām datu bāzēm, spekulējot ar cilvēku godīga darba augļiem, savā ceļā laupot un postot. Izdomāti sarežģīti vērtspapīri (derivāti), kuri domāti, lai it kā apdrošinātos pret valūtu un cenu svārstībām nākotnē, bet faktiski izpaužas kā derības un azartspēles. Hipotekārās ķīlu zīmes un citi parādi tiek pārvērsti jaunos vērtspapīros un vairākkārt tirgoti, astronomiski palielinot kopīgo parādu apjomu. Ik dienas vairāki spekulanti apvienojas, lai valūtu tirgus operācijās sagrautu neatkarīgu valstu naudas sistēmas, aplaupītu pensiju fondus un citus iekrājumus, devalvētu valstu valūtas utt. Kopējā parādu summa jau simtkārt pārsniegusi visas pasaules vērtību cenu, bet spekulācijas turpinās, savā ceļā sagraujot valstu un reģionu ekonomikas. Faktiski modernā globālā ekonomika pārvērsta par milzīgu kazino, kas parazitē uz cilvēku un reālās ekonomikas (godīga, sabiedrībai noderīga darba) rēķina. Jo katru reizi, kad kāds spekulants vai spekulantu grupa vinnē, kādi citi cilvēki tiek aplaupīti. Tieši šis spekulāciju izvirdums tad arī izraisījis pasaules ekonomikas krīzi, kas visvairāk skārusi tieši tās valstis, kuras vairāk pakļāvušas starptautisko augļotāju diktētajiem noteikumiem.

Legalizētā zagšana

Ja parasts pilsonis vilto naudu, viņu par to tiesā un soda. Un pareizi dara, jo ar viltotu naudu tiek pārkāpti godīgas vērtību apmaiņas noteikumi. Naudas viltotājs, neveicot sabiedrībai derīgu darbu, cenšas iegūt citu cilvēku godīga darba augļus, tātad faktiski viņš ir zaglis.

Nauda ir tikai varas iestāžu apstiprināts un sabiedrībā atzīts dokuments, kas apliecina paveiktā darba vai pakalpojuma vērtību. Piemēram, kāds uzņēmējs mājas īpašniekam izrok aku un par šo darbu saņem 500 latus. Tā ir summa, par kuru vienojies mājsaimnieks ar uzņēmēju. 500 lati apliecina, ka uzņēmējs ir veicis kādam nepieciešamu un derīgu darbu. Protams, mājīpašnieks uzņēmēja darbu varēja atalgot arī citā ceļā, piemēram, ar daļu no sava dārza ražas. Taču nauda ir ērtāka, jo to kā maksājumu pieņem arī citi sabiedrības locekļi. Tas pats uzņēmējs par 500 latiem var veikalā nopirkt pārtiku, apģērbu, jaunus darba instrumentus, vai arī samaksāt citam uzņēmējam, piemēram, par jaunu logu ielikšanu viņam piederošajā mājā.

Faktiski savu naudu varētu izlaist katra kopiena, jo nauda ir tikai vērtību mērvienība. Taču, lai varētu ērti tirgoties arī ar attālākiem kaimiņiem, citām pilsētām, novadiem un pat citu valstu iedzīvotājiem, ir ērti, lai katrā valstī būtu vienota un vispāratzīta naudas vienība. Un valstij būtu jārūpējas par šīs mērvienības stabilitāti, drošību un likumību. Tā Latvijas Bankas mājas lapa lasām: „Saskaņā ar likumu "Par Latvijas Banku", tai ir monopoltiesības izlaist nacionālo naudu banknotes un monētas kā vienīgo likumīgo maksāšanas līdzekli valstī.” Diemžēl mūsu gadījumā šis labi domātais likuma pants netiek ievērots, jo citi likumi un panti pieļauj maksāt un saņemt kredītus arī citu valstu valūtās. Bez tam lata apmaiņas kurss neatspoguļo mūsu tautsaimniecības potenciālu, bet gan ir piesaistīts citai valūtai eiro. Bet par to vēlāk.

Vēsturē bijis daudz gadījumu, kad ar citu valstu naudas viltošanu nodarbojas naidīgas valstis. Piemēram, lai sagrautu Amerikas koloniju ekonomiku, Lielbritānija savulaik viltoja un milzīgos apmēros Amerikā izplatīja viltotas ASV banknotes, t.s. kontinentālus. Līdz ar to kontinentāls zaudēja savu vērtību un Amerikas koloniju ekonomika tika paralizēta. Tas arī bija galvenais iemesls Amerikas revolūcijai, kuras mērķis bija neatkarības gūšana no britu kolonizatoriem. Līdzīgi rīkojās arī Vācija Hitlera valdīšanas laikā. Starptautiskie likumi šādu praksi nosoda un pielīdzina karadarbībai ar citiem līdzekļiem, proti, finansiālam karam, kura rezultāti ir līdzīgi militārai agresijai.

Taču vienlaikus valstīs, kuras pieņēmušas t.s. neoliberālo doktrīnu (tātad arī Latvijā), naudas manipulācijas ir ne tikai pilnīgi legalizētas, bet pat tiek veicinātas valstiskā līmenī, piemēram, nosakot spekulantiem dažādas nodokļu atlaides un citas privilēģijas, pakļaujot reālo ekonomiku augļotāju diktētajiem noteikumiem un dažādu parazītu savtīgajām interesēm. Šādas politikas iznākums ir sociāli netaisnīga valsts iekārta un vāja reālā tautsaimniecība, kas izdevīga tikai šauram spekulantu un legalizētu zagļu lokam, kurus mēdz saukt arī par laupītājbaroniem un kleptokrātiem (tulkojumā kleptokrātija nozīmē zagļu vara).

Neoliberālu valsti, kāda ir arī Latvija, raksturo ačgārna vērtību sistēma, kuras ietvaros reāla darba veicēji, piemēram, zemnieki un citi godīgi uzņēmēji, tiek žņaugti ar parādiem un nepanesamu nodokļu nastu, bet parazīti, piemēram, bankas un nekustamo īpašumu spekulanti, bauda privilēģijas un nesamērīgi iedzīvojas uz pārējās sabiedrības rēķina. Visus 19 Latvijas pastāvēšanas gadus var raksturot kā vērtību pārsūknēšanu no darba cilvēkiem uz zagļu un viņu līdzdarbnieku kontiem. Tāpēc arī Latvijas sabiedrība ir tik polarizēta bagātajos un nabagajos. Baņķieri un citi spekulanti taču neveic nekādu sabiedrībai derīgu darbu ne tie ar, ne pļauj, bet tomēr viņu bagātība un privilēģijas ar katru gadu pieaug, kamēr godīga darba veicēji ieslīgst arvien dziļākos parādos un tiek pārvērsti par parādu vergiem.

Parādu vergi patiesībā ir daudz sliktākā stāvoklī nekā, piemēram, tie vergi, kas tika ekspluatēti senajā Romas impērijā vai pavisam nesen ASV dienvidu štatos, kur izmantoja lētu nēģeru darbaspēku. Ja parasto vergu turētājs tomēr ir spiests savu vergu barot, gādāt par viņa pajumti un izdzīvošanu, tad parādu vergam par to jārūpējas pašam. Līdzīgi parastai verdzībai parādu verdzība tiek nodota no paaudzes uz paaudzi, jo parādu apjoms tādā sistēmā nemitīgi pieaug, un atbildība par maksāšanu jāuzņemas arī verga pēcnācējiem. Piemēram, Latvijas valdība pašlaik aizņemas mūsu vārdā, bet šā procesa iznākumā radītie parādi būs jāmaksā arī mūsu bērniem un bērnu bērniem. Vismaz tā tas iecerēts.

Tas pats attiecināms uz veselu valstu paverdzināšanu. Lai valsti iekarotu ar militāru spēku, nepieciešama labi bruņota un motivēta armija. Lai noturētu okupācijas varu, bez armijas jāuztur arī vesels kolaborantu tīkls, pašiem jāveido administrācija, jārēķinās ar iedzīvotāju aktīvu (partizāni) un pasīvu (sabotāža, boikots, nesadarbošanās) pretestību. Bet, ja valsti pakļauj ar finanšu līdzekļiem un panāk parādu atzīšanu, paverdzināšana notiek ar pašu vietējo iedzīvotāju spēkiem.

Latvijas Satversme pasludinājusi, ka Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika un ka suverenā vara Latvijas Republikā pieder Latvijas tautai, proti, mums visiem kopā. Tas nozīmē, ka mums ir tiesības un pat pienākums pašiem demokrātiski pārvaldīt savu valsti, un valsts pārvaldi valstiskā un starptautiskā līmenī īsteno mūsu izvēlēti pārstāvji, kuri pilda mūsu suvereno gribu. Tātad valsts un pašvaldību institūciju darbinieki vistiešākajā nozīmē ir tautas kalpi, kurus mēs varam pieņemt un atlaist no darba. Ja vien izvēlamies šādu mērķi un kopīgā sadarbībā to īstenojam. Valdība bez tautas nav iespējama. Tātad, patiesi, Saeimas un valdības vara var tikt

īstenota tikai tādā gadījumā, ja mēs katrs to aktīvi vai pasīvi atbalstam. Atbalsts katrā konkrētā gadījumā izpaužas kā sadarbība vai vismaz samierināšanās ar valstī īstenoto politiku.

Taču kleptokrātijas apstākļos labi domātie Satversmes panti zaudē jebkādu jēgu.

Ja valdība un deputāti tomēr ir atkarīgi no demokrātiskajiem procesiem sabiedrībā, tad baņķieri nav pakļauti tiešai demokrātiskai kontrolei. Daudzi Latvijā darbojošos banku īpašnieki un akcionāri vispār nav Latvijas pilsoņi un dzīvo kaut kur Skandināvijā vai Detroitā. Banku īpašnieki un citi spekulanti ir izsūkuši ne tikai mūsu naudu un izpostījuši mūsu tautsaimniecību, bet ir nozaguši arī mūsu suvereno varu.

Kā tas noticis?

Valsts nozagšana

Pēdējās patiesi demokrātiskās vēlēšanas (ja neskaita PSRS okupācijas karaspēka daļu piedalīšanos) Latvijā notika 1989. gadā, kad mēs ievēlējām LPSR Augstāko padomi un PSRS Augstākās padomes deputātus. Tās bija mažoritāras vēlēšanas, kurās kandidātus izvirzīja pati tauta. Latvija bija sadalīta vēlēšanu apgabalos, kuros tika organizētas vēlētāju sapulces. Tad nu šīs sapulces arī izvirzīja deputātu kandidātus. Protams, arī tad šajā procesā bija manipulācijas, jo daudzus kandidātus mums „silti ieteica” vai nu vecās varas pārstāvji vai LTF vēlēšanu koordinācijas centrs, tādējādi apgabalu sarakstos iekļuva daudzi no centra atsūtītie „vajadzīgie cilvēki”. Taču tādu dārgu izklaides un solījumu dalīšanas kampaņu, kādas tika organizētas vēlāk, tolaik vēl nebija. Vismaz formāli katram Latvijas iedzīvotājam bija iespēja atbalstīt vai neatbalstīt konkrētu kandidātu, jo katram kandidātam bija jāsavāc ar likumu noteiktais atbalstītāju skaits, un pastāvēja iespēja no sava vidus izvirzīt cilvēkus, kuriem mēs patiesi uzticamies. Es domāju, ka tāda vēlēšanu kārtība būtu vislabākā arī tagad, bet par to citā rakstā.

Diemžēl, kamēr Latvijas iedzīvotāji priecājās par tik viegli iegūto valsts neatkarību, LPSR Augstākā padome lika pamatus arī nākamajai kleptokrātijai, proti, pieņēma neoliberālos spēles noteikumus, kuru ietvaros visas privilēģijas atvēlētas legalizētajiem zagļiem. Tika veikta arī t.s. šoka terapija, kuras iznākumā sabiedrības vairākums tika aplaupīts, valsts uzņēmumi tika izlaupīti un vājināti, bet uz tā rēķina ļoti īsā laikā radās jaunbagātnieku jeb legālo zagļu slānis. Jau 5. Saeimas vēlēšanām kandidātus vairs neizvirzīja tauta, bet gan jaunbagātnieki un pat kriminālas struktūras. Sākās politiskā biznesa laikmets.

Līdz 5. Saeimas vēlēšanām dibinājās daudzas mazskaitlīgas partijas. Tā kā valsts jau bija iegrūsta nabadzībā un šokā, šīs partijas vairs nemeklēja demokrātisku atbalstu tautā, bet gan devās pie tā laika bagātniekiem, kuri normālā valstī tiktu kvalificēti kā krimināli elementi vai pat mafiozas struktūras. Tad nu šie jaunbagātnieki talantīgākajiem politisko biznesmeņu grupējumiem, piemēram, partijai „Latvijas ceļš”, piešķīra naudu vēlēšanu kampaņas organizēšanai (vairāk par to lasiet Māra Gaiļa atmiņu grāmatā „Varas tehnoloģija”), bet faktiski tautas muļķošanai. Ja vēl 1989. gadā vēlēšanu kampaņās kandidāti runāja par vēlamo valsts politiku, tad vēlākās kampaņas tika organizētas pēc stingriem biznesa mārketinga un reklāmas principiem, kas būtībā ir manipulācijas tehnoloģijas, kuru mērķis ir klientiem (vēlētājiem) iesmērēt tādu preci (deputātus), kādu klients patiesībā nemaz nav gribējis (jau mēnesi pēc vēlēšanām cilvēki savu izvēli nožēlo). Faktiski šīs kampaņas jau bija kā izklaidējošas šova, manipulāciju un tukšu solījumu dalīšanas izrādes, kurās par politiku vispār vairs nerunāja. Lai pievilinātu un piemuļķotu vēlētājus, partiju sarakstos iekļāva tautā populārus komponistus, sportistus, aktierus un žurnālistus, kuriem nebija pat mazākās intereses par valsts politiku. Taču nu viņi bija nopirkti, jo

bija jāatpelna zagļu ieguldītā nauda. Proti, bija arī turpmāk jānodrošina kleptokrātijai labvēlīgi spēles noteikumi. No šiem deputātiem neprasīja daudz tikai nobalsot atbilstoši frakcijas vadītāja ar īkšķi rādītajai zīmei. Taču arī šiem politiskajiem aktieriem tika nodrošinātas zināmas privilēģijas iespējas kaut ko pagrābt no dalāmā pīrāga un automātiski saņemt privileģētu deputāta pensiju. Tieši tāpēc es šos partiju darboņus nosaucu par politiskajiem biznesmeņiem.

Daudzi Latvijas cilvēki pašlaik savas nākotnes cerības saista ar nākamajām Saeimas vēlēšanām. Diemžēl arī šoreiz viņus sagaida rūgta vilšanās. Ja netiks mainīta pastāvošā vēlēšanu kārtība, kuras ietvaros kleptokrāti kandidātus nopērk jau pirms ievēlēšanas, nekas būtiski nemainīsies. Jo visdziļākā korupcija paslēpta tieši šajā pirmsvēlēšanu posmā. Neoliberālā kārtība ir korumpēta savā dziļākajā būtībā starp neoliberālismu un korupciju var likt vienlīdzības zīmi. Bez tam jāņem vērā arī tas, ka Latvija ir negudri iemānīta tādā impēriskā un nedemokrātiskā veidojumā kā Eiropas Savienība, kurā lēmumus un direktīvas izstrādā nevis parlaments, bet ieinteresētu korporāciju iecelti komisāri. Saskaņā ar Saeimas apstiprināto Lisabonas līgumu (ko deputāti apstiprināja, pat neizlasot), turpmāk vismaz 75% mums svarīgu lēmumu tiks pieņemti nevis nacionālajos parlamentos, bet gan Briselē.

Jūs jautāsiet, kāpēc par to neraksta lielajās avīzēs, nerāda TV kanālos un neziņo pa radio? Vienkārši tāpēc, ka kleptokrāti nopirka arī šos informācijas kanālus, un neatkarīgas preses Latvijā gandrīz nav. Žurnālisti, kas notiekošo saprot, protams, ir, taču akcionāri viņiem neļauj par to brīvi izteikties. Ja viņi grib palikt darbā, jāmācās sevi cenzēt. Tāpēc labākajā gadījumā kaut ko varam nojaust tikai starp žurnālistu rakstītajām rindām.

Zīmīgi, ka drīz pēc Latvijas neatkarības atgūšanas lielāko dienas laikrakstu „Diena” un lielāko biznesa avīzi „Dienas bizness” nopirka Zviedrijā reģistrēts uzņēmums, ar to sagatavojot t.s. zviedru banku invāziju un Latvijas iedzīšanu parādos. Tiklīdz darbiņš bija paveikts, tā zviedru investoriem interese par avīzēm zuda, un tās tika pārdotas citiem.

Tieši „Diena” burtiski diktēja zināmām augļotāju aprindām vēlamo politiku, kā arī sagatavoja tai Latvijas iedzīvotājus. Pašlaik bijusī dienas redaktore, miljonāre Sarmīte Ēlerte dibina vēl vienu augļotāju politikas balstu un cerību politisko apvienību „Vienotība”.

Jaunie vecie zviedru laiki

Ar zviedriem šajā rakstā es nedomāju visu zviedru tautu, kura pati ir cietusi no augļotāju politikas, bet gan Zviedrijā reģistrētās bankas. Zinošākie zviedri ir pret Zviedrijas banku izrīcībām Baltijas valstīs.

Faktiski Latvija ES tika iekļauta kā izlaupīšanai paredzēta kolonija, proti, uz Latviju diskriminējošiem noteikumiem. Piemēram, jau pievienošanas līgumā paredzēts, ka Latvijas lauksaimniecība saņems būtiski mazākas subsīdijas, kā arī lielā mērā atteiksies no zvejošanas tiesībām savos teritoriālajos ūdeņos. Vēlāk nāca citas prasības, piemēram, likvidēt cukurbiešu audzēšanu un cukura rūpniecību. Pašlaik ES komisāri uzbrūk „Latvijas dzelzceļam”, lai tam atņemtu kravu pārvadājumus.

Taču bija arī neformālas vienošanās, kuru ietvaros Latvijas politiķi iztirgoja Latvijas intereses. Faktiski ES vecākās dalībvalstis sadalīja Latviju interešu sfērās. Piemēram, dāņiem tika lauksaimniecība, somiem un zviedriem mežu saimniecība. Skandināvijas korporācijas dominē arī Latvijas sakaru jomā. Un zviedriem tika arī Latvijas banku joma, par ko šis raksts.

Zviedrijas banku akcionāriem tika atļauts pārņemt vairākas lielākās Latvijas bankas. Pēc tam zviedru baņķieri salika konteineros zviedru noguldītāju un

pensionāru naudu, pārveda to uz Latvijas banku seifiem un sāka to dalīt laimīgajiem Latvijas cilvēkiem?

Atvainojiet, tas bija nejauks joks no manas puses…

Trakākais jau ir tas, ka faktiski zviedru baņķieri Latvijas tautsaimniecībā nav ieguldījuši nevienu santīmu, bet tikai pelnījuši, pelnījuši un pelnījuši rausuši, rausuši un rausuši.

Uzskatāmībai iztēlosimies vēl vienu ainu. Teiksim, Anna ar uzcītīgu un gudru darbu vairāku gadu garumā ir iekrājusi 5000 latu. Bet viņas kaimiņam Pēterim ir steidzami veicami darbi saimniecībā, tikai pietrūkst apmēram 1000 latu. Anna Pēterim uzticas un viņam tos trūkstošos 1000 latus aizdod (gan jau Pēteris, kurš arī uzcītīgs un godīgs vīrs, vēlāk atdos, kad varēs). Uzdevums ir pateikt, cik latu pēc aizdevuma palika Annai?

Ja teicāt, ka 4000 latu, tad atbilde ir pareiza.

Velkot paralēles, tieši tā vajadzētu būt arī gadījumā, ja aizdevumu izsniegusi banka. Taču tur jau tā lieta, ka banku gadījumā neoliberālā sistēmā šāda 3. klases aritmētikas likumsakarība nedarbojas. Zviedru bankas Latvijā nav ievedušas nevienu santīmu, tikai rausušas, rausušas un rausušas.

Lai to saprastu, jāsaprot neoliberālā banku sistēma, ko diemžēl skolās mums nemāca un pat populārajā raidījumā „Kā dzīvot labāk” nestāsta.

Protams, pastāv arī likumi, kuri regulē banku darbību. Likums nosaka, ka bankai, lai nodarbotos ar kredītu izsniegšanu, jābūt zināmām reālās naudas rezervēm. Parasti šīm rezervēm jāsasniedz vismaz 10 procentus no izsniegto kredītu masas. Taču var būt noteikts ar cits rezervju īpatsvars, bez tam to grūti kontrolēt, jo darbojas arī komercnoslēpumu likums. Kā liecina ASV lielāko korporāciju prakse, šie biznesa giganti nekautrējas krāpties, uzdot viltotus grāmatvedības datus, peļņas rādītājus u.tml.

Zviedru bankas Latvijā ir tikai meitas uzņēmumi. Tātad vismaz daļēji rezerves atrodas Zviedrijā, kāda daļa arī Latvijas Bankā. Rezervēs tiešām var būt minētie zviedru noguldījumi un pensiju nauda, lai gan arī tos bankas brīvi izmanto spekulācijās. Protams, mātes uzņēmumi vēlas, lai viņu meitas uzņēmumi rīkotos nosacīti autonomi, t.i., paši rūpētos arī par savam rezervēm. Savas rezerves bankas sapelna ar citiem uzņēmējdarbības veidiem. Piemēram, banka atvelk komisijas naudu par katru mūsu komunālo maksājumu. Tā kā maksātāju ir daudz, gada laikā tādā veidā sakrājas vērā ņemamas summas. Bankas apkalpo ne vien cilvēku, bet arī iestāžu rēķinus, par ko arī saņem naudu. Peļņu nes arī valūtu maiņa un spekulācijas, lai gan pēdējās var nest arī zaudējumus. Bankas arī spekulē biržās un darbojas kā investīciju bankas. Piemēram, ja kāds turīgs latvietis iegulda zviedru bankā savu naudu, visdrīzāk šo naudu banka ieguldīs kādās vairāk vai mazāk riskantās operācijās kaut kur Krievijā vai Kiprā. Līdzīgi bankas izrīkojas ar mūsu pensiju fondiem. Tā kā Latvijā ieviesta ražošanai nelabvēlīga politika, mūsu nauda faktiski nekad netiek ieguldīta Latvijas reālajā tautsaimniecībā. Gards kumoss gadās, ja korumpēti politiķi nolemj likvidēt savas pašvaldības vai pat valdības norēķinu centrus un to funkcijas uztic kādai privātai bankai, kas to atbalstījusi vēlēšanās. Par norēķinu apkalpošanu atkal laba peļņa. Tieši tā rīkojās, piemēram, Parex. Tātad bankas nosmeļ krējumu visām mūsu naudas plūsmām, bet peļņu no Latvijas parasti izved to saņem ārvalstu akcionāri.

Un tās ir lielas summas. Ja palasām statistiku par iepriekšējiem gadiem, bankas Latvijā strauji auga un pelnīja miljonu miljonus. Kamēr Latvijas reālā tautsaimniecība grima nabadzībā.

Banku seifos mūsdienās ir visai niecīgi līdzekļi, kuri nepieciešami ikdienas operāciju veikšanai. Kāds grib naudu izņemt, kāds iegulda. Ja izņemamā summa liela,

banka pat nespēj to momentā izmaksāt, tāpēc lūdz klientu pagaidīt, kamēr bankas darbinieks sazvanīsies un sagaidīs naudas ievedumu.

Bet pavisam cita attieksme ir tad, ja kāds vēlas ņemt kredītu. Jo tad nekāda reāla nauda nav nepieciešama. Tas notiek tā. Bankas ierēdnis kredītņēmēja kontā (datora elektroniskajā informācijas bāzē) ieraksta ciparu, kas atspoguļo kredītā izsniegto summu. Pretī viņš saņem parakstītu kontraktu, kurā saņēmējs apņemas noteiktā laikā atdot gan kredīta pamatsummu, gan augļu procentus. Nekādu reālu vai savu naudu banka neizsniedz. Bankai ir tūkstošiem kredīta ņēmēju, no kuriem katrs ik mēnesi iemaksā bankai kontraktā noteikto summu. Tad nu šī summa, ko kredīta ņēmējs ik mēnesi pārskaita vai atnes bankai, ir vienīgā reālā nauda, kas figurē bankas un kredīta ņēmēju attiecībās. Un šādu kredīta ņēmēju un atmaksātāju ir ļoti daudz. Saistības ideālā gadījumā nolīdzinās banku sistēmas savstarpējos norēķinos. Individuālai bankas filiālei svarīgi tikai tas, lai bankas kopējā bilance būtu vairāk vai mazāk līdzsvarota. Proti, lai bankas datu bāzē saistības un ieņēmumi būtu noteiktā līdzsvarā. Ja bankas rezerves sarūk un ir nepietiekamas, to papildināšanai banka var aizņemties no citām bankām starptautiskajā tirgū. Aizņemas lēti, bet no saviem klientiem prasa lielus procentus. Taču arī šajā gadījumā nenotiek reālas naudas pārsūtīšana, bet tikai atbilstoši ieraksti banku elektroniskajās datu bāzēs.

Lai bankas varētu ilgstoši darboties tādā parazītiskā režīmā (neieguldīt neko, bet saņemt reālu naudu ar procentiem), tām nepieciešami aizvien jauni kredītu ņēmēji, t.i., parādnieki. Tātad tiek veidota parādu piramīda. Ja Banka Baltija savulaik veidoja noguldījumu piramīdu, solot noguldītājiem fantastisku peļņu, tad Parex un zviedru bankas veido parādu piramīdu.

No kurienes tad nāk tie reālie naudas līdzekļi, kurus kredīta ņēmēji tomēr var izmantot savos pirkumos un darījumos? Pavisam vienkārši, tos bankai atnes citi parādnieki, maksājot par saviem parādiem. Tieši tāda jau ir parādu piramīdas būtība.

Lai nodrošinātu nepārtrauktu aizņēmēju plūsmu, pati valsts spekulantu interesēs radīja to veicinošus apstākļus. Latvijas valdība jau no iesākumiem ar pārlieku smagiem nodokļiem aplika reālā darba darītājus (strādniekus un uzņēmējus), bet parazītus (bankas un nekustamo īpašnieku spekulantus) no nodokļiem praktiski atbrīvoja. Sekas šiem pasākumiem bija gan pelēkā ekonomika (uzņēmēji, kas izdzīvošanas nolūkā centās izvairīties no nodokļu maksāšanas, aplokšņu algas u.c.), gan hronisks līdzekļu trūkums reālajā tautsaimniecībā. Ja kāds uzņēmējs vai iestāde vēlējās ko produktīvu darīt, bija jāņem kredīts. Faktiski valsts ar savu politiku mērķtiecīgi visus dzina kredītu (lasi parādu) atkarībā, t.i., darbojās augļotāju interesēs. Normāli ir tad, ja uzņēmēji savu darbību attīsta un paplašina no saviem ieņēmumiem un uzkrājumiem, taču valsts radīja apstākļus, lai šādu brīvu ieņēmumu (peļņas) vienkārši nebūtu.

Parādu piramīda spēj pastāvēt vien tik ilgi, kamēr tā aug. Proti, kamēr tiek piesaistīti arvien jauni kredītņēmēji un kamēr šie kredītņēmēji spēj maksāt parādus. Līdz ar to starp bankām veidojās asa konkurence tieši kredīta ņēmēju piesaistīšanas jomā. Banku aģentiem, kuru mērķis bija piesaistīt jaunus parādniekus, maksāja minimālas algas, taču par katru piesaistīto kredīta ņēmēju tika izmaksāta prēmija. Banku vadība labi zināja, ka lielākā kredītu ņēmēju daļa savus parādus nespēs maksāt, bet tomēr sacensību turpināja, jo ja kredītu nepiešķirs, piemēram, Swedbanka, tad to piešķirs cita banka.

Rezultātā tika fantastiski uzpūsts nekustamo īpašumu tirgus un spēlē iesaistījās daudzi spekulanti, kuru mērķis bija nopirkt lētāk, lai pēc tam pārdotu dārgāk. Cenu uzpūšana bija patiesi astronomiska, piemēram, divistabu dzīvokli Jēkabpilī, kuru vēl nesen varēja nopirkt par 200 līdz 500 latiem (nomaksājot komunālos parādus), 2008.

gadā varēja pārdot jau par 16 līdz 20 tūkstošiem latu! Lai gan dzīvokļa patiesā vērtība faktiski bija kritusies, jo nekādi uzlabojumi netika veikti.

Nekustamo īpašumu tirgus cenas uzpūšana izraisīja lielu inflāciju visā valstī. Inflācija rodas tad, ja nominālās naudas masa pieaug straujāk par reālo ražošanu. Inflāciju rada augļošana un spekulācijas. Ne jau „taukmūļi”, kā dēvēja Tautas partijas deputātus, radīja inflāciju, vai oligarhi, bet gan visu valdību politika kopš 1991. gada. „Taukmūļiem” nepaveicās vien ar to, ka viņu valdīšanas laikā plīsa garā laika periodā uzpūstais īpašumu un parādu burbulis.

Īpašumu tirgus uzpūšana un tās izraisītā inflācija rada milzīgus zaudējumus gan visai tautsaimniecībai, gan valsts iedzīvotājiem personīgi. Darbavietas zūd ne tikai tagad, bet zuda jau sen pirms parādu piramīdas sabrukuma. Pirmie izstumto tūkstoši uz Īriju un citām vietām masveidīgi izbrauca jau tajā periodā, kad valdība un politiķi eiforijā klaigāja par lielajiem Latvijas ekonomikas sasniegumiem, par straujāko iekšzemes kopprodukta pieaugumu Eiropā u.tml. Lieta tā, ka iekšzemes kopprodukts nemaz neatspoguļo reālo ekonomiku, bet gan kopējo naudas apgrozījumu. Piemēram, katrs ieraksts banku bilancē par izsniegto kredītu tika ieskaitīts mūsu iekšzemes kopproduktā. Tātad faktiski iekšzemes kopprodukta pieaugumu veidoja tieši mūsu cilvēku un valsts parādi! Kamēr reālā ekonomika nenovēršami virzījās pretī savam sabrukumam. Un tieši šajā reālās tautsaimniecības iznīcināšanas periodā zviedru bankas guva vislielāko peļņu! Tāpēc jau šādu ekonomisko politiku esmu nosaucis par parazitāru, bet iekārtu par kleptokrātiju.

II   daļa

Parādu maģija

Gan latviešu, gan citu tautu gudrība mums māca: parāds nav brālis. Taču neoliberālie politiķi un viņu padomdevēji jau 19 gadus mums mēģina iestāstīt pretējo, proti, ka parāds ir labs. Standartrecepte katras uzņēmējdarbības sākšanai sākas ar biznesa plāna izstrādi un kredīta ņemšanu, t.i., parāda saistību uzņemšanos. Tāds ieteikums ir līdzvērtīgs instrukcijai, ka peldēšanas apgūšana sākama ar smaga akmens uzkāršanu kaklā. Protams, tāds „peldētājs” nogrims, tā arī nesācis īsti peldēt. Un līdzīgi nogrimst arī lielākā uzņēmēju daļa, kas savu darbību sākusi ar parādu. Jo maksājamā parāda summa un procenti nepanesami sadārdzina produktīvo darbību. Kredītu var atļauties ņemt tikai spekulanti, nevis ražotāji. Tieši tā sāka vairāki mūsu salmu miljonāri paņēma kredītu, nopirka īpašumus, pagaidīja, kad īpašumu cenas tiks uzpūstas, un tad šo uzpūsto īpašumu laikus pārdeva.

Kāpēc Latvijā ir tik augstas cenas, lieli nodokļi, mazas algas un bezdarbs, bet godīga ražošana neatmaksājas? Tieši tāpēc, ka jau no paša iesākuma jaunā Latvijas valsts sāka ar spekulācijām un parādiem, un savu tirgu atvēra Rietumu finanšu haizivīm. Atgūstot neatkarību no PSRS, Latvija bija valsts bez parādiem, un tas pavēra fantastisku iespēju attīstīt ļoti efektīvu ekonomiku, jo Rietumu valstis tajā laikā jau bija iegrimušas lielos parādos. Patiesība ir tā, ka 1990. gadu sākumā Rietumi bija sabrukuma priekšā, un tieši laupīšanas un spekulācijas iespējas, kas pavērās, krītot dzelzs priekškaram, Rietumu sabrukumu ļāva atlikt uz mūsu un pārējo bijušā Austrumu bloka valstu rēķina (protams, rietumu finanšu haizivis uz nebēdu laupīja arī Dienvidameriku, Āfriku un Dienvidaustrumāziju).

Tā vietā, lai pati emitētu tautsaimniecības attīstībai nepieciešamo brīvas naudas apjomu un sāktu modernizāciju, Latvijas valdība sāka ar sava tirgus atvēršanu spekulācijām un aizņemšanos. Latvijas Banka 1993. gadā emitēja valsts attīstības vajadzībām nepietiekamu latu daudzumu, šo daudzumu nosakot atkarībā no aizņemtās ārvalstu naudas rezervēm, turklāt nosakot tautsaimniecības vajadzībām nepiemērotu lata apmaiņas kursu. Tā sākās mērķtiecīga mūsu reālās ekonomikas (ražošanas un patērēšanas) žņaugšana. Aizņēmās ne tikai valsts, bet arī pašvaldības, valsts un pašvaldību uzņēmumi, komunālie uzņēmumi, privātie uzņēmēji.

Parādu īpatnība ir tā, ka tie jāatmaksā. Mūsu gadījumā ne tikai pats parāds, bet arī procenti, kas deviņdesmito gadu sākumā bija fantastiski uzskrūvēti (un arī pašlaik tiek uzskrūvēti, jo daudzi kredīti izsniegti ar mainīgām likmēm). Lai valsts atmaksātu savus parādus, tai jāpaceļ nodokļi, kurus iekasē no mums visiem. Lai komunālais uzņēmums atmaksātu parādus, piemēram, kredītu par kurināmā iepirkšanu, tam ir jāpaceļ savu pakalpojumu tarifi. Lai slimnīca atmaksātu parādus, tai jāpaceļ pakalpojumu cena, jāatsakās no slimību profilakses un efektīvām, lētām ārstniecības metodēm (jo par lētām nevar iekasēt naudu), jāsamazina savu darbinieku skaits un algas, un citi nepieciešamie izdevumi (tātad arī ārstnieciskie standarti) un jāpiepelnās nelegāli (jāpieņem aploksnes, jāuzstāda dārgas viltus diagnozes, jāmanipulē ar punktu sistēmu, jānonāk zāļu firmu atkarībā u.tml.). Lai skola atmaksātu parādus, tai jāatsakās no ēkas remonta un uzlabojumiem, jāatsakās no derīgām nodarbībām un nepieciešamā inventāra, jāmazina skolotāju algas un skaits, jāievieš maksas pakalpojumi (nelegāla skolas nauda u.c.), jāizīrē savas telpas sektām vai citām šaubīgām nodarbēm utt. Lai ražošanas uzņēmums atmaksātu savus parādus, tam jāsamazina strādājošo skaits un algas, jāatsakās no zinātniskās pētniecības, jāiesaistās

nelikumīgās shēmās. Lai veikalnieks atmaksātu parādus, tam ir jāpaceļ preču cena un/vai dažādi jākrāpjas. Lai uzņēmējs atmaksātu savus parādus, tam jākrāpj valsts (jāizvairās no nodokļiem, jāmaksā aploksnēs ), nežēlīgi un lēti jāekspluatē vai jākrāpj savi strādnieki, jādzīvo uz likumu pārkāpšanas robežas. Lai indivīds atmaksātu savus parādus, tam jāatsakās no citām savām pamatvajadzībām: pietiekamas pārtikas, piemērotas pajumtes un apģērba, veselības aprūpes, izglītības, kultūras dzīves, bērnu vajadzību apmierināšanas, brīvā laika un atpūtas (lai maksātu parādus, jāraujas vairākos darbos). Un tā mēs visi 19 gadu laikā esam sapīti parādu valgos dzīvojam atpalicībā, nabadzībā, melos un parādu verdzībā.

Šī krīze būtu laba iespēja līdzšinējo politiku kritiski pārvērtēt un izvēlēties labākus valsts pārvaldes principus. Taču politiķi un inteliģence, kuri arī paši dzīvo parādos un atkarībā no saviem finansētājiem, ir izvēlējušies noliegt realitāti un vēl stingrāk ar tiem pašiem vecajiem paņēmieniem žņaugt reālo ekonomiku, kā arī turpināt genocīda politiku pret saviem vēlētājiem un tautu kopumā.

Iztēlosimies vēl vienu ainu. Pie smagi sasirguša slimnieka ierodas ārsts un izraksta dārgas zāles. Neraugoties uz dārgo zāļu cītīgu lietošanu, slimnieka stāvoklis pēc nedēļas ir tikai pasliktinājies un kļuvis kritisks. Vēlreiz tiek uzaicināts dakteris. Pēc garas izmeklēšanas dakteris svarīgā balsī paziņo, ka ārstniecības kurss ir bijis sekmīgs, tikai dārgo zāļu deva ir trīskārši jāpalielina. Vai jūs tādam dakterim uzticētos? Ja nē, tad kāpēc turpināt uzticēties valdībai, kas dara to pašu?

Tāpat kā minētais dakteris mūsu iztēlotajā ainā, tā arī mūsu valdība spītīgi turpina sludināt visabsurdākās lietas, kuras vienkāršu cilvēku valodā varētu iztulkot tā:

-          parāds ir labs, jo tas mums dod iekšzemes kopprodukta pieaugumu;

-          ekonomiku var atveseļot, vēl vairāk ielienot parādos;

-          lieli nodokļi atveseļo ekonomiku;

-         j o vairāk lielu nodokļu, j o vairāk līdzekļu ieplūst valsts budžetā;

-          lai izārstētu vēža slimnieku, ir jābaro vēzis;

-         valstij nav jānodarbojas ar uzņēmējdarbību, jo valsts uzņēmumi nespētu sacensties ar privātajiem parādu taisīšanā;

-          cilvēku bēgšana no savas dzimtenes patiesībā ir liela privilēģija, ar ko mūs svētījis ES brīvais darbaspēka tirgus;

-          kas labs ārvalstu bankām, tas labs arī Latvijai;

-          sava nacionālā valūta ir slikta, tāpēc no tās pēc iespējas ātrāk jāatsakās;

-         vislabākais finanšu ministrs ir izšķērdīgs parādnieks un pleibojs, tāpēc tam jāpiešķir ārkārtas pilnvaras;

-          lai sadarbotos ar citām valstīm, noteikti jāiekļaujas eirokomisāru pārvaldītā mafiozā grupējumā uz Latviju diskriminējošiem noteikumiem;

-          pašu ražots cukurs, zivju produkcija, piena un citi pašražotie produkti ir slikti, jo tos taču var nopirkt ārzemēs vai ievest, izmantojot kontrabandu;

-          lai Latvija plauktu, mums jāizpārdod sava zeme, resursi un īpašumi;

-          lai celtu mūsu zemnieku konkurētspēju starp ES agrorūpnieciskajām korporācijām, zemniekiem jāsaņem tīri simboliskas subsīdijas un jāpalielina nodokļi;

-          lai arī jau kopš 1999. gada vērojama zemes atmosfēras pakāpeniska atdzišana, mums noteikti jāmaksā nodokļi arī tiem, kuri izdomājuši globālās sasilšanas teoriju.

-          mums par katru cenu jāsaglabā blēžu un parazītu uzticība, citādi viņi var apvainoties un vairs ar mums nesadarbosies (nedraudzēsies).

Šo neoliberāļu gudrību sarakstu varētu turpināt ilgi, tāpēc smadzeņu vingrināšanas nolūkā aicinu jūs, cienījamie lasītāji, to papildināt. Jo tikai apzinoties mūsu dzīves absurdus un melus, mēs no tiem vieglāk un ātrāk atbrīvosimies.

Krāpnieciski radīti parādi nav jāatmaksā

No iepriekš teiktā izriet, ka, runājot par ekonomiku vai tautsaimniecību, valdība un mēs katrs ar to saprotam kaut ko pavisam citu. Vadošajiem politiķiem ekonomika nozīmē naudas spekulantus, uz peļņu orientētus apdrošinātājus un nekustamo īpašumu spekulantus. Tātad aprindas, kuras neveic sabiedrībai derīgu darbu, bet gan parazitē uz sabiedrības un produktīvās tautsaimniecības rēķina. Šos politiķus un „ekspertus” tīri cilvēcīgi var saprast, jo tieši šie parazitārie grupējumi taču finansē partijas, pārvalda naudas plūsmas un dalās savā laupījumā arī ar politiķiem. Un tas šķiet vieglāk un patīkamām nekā pašiem ķerties pie valsts pārvaldīšanas darba.

Taču parastie, nenopirktie un augļošanas grēkā nekritušie cilvēki jau kopš seniem laikiem par tautsaimniecību uzskata to, kas ar, audzē, būvē, ražo un par saprātīgu cenu sniedz derīgus pakalpojumus cilvēkiem. Bet nauda tā ir tikai padarītā darba vai pakalpojuma mērvienība, kas atvieglo vērtību apmaiņu starp cilvēkiem.

Tikai retos garīgā un morālā pagrimuma periodos cilvēki reizēm notic blēņām, ka nauda ir vērtība pati par sevi, un līdz ar to samierinās ar augļotāju kantoru pastāvēšanu un pat uzkundzēšanos. Un vienmēr šādi maldi ir izraisījuši traģiskas krīzes, konfliktus, sociālo netaisnīgumu, revolūcijas, pilsoņu karus, valstu karus un valstu vai pat veselu civilizāciju sabrukumu. Mūsu gadījumā ir trūcis arī elementāras izglītības un pieredzes, jo vairākas paaudzes dzīvojām padomju iekārtā. Lai kādas vainas un netaisnības piemita padomju iekārtai, taču spekulācija ar naudu (ja neskaita pagrīdes ekonomiku) tolaik nepastāvēja, un sabiedrība bija brīva no parādiem. Padomju valsts balstījās uz citiem, daudz neefektīvākiem pakļaušanas un piespiešanas paņēmieniem.

Taču neoliberālā uzskatu paradigma ne tikai samierinās ar augļošanas legālu pastāvēšanu, bet to pat uzskata par reālās ekonomikas kodolu un galveno dzinējspēku. Viņi izdomājuši t.s. „trickle down” (angļu valodā nopilēt) teoriju, pēc kuras ja bankas būs bagātas, kaut kas no šīs bagātības nopilēs arī pārējiem. Parazitārā ekonomika šādā iekārtā bauda īpašas privilēģijas un īpašas tiesības, kas ir ar likumu noteiktas tiesības parazitēt. Šie spekulanti un mahinatori darbojas pēc citiem likumiem, viņi nemaksā tos nodokļus, kurus maksājam mēs, viņiem nav jāatbild par īpašumu vērtības mākslīgu uzpūšanu, par inflācijas radīšanu, par citu cilvēku blēdīgu iedzīšanu parādos, par visas sabiedrības aplaupīšanu un paverdzināšanu, un pat par savas destruktīvās darbības likumsakarīgajiem rezultātiem.

Tāpat kā mūsu gremošanas sistēmā iemitinājies lentenis, tā arī šīs augļotāju bankas agresīvi pieprasa savas tiesības uz neierobežotu parazitēšanu. Šīm bankām tiešām piemīt dabā sastopamo parazītu īpašības. Pētījumi bioloģijā atklājuši, ka parazīts, pirms sūkt asinis, vispirms sava upura miesā iešļircina nervus paralizējošas vielas, lai upuris uzreiz nejustu sāpes. Tā arī bankas savus upurus vispirms narkotizē (izved no veselā saprāta), upuru iztēlē uzburdamas skaistas nākotnes ainas materiālā pārpilnībā: iespaidīgu māju, greznu mašīnu, firmas apģērbu, satriecošu dzīvesbiedru vai mīļāko blakus, un laimīgus bērnus, kas ēd visādus gardumus vai rotaļājas ar visizsmalcinātākajām un dārgākajām mantiņām. Un pēc tam piedāvā šķietami vai pat neticami izdevīgus kredīta noteikumus, kuros zemūdens akmeņi paslēpti sīkā drukā. Jums tikai jāparaksta un kārotā labklājība rokās! Baudi šodien maksā rīt! Cik vilinoši, vai ne?

Rūgtā atmošanās no sapņa nāk tikai vēlāk, kad jau esi bezpalīdzīgi iepinies parādu tīmekļos.

Bankas darbojas lēni, gandrīz nemanāmi, bet mērķtiecīgi. Tā pamazām viņu taustekļi ielien visās mūsu dzīves jomās. Nu mēs jau nevaram savus komunālos maksājumus nokārtot tieši ar to sniedzējiem, bet jāiet uz banku un jāmaksā tai nodevas. Nu jau mēs pat savu algu nevaram saņemt bez banku starpniecības. Bankas reklāmās attēlotas kā labākie draugi un palīgi visās lietās. Labāki un uzticamāki pat par paša ģimenes locekļiem (kuri zaudējuši dzīvesprieku parādu verdzībā). Atnesīs pensiju, uzkrās pensiju, piegādās pastu, nokārtos rēķinus, piegādās tieši mājās. Tikai uzticies…

Kad liela daļa mūsu hipotekāro kredīta ņēmēju vairs nespēja maksāt par mākslīgi sadārdzinātajiem īpašumiem un luksus precēm, un kad šī maksātnespēja ieguva globālus mērogus, banku cītīgi būvētā parādu piramīda sabruka kā kāršu namiņš. Jā, sabrukums ir ne tikai Latvijā, bet globāls. Latvija tikai izceļas ar to, ka bija dziļāk ielīdusi banku atkarībā, salīdzinot ar kaimiņiem. Un Latvijai nav likumu, kas aizsargātu kredītu ņēmējus (piemēram, ASV cilvēks, kurš nespēj kārtot savas hipotekārā parāda saistības, zaudē tikai ieķīlāto īpašumu, bet pats paliek brīvs no parāda). Protams, nav arī likumu, kuri skaidri noteiktu pašu banku atbildību par veiktajām afērām. Latvija ir banku un parazītu paradīze! Un valsts vara kalpo nevis tautai, kā noteikts Satversmē, bet gan kleptokrātu grupējumiem, kuri Latvijā jau iedibinājuši savdabīgu finanšu oligarhiju.

Dzīvē ir daudz nejēdzību un netaisnību, taču katrai nekaunībai tomēr ir robeža, aiz kuras tā vairs netiek paciesta. Piemēram, ja parasts uzņēmējs ir izvēlējies nepārdomātu darbības stratēģiju un cietis bankrotu, viņam ar to jāsamierinās. Ja kāds cilvēks ir aizgājis uz kazino un nospēlējis savu naudu, arī viņš ir spiests samierināties ar zaudējumu. Nav dzirdēts, ka kāds naudu zaudējušais spēlmanis pieprasītu, lai viņa zaudējumus kompensētu uz visu nodokļu maksātāju rēķina, lai arī viņš nekautrējas apzagt savus tuviniekus un draugus. Taču bankas šos godīgas spēles noteikumus atzīt negrib, tās nevēlas uzņemties atbildību par savas darbības likumsakarīgām un iepriekš paredzamām sekām!

Protams, kamēr vien banku kontos ieplūda un arvien turpina ieplūst nesamērīga peļņa, tās to ar prieku pieņem, bet tiklīdz rodas iepriekš paredzami un likumsakarīgi zaudējumi, tā bankas pieprasa, lai šos zaudējumus tām kompensē visi nodokļu maksātāji. Arī tie, kuri nekādus kredītus nekad nav ņēmuši. Tieši tā rīkojās Parex banka, tieši tā pašlaik rīkojas t.s. zviedru bankas.

Par laimi pasaulē, neatkarīgi no bezatbildīgu cilvēku gribēšanas vai negribēšanas, darbojas vairāki nemaināmi principi, piemēram, gravitācijas spēks, vielas un enerģijas nezūdamības likums, Dieva dotie morāles likumi, kurus var mēģināt piemānīt kādu laiku, bet ne mūžīgi, kā arī Ņūtona ievērotā sakarība, ka katra darbība izraisa atbilstošu pretdarbību.

Pasaule iekārtota tā, ka katra darbība sevī ietver lielāku vai mazāku risku. Ar to jārēķinās katram. Ja bērns grib iemācīties staigāt, viņam jārēķinās ar kritieniem. Ja banka grib ilgstoši un droši pelnīt, tai jāatturas no savu klientu krāpšanas. Pretējā gadījumā uzticība zudīs, un tad nekāda turpmāka sadarbība vairs nebūs iespējama. Atliks domāt, kā ar godu no Latvijas aiztīties prom (zviedriem to jau reizi nācās darīt). Jo krāpnieciski, ar viltu uzspiesti parādi mums nav jāmaksā.

Bet izrādās, arī tas vēl nav viss.

Zombijbanku nākotnes plāni

Bankām jau ir gatavi plāni, kā savu parazītisko darbību pastiprināt vēl vairāk. Bankas jau ir salīgušas starptautisko parādu piedzinēju (Starptautisko Valūtas fondu) un arī vietējos parādu piedzinējus (faktiski legalizētu reketu). Bankas grib savu triumfu izbaudīt divkārši: gan savus zaudējumus piedzīt no Latvijas valsts (proti, visiem nodokļu maksātājiem), gan arī turpināt izsūkt tos parādniekus, kurus Latvijas valsts jau izpērk (likvidējot darbavietas un ceļot nodokļus), kā arī turpināt izsūkt pārējos Latvijas iedzīvotājus!

Tātad šīs faktiski jau bankrotējušās bankas (jo kopīgie zaudējumi vairs nav atgūstami nekādiem līdzekļiem; Amerikā šādas bankas sauc arī par zombijbankām) savā paspārnē jau dibina nekustamo īpašumu pārvaldīšanas uzņēmumus. Šo uzņēmumu mērķis ir ar maksimālu peļņu banku interesēs apsaimniekot tos īpašumus, kurus bankas jau atņēmušas un turpinās atņemt saviem parādniekiem, vienlaikus turpinot no parādniekiem piedzīt arī parādus (jo patreizējā īpašumu vērtība ir daudz zemāka par parādu summām). Ko bankas ar šiem īpašumiem darīs? Kamēr nav vēlreiz uzpūsta īpašumu tirgus cena, tās tos iznomās par maksimālo tirgū iespējamo cenu. Kā uzsvēris nekustamo īpašumu firmas „Latio” valdes priekšsēdētājs Edgars Šīns, banku mērķis ir iegūt simtprocentīgu monopolu nekustāmo īpašumu jomā. Monopols nozīmē absolūtu diktātu un kontroli. Tādējādi bankas jau ieplānojušas slaukt divas vai pat trīs govis: Latvijas valsti, savus tiešos parādniekus un vēl arī nekustāmo īpašnieku īrniekus. Nav slikti izdomāts, vai ne?

Diemžēl mūsu valdība šim totālas paverdzināšanas plānam ir jau piekritusi, pat tajā neiedziļinoties (SVF dotie valdības solījumi ir slepeni, tos neatklāj pat Saeimas deputātiem, lai gan tas tiem netraucē par šīm saistībām nobalsot). Jau sen nav noslēpums, ka t.s. Valūtas fonda aizdevums, kas faktiski ir ES sagādātais aizdevums (jo pašam Fondam savu līdzekļu nav), nav domāts Latvijas tautsaimniecības atdzīvināšanai, bet gan parādu maksāšanai. SVF aizdevuma līdzekļi pa taisno tiek pārskaitīti Latvijā darbojošos banku kreditoriem, pašai Latvijai atstājot tikai parādus valsts bilancē un postu cilvēkiem. Jā, Latvijā darbojošās bankas nav pasaules naba, jo tās pašas ir parādā vēl citiem kreditoriem globālā kazino uzturētājiem. Tie savukārt meklējami tādos spekulāciju centros kā Ņujorkas Volstrītā un Londonas Sitijā, ar filiāļu tīklu ārzonas salās, t.s., nodokļu paradīzēs.

Tad nu atliek savu vārdu teikt īstenajam suverenās varas nesējam Latvijā pašai Latvijas tautai. Jo mums jau neviens neprasīja, vai vēlamies Latviju pārvērst par globālā kazino filiāli un vai esam gatavi uzņemties spēlmaņu un parazītu parādus, paši paliekot par vergiem un ķīlniekiem. Un mēs nebūsim vienīgā tauta, kas noraidīs augļotājus. Jau savu likteni rokās ņēmuši islandieši un grieķi. Līdzīgas kustības sākušās Spānijā, Itālijā, ASV, Lielbritānijā un citur.

Parasts Latvijas iedzīvotājs (izņemot tos nedaudzos, kas par šo tēmu pastiprināti interesējas) nebija un nav informēts par globālā kazino aizkulišu noslēpumiem un trikiem, tāpēc jau tik viegli padevās banku kredītu melīgajiem vilinājumiem. Bet tie, kas mūs vilināja, gan ļoti labi saprata, ko dara. Varbūt to nezināja vai īsti nesaprata parasts bankas darbinieks (mūsu pašu bāleliņi un māsas, kurus uzņēma darbā bankās), bet banku īpašnieki un menedžeri gan zināja. Viņi labi zināja, ka mākslīgi uzpūš tirgu, ka rada inflāciju, ka mērķtiecīgi iznīdē Latvijas ražotājus, ka kredīta ņēmēji nespēs nomaksāt parādus par uzpūsto īpašumu cenu un mainīgajām procentu likmēm. Viņi ļoti labi apzinājās, ka dara ļaunumu, ka mērķtiecīgi ievilina cilvēkus parādu slazdā un visu tautu plānveidīgi iedzen postā un bezizejā. Tas ir noziegums pret cilvēci, kas savā cinismā un apmēros aizēno Hitlera un Staļina ambiciozākos plānus!

To labi zināja arī dominējošie spēki Latvijas valdībā un, protams, Latvijas Banka.

Latvijas Banka nemaz nav Latvijas banka

Var jau teikt, ka ari parastie Saeimas deputāti un valdības locekļi, kuri valdībā bieži vien nonāk nejaušu kompromisu un tirgošanās rezultātā, nesaprot banku darbības principus neoliberālajā sistēmā. Var jau būt, ka tas tiešām tā ir.

Bet ir taču Latvijas Banka, kuras tiešais pienākums ir uzraudzīt un regulēt banku darbību Latvijas teritorijā. Kā izskaidrot, ka ne 1990. gadu vidū, kad bankas un noguldījumu firmas uzpūta noguldījumu piramīdu, ne XXI gadsimta pirmajā desmitgadē, kad bankas uzpūta parādu piramīdu, Latvijas Banka ne tikai neiejaucās, bet arī nebrīdināja Latvijas pilsoņus par draudošajām briesmām?

Ir gan tiesa, ka Latvijas Banku dibināja LR Augstākā padome, kura apstiprināja arī pirmo Latvijas Bankas prezidentu Eināru Repši, kā arī formāli nobalsoja par Repšes izvirzītajiem LB padomes locekļiem. Bet ar to parlamenta pilnvaras arī beidzās. Zīmīga bija arī kandidātu izvēle. Gan Repše, gan vairāki citi atbildīgi ekonomikas darbinieki tika uzaicināti uz ASV, kur izgāja īsus apmācības kursus. Kāpēc un kas izvēlējās apmācīt tieši šos cilvēkus? Uzskatu, ka viņi tika mērķtiecīgi atlasīti pēc viņu morālajām un garīgajām īpašībām. Piemēra, E. Repše jau bija nodemonstrējis savu nekontrolēto alkatību, piesavinoties daudzas LNNK lietošanai ziedotās mantas un līdzekļus (skat LNNK arhīva materiālus un liecības, kas savāktas Odiseja Kostandas vadīšanas periodā), un drīz pēc tam nododot arī LNNK ideālus. Aizokeāna manipulatori nekļūdījās Repše arī vēlāk nespēja atturēties no dzīves pāri saviem līdzekļiem un nemitīgām spekulācijām. Kad tauta Repšem saziedoja „honorāru”, viņš to ieguldīja ne jau Latvijas tautsaimniecībā, bet gan ASV vērtspapīros un spekulācijās. Un paspēlēja, nokļūdams personīgos parādos. Arī Repšes pēcnācējs LB prezidenta amatā nav imūns pret viegli gūtas bagātības vilinājumiem. Par to liecina gan pašnoteiktā alga, kas pārsniedz ASV centrālās bankas prezidenta algu, gan milzīga kredītu ņemšana sava dižīpašuma iegādei. Esmu gandrīz pārliecināts, ka līdzīgus kadrus ASV apmācīja „mākslai”, kā izsaimniekot savu zemi, iztirgot to ārzemniekiem un par to saņemot personīgas privilēģijas.

Taču tie tikai subjektīvi apsvērumi. Likuma „Par Latvijas Banku” 13. pantā ir skaidri noteikts:

„Izpildot uzdevumus un veicot kontroli saskaņā ar Kredītiestāžu likumu un šo likumu, Latvijas Banka neprasa un nepieņem norādījumus no valdības vai citām institūcijām un nav pakļauta valdības vai citu institūciju lēmumiem un rīkojumiem. Latvijas Banka ir neatkarīga savu lēmumu pieņemšanā un to praktiskajā realizēšanā.”

Tātad Latvijas Banka nav atkarīga ne no parlamenta, ne valdības. Ne reizi savas pastāvēšanas mūžā LB nav atskaitījusies valdībai ne par savu darbu, ne darījumiem, ne naudas lietām. Tā darbojusies kā valsts valstī un tā nav mūsu valsts ekonomiskās politikas instruments. LB gan emitē Latvijas valūtu latus, taču šī nauda nav Latvijas valdības īpašums. Ja valdība gribētu bez apkārtceļiem izmantot LB emitēto naudu, tai tā būtu jāiepērk, maksājot arī procentus. Bez tam lata segums nav Latvijas tautsaimnieciskais potenciāls, bet gan ārvalstu valūtu rezerves. Un kādu gan pakalpojumu nacionālās valūtas stabilitātei izdara I. Rimševics, atklāti aģitēdams par eiro ieviešanu un pats personīgos kredītus ņemot ārvalstu valūtā?

Kas tad ir LB īstenie saimnieki? Lasām jau minēto likumus, kura 2. pantā rakstīts:

„Latvijas Banka ir Eiropas Centrālo banku sistēmas dalībniece.

Latvijas Banka savā darbībā ievēro Eiropas Centrālās bankas normatīvos aktus un norādījumus atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam un Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem.”

Turpat 7. pantā noteikts:

„Latvijas Banka ir Latvijas Republikas pārstāve ārvalstu centrālajās bankās un starptautiskajās valūtas institūcijās. Latvijas Banka var piedalīties citu starptautisko finanšu un kredīta organizāciju darbībā, kas atbilst tās mērķiem un uzdevumiem ”

Par to, ka LB ir no Latvijas valsts pilnīgi neatkarīga institūcija, liecina arī fakts, ka, piemēram, Latvijai postošās vienošanās ar SVF un Pasaules Banku (PB) atsevišķi paraksta gan kārtējais Latvijas valdības vadītājs, gan LB prezidents. Valdības vadītāji mainās, bet LB prezidents paliek.

Tātad LB īstenie saimnieki ir aiz robežām vai pat aiz okeāna (palasiet paši arī citus LB darbību regulējošos likumus un saistības). Zināma ietekme uz LB ir arī Latvijas teritorijā strādājošajām privātajām komercbankām, kuras savas rezerves glabā LB. Bet LB nav pakļauta Latvijas demokrātiskajiem procesiem, nedz tiem likumiem, kas saistoši citiem LR pilsoņiem un iestādēm.

Lai Latvijas Banku pārvērstu par Latvijas banku, tā būtu jānacionalizē un pilnīgi jāpārraksta tās darbību regulējošie likumi un principi.

Ko glābsim parazītus vai tautu?

Latvija ir parakstījusi ANO cilvēktiesību deklarāciju un tās principi tiesa, visai atšķaidītā un izplūdušā veidā ir iestrādāti arī mūsu Satversmē. Tātad tie ir saistoši visām mūsu valsts iestādēm. Cita starpā cilvēka tiesības uzliek valstij atbildību par savu pilsoņu nodrošināšanu ar darbu, iztiku, taisnīgu atalgojumu, pajumti, veselības aprūpi, izglītību un citām pamatvajadzībām. Varam mūsu Satversmi lasīt krustām šķērsām, taču nekur neatradīsim, ka mūsu valstij būtu jārūpējas par ārvalstu biznesa interesēm. Jā, starptautiskas saistības ir jāpilda, taču ne jau uz savu pilsoņu pamattiesību rēķina. Tāpat starptautiskās konvencijas kategoriski aizliedz genocīdu un nacionālo resursu nolaupīšanu tautām un valstīm, to brīvai attīstībai.

Protams, var atrast dažādas demagoģiskas atrunas, taču mūsu gadījumā nav vietas laiskai filozofēšanai, jo mūsu tauta patiešām strauji izmirst, masveidīgi zaudē darbu un iztiku, ir spiesta masveidīgi meklēt darba iespējas ārvalstīs, strauji krīt iedzīvotāju veselības rādītāji, brūk valsts infrastruktūra. Un nedzīvojam mēs kādos tumšos viduslaikos, kad kā Šekspīra lugā augļotājs var pieprasīt izgriezt sava upura sirdi.

Tātad jāizvēlas, kas mums ir svarīgāks labas attiecības ar augļotājiem un parazītiem, vai arī turpmāka tautas pastāvēšana un attīstība savā vienīgajā dzimtenē?

Valsts savā politikā var pieļaut kļūdas un arī netaisnību, taču tāpēc jau tā ir suverēna valsts, ka tai ir tiesības un pienākums savas kļūdas labot. Ja tā nebūtu, mēs arvien vēl smaktu vācu muižnieku rijās vai maksātu nesamaksājamus parādus muižniekiem par tās zemes izpirkšanu, kura jau sākotnēji bija mūsu. Ja tas bija iespējams lielajā Krievijas impērijā XIX gadsimtenī, tad vēl jo vairāk to mēs varam panākt savā valstī un XXI gadsimtā.

Mēs arvien dzīvojam lielo pārmaiņu laikā. Ja vēl nesen bruka Padomju impērija, tad tagad brūk tās dialektiskais pretstats un dvīņu brālis Rietumos, kas ir ne mazāk materiālistisks, rijīgs un varaskārs. Austrumu bloka sabrukums gan paildzināja Rietumu lielā brāļa eksistenci, ļaujot tam laupīt nu jau globālā mērogā, taču to nenovērsa.

Pasaules reālās ekonomikas centrs jau ir pārvietojies uz Dienvidaustrumāziju.

ASV ražo tikai toksiskus vērtspapīrus, patērētāju sabiedrības atkritumus, ar ko piesārņo zemi un atmosfēru, un masu iznīcināšanas ieročus, kuri tad arī vēl pagaidām notur dolāra kursu. Bet pati Amerika ir lielākā parādniece pasaulē, un vairs arī savus tankus un iznīcinātājus nespēj salikt bez ķīniešu ražotām rezerves daļām. ASV militārie spēki ir pārstiepušies, cenšoties kontrolēt un iebaidīt visus pasaules reģionus, lai gan patiesība tā, ka tie vairs nespēj kontrolēt pat viduslaiku līmenī dzīvojošās

Afganistānas ciltis. Pasaule šos ietiepīgos un augstprātīgos dominēšanas centienus vēl pacieš vien tāpēc, lai neizraisītu psihopātisku reakciju kodolkaru. ASV valdošās aprindas uzvedas kā nojūdzies terorists, kas vēl nav sapratis, ka ir iestidzis paša raktajās bedrēs. Viņus var salīdzināt tikai ar vēl vienu pasaules iekarotāju Napoleonu, kurš tikai pēc tukšās Maskavas nodedzināšanas saprata, ka ir iekritis slazdā un ka nu ir jālaižas un sava armija jāatstāj, bez sajēgas klīstot par Krievijas purviem. Tāpat arī ASV lielākā problēma drīz būs, kā dabūt mājās savus pa pasauli izkaisītos karotājus. Tikmēr arvien vairāk pasaules valstu atrod veidus, kā tirgoties un sadarboties bez dolāra starpniecības.

Arī Eiropas Savienība, kāda tā pašlaik izveidojusies, nav nākotnes valsts. Tā nav tautu, bet gan korporāciju apvienība, kuru birokrātiju līmenī satur korporāciju rijība un vēlme par katru cenu parazitēt uz citu rēķina. Starp ES dalībvalstīm nepastāv solidaritāte, dalībvalstu parāds nekļūst par ES parādu. Tā arī galvenā pazīme, ka eiro nav pilntiesīga valūta, bet tikai monetārs līdzeklis dalībvalstu kontrolēšanai un ekspluatācijai. Gan ASV progresīvais ekonomists Maikls Hadsons, gan ASV ekonomists profesors Nuriels Rubini, kuri abi jau laikus precīzi prognozēja Rietumu pasaules saimniecisko depresiju, tagad prognozē arī drīzu eiro sistēmas sabrukumu.

Tāpēc ir tikai likumsakarīgi, ka no Briseles mēs saņemam nevis brālīgu palīdzību, bet gan impēriski augstprātīgus uzbrēcienus, ierobežojošas kvotas, jaunus nodokļus, regulas, direktīvas, aizliegumus, jaunus, ar iznīcinošiem noteikumiem apgrūtinātus kredītus un plānprātīgu komisāru pamācības. Lai jau pabļaustās šie jaunmarksistu kundziņi, kamēr viņus kāds klausās. Arī viņu impēriskie plāni atduras pret citu realitāti. ES dalībvalstīm, kā Grieķijai, Spānijai, Īrijai, Itālijai un citām, neatliek nekas cits kā atjaunot savas nacionālās valūtas un glābties pašu spēkiem. Bez tam gandrīz visām vecajām ES dalībvalstīm vēl cita problēma, kas nākusi no citu tautu pakļaušanas nesenajā pagātnē pamatnācijas izmirst un arvien lielāka šo valstu iedzīvotāju daļa ir iebraucēji no bijušajām kolonijām, kuri tās daudzinātās rietumu vērtības nemaz nepieņem. Tās ir pārsvarā musulmaņu tautas, kuras nepieņem arī augļošanu.

III   daļa

Mazliet politekonomijas

Varbūt beidzot jātiek skaidrībā par jautājumu kas ir ekonomikas depresija? Ja to pārtulko saprotamā valodā, tad depresija ir mērķtiecīgi izraisīts naudas trūkums tautsaimniecībā. Tātad valstī ir neizmantoti resursi un ražošanas jaudas, ir cilvēki bez darba un ir arī pieprasījums pēc precēm, pakalpojumiem un infrastruktūras, bet nav naudas, kas sistēmai ļautu darboties.

Jau minētās augļotāju bankas ir izveidojušas parādu piramīdu, t.i., radījušas milzīgu parādnieku armiju. Ne tikai Latvijas, bet visas Rietumu pasaules mērogā. Un tagad t.s. kreditēšana (faktiski parādu vairošana) ir apstājusies, proti, parādu piramīda ir sabrukusi. Bet palikuši ir parādnieki gan indivīdi, gan iestādes, gan veselas valstis, kuras uzņēmušās savu pilsoņu parādus. Tās summas, kas parādniekiem jāatdod bankām, vairs nevar tikt izmantotas preču un pakalpojumu iepirkšanai. Tā kā arī pati valsts ir parādā, tad tiek likvidētas darbavietas un celti nodokļi, un arī nodokļos maksājamās summas iedzīvotāji nevar tieši izmantot preču un pakalpojumu pirkšanai. Tāpat pamatīgi ierobežoti ir arī bezdarbnieku līdzekļi. Līdz ar to viss ir apstājies.

Kā šādu sastingumu pārvarēt? Pavisam vienkārši valstij jāemitē papildus nauda un jāatbrīvojas no augļotājiem! Nobela prēmijas laureāts Miltons Frīdmens pat ieteica konkrētu jaunas naudas izplatīšanas mehānismu: no helikoptera apdzīvotajās vietās izkaisīt svaigi drukātas banknotes. Pilsoņi šo naudu pacels un sāks iepirkties. Līdz ar to atkal varēs strādāt pakalpojumu sniedzēji un ražotāji, jo būs atjaunots pieprasījums pēc viņu precēm un pakalpojumiem. Nu viņiem atkal ienāks nauda, ko viņi savukārt varēs izmantot savām vajadzībām utt. Protams, vienlaikus ražotāji un darbaspēks jāatbrīvo no pārlieku lielas nodokļu nastas un vajadzības gadījumā jāsamazina nacionālās valūtas kurss. Tieši tā Rietumu valstis 1930. gados pārvarēja Lielo depresiju. Tikai tad šo mehānismu britu ekonomista Džona Meinarda Keinsija vārdā dēvēja par keinsiānismu.

Lai sabiedrību atbrīvotu no nesamaksājamu parādu nastas, pazīstama vēl senāka tradīcija, kuru sauc par Jubileju. Arī senos laikos tautas reizēm nonāca augļotāju verdzībā. Tāpēc, tiklīdz pie varas nāca jauns karalis, kurš vēlējās savu valsti attīstīt, viņš izsludināja vispārēju parādu atlaišanu (piedošanu) un visu ieķīlāto īpašumu atdošanu to īpašniekiem. Šādu parādu vispārēju atlaišanu tad arī sauc par Jubileju. Tā kā arī mūsdienās augļotāju radītie parādi nav samaksājami pat ar visiem pasaules resursiem, šis būtu piemērots brīdis seno tradīciju atjaunot. Tieši Latvija varētu starptautiskā arēnā nākt ar iniciatīvu norakstīt visus parādus, protams, to darot arī savā valstī. Jo, vēlreiz atkārtoju, neoliberālās bankas Latvijā nav ievedušas ne santīma savas naudas. Parādu piramīdu tās uzbūvēja, manipulējot ar mūsu pašu naudu, proti, jauniem kredīta ņēmējiem izsniedzot to naudu un augļu procentus, kurus tās bija piedzinušas no iepriekšējiem kredīta ņēmējiem.

Taču jāatzīst, ka Keinsija risinājums Latvijas apstākļos dos minimālu efektu. Jo mūsu veikalos ir ārkārtīgi maz Latvijas preču. Pieaugot tirdzniecībai, mēs stimulēsim galvenokārt ārvalstu ražotājus, nevis savējos. Latvijas īpatnība ir tā, ka mums ir ārkārtīgi vāja ražošana, veca un nolietota infrastruktūra, liela energoatkarība, milzīgs starpnieku, ierēdņu un spekulantu slānis, kā arī nepastāv vērā ņemama vietējo ražotāju aizsardzība. Tāpēc mums piemērotāki būs vācu tautsaimnieka Fridriha Lista un mūsu pašu tautsaimnieka Kārļa Baloža ieteiktie tautsaimniecības principi.

Protams, valstij pietiekamā daudzumā jāemitē sava nacionālā valūta, turklāt tā nav jāpiesaista ārvalstu valūtu rezervēm, bet gan augošam valsts tautsaimniecības potenciālam visiem mūsu resursiem. Šī nauda kā bezprocentu kredīti vai tiešās investīcijas jāiegulda nacionālās ražošanas attīstībā un svarīgos infrastruktūras projektos. Piemēram, jābūvē moderni ceļi, tilti, ostas, dambji, dzelzceļi, jāveic mājokļu siltināšana un citi enerģijas taupīšanas pasākumi, jābūvē elektrostacijas (lai mazinātu atkarību no importa), jābūvē koksnes, zemes minerālu un citu derīgu resursu pārstrādes rūpnīcas. Piemēram, Latvija var sevi pilnībā apgādāt ar celtniecības materiāliem. Tāpat atjaunojama kādreiz tik spēcīgā vieglā rūpniecība un mašīnbūve.

Jāapsver arī linu, rapšu, ādas un citu kultūru pārstrāde gan vietējām vajadzībām, gan eksportam. Tā kā Latvija ir neliela valsts un nav lietderīgi visu ražot pašiem, tad jāizvēlas un valstiski jāatbalsta tās nozares, kuru produkcijai būs noiets ārvalstīs, lai ar tādējādi gūto valūtu ārvalstīs iepirktu to, ko paši neražojam. Princips ir skaidrs: lai kaut ko iepirktu, vispirms jāsaražo produkti, kurus ārvalstīs gatavi pirkt no mums. Ārējās tirdzniecības bilancei jābūt ja ne pozitīvai, tad vismaz līdzsvarotai. Iespējami arī ilgtermiņa piegāžu (bartera) līgumi ar citām valstīm, piemēram, Latvija apņemas ik gadu pēc noteikta grafika un noteiktos daudzumos piegādāt kādai valstij piena un gaļas produktus, pretī saņemot noteiktu daudzumu dīzeļdegvielas un dabas gāzes.

Lista un Baloža principi nodrošinās multiplicējošu augšanas efektu. Minēto projektu īstenošana radīs daudz jaunu darbavietu un daudz pasūtījumu visās tautsaimniecības nozarēs. Piemēram, ceļot kādu lielu objektu, pasūtījumus saņems daudzu nozaru pārstāvji: ceļu būvētāji, zemes melioratori, elektriķi, arhitekti, santehniķi, celtniecības materiālu ražotāji, transporta un tehnikas apkalpotāji u.c.

Tāpat objekta tuvumā būs nepieciešami veikali, skola, bērnudārzs, ambulance, izklaides un sporta kompleksi utt. Tas viss savukārt radīs vēl daudz jaunu darbavietu, un visi nodarbinātie saņems algas, par kurām savukārt apmierinās savas dzīves vajadzības, tādējādi dodot darbu vēl citiem ražotājiem un pakalpojumu sniedzējiem. Tādā veidā 3 līdz 5 gadu laikā mēs Latviju vairs nepazīsim tā būs pavisam cita valsts! Latvijā ne tikai atgriezīsies pašlaik izbraukušie darba meklētāji, bet būs nepieciešams uzaicināt pat viesstrādniekus.

Protams, lai šādu vērienīgu attīstību īstenotu, jāveic drosmīga nodokļu reforma. Proti, jāatslogo no nodokļu nastas reālā darba veicēji (strādnieki un uzņēmēji), bet ar nodokļiem jāapliek īpašumi (sevišķi zeme) un spekulācijas. Līdz ar to tie, kuri sagrābušies īpašumus (tai skaitā bankas), būs spiesti maksāt lielus nodokļus (trūcīgo sabiedrības daļu var atbrīvot no nodokļa par vienīgo mājokli). Tātad viņi būs spiesti vai nu īpašumus lēti pārdot vai arī organizēt uz tiem reālu ražošanu, un Latvija no banku un spekulantu paradīzes pārtaps par ražotāju paradīzi.

Nepieciešama decentralizācija

Tomēr nebūtu pareizi orientēties tikai uz lieliem uzņēmumiem un lieliem infrastruktūras projektiem. Gan pirmskara Latvijā, gan, piemēram, mūsdienu Vācijā, lielākais devums tautsaimniecībai nāk no maziem un vidējiem uzņēmumiem, kas vienmērīgi attīstās katrā pašvaldībā un novadā. Bija jau arī mūsdienu Latvijā tāda ideja attīstīt mazo un vidējo uzņēmējdarbību, taču šī labā ideja palika tikai kā tukšs lozungs un priekšvēlēšanu kampaņu sauklis.

Jo realitātē Latvijas valdības, vienpusēji piekāpjoties savu starptautisko partneru spiedienam, pavēra ceļu neierobežotam importam, lielveikalu ķēdēm, lielām ārvalstu bankām, ārvalstu benzīna tankiem utt., un vienlaikus liedza atbalstu vai pat lika šķēršļus vietējai uzņēmējdarbībai. Vairākas nacionālās nozares tika vienkārši likvidētas ar administratīviem pasākumiem, piemēram, cukura rūpniecība un

zvejniecība. Labākajā gadījumā tika veicināts Latvijas resursu un izejvielu, piemēram, nepārstrādātas koksnes, eksports. Tātad tika ieviests tipisks kolonijas režīms, kurā siltumnīcas apstākļi radīti ārvalstu interesēm. Iznākumā Latvijas lauki, mazās un vidējās pašvaldības palika bez attīstības un strauji izmirst. Vai arī aktīvākie cilvēki ir spiesti no šīm pašvaldībām aizbraukt, lai darbu meklētu citur. Sevišķi cietusi ir Latgale. Izveidots uz peļņu orientēts mehānisms, caur kuru visi Latvijas resursi un naudas līdzekļi tiek izsūknēti gan no vietējām kopienām, gan Latvijas kopumā, uz vietas atstājot tikai nabadzību, postu un parādus. Aiz katras iestādes, pat komercializētajām slimnīcām un skolām, ir kādi ārvalstu akcionāri, piemēram, zāļu firmu, lielveikalu vai banku īpašnieki, kuri pelna uz mūsu rēķina.

Tā kā vienīgais reālais cilvēka cienīgas dzīves un turības avots ir produktīvs darbs, tad mums jārūpējas par darbavietu atjaunošanu katrā pašvaldībā, pilsētiņā un pagastā. Ja kāds apgalvo, ka mazi uzņēmumi ir neefektīvi, tad viņš pauž tikai starptautisko korporāciju viedokli. Taču pēdējo gadu prakse pārliecinoši pierādījusi, ka starptautisko korporāciju intereses (maksimāla peļņa un globāla cilvēku izmantošana) nav savienojamas ar tautu un cilvēku interesēm.

Decentralizācija ir sistēma, kas katram cilvēkam nodrošina pilnvērtīgu dzīvi tajā vietā, kur viņš pastāvīgi dzīvo. Ja tas ir pagasts vai mazpilsēta, tad turpat uz vietas tiek nodrošināts gandrīz viss: darbs, skola, kultūras dzīve, garīgā dzīve, pašvaldības un valsts iestāžu pakalpojumi, veselības aprūpe, apdrošināšanās pret nelaimes gadījumiem, pasts, tirdzniecība un viss pārējais. Tikai retos gadījumos, piemēram, lai gūtu augstāku izglītību vai ieņemtu amatu valsts pārvaldē, cilvēkam var rasties nopietna nepieciešamība doties uz valsts galvaspilsētu.

Šādai dzīvei ir dziļa racionāla un arī garīga jēga. Katra kopienas locekļa darbs bagātina gan viņu pašu, gan pārējos kopienas locekļus, jo radīto vērtību mērvienība nauda apgrozās turpat kopienā, vairojot kopienas kapitālu un turību. Visi viens otru pazīst. Tam ir milzīgas priekšrocības, jo diez vai vietējais veikalnieks, dakteris, dzirnavnieks vai krājaizdevu sabiedrības vecākais uzdrīkstēsies krāpt savus kaimiņus. Ja arī uzdrīkstēsies, tad par to drīz zinās visi un atbilstoši rīkosies.

Decentralizācija nodrošina vislabāko demokrātiju, jo cilvēki uz amatu pašvaldībā vai valsts pārvaldes iestādē izvirzīs kādu no sava vidus, kuru labi pazīst kā labu saimniekotāju, saticīgu un godprātīgu kaimiņu, labu ģimenes locekli un gudru, nesavtīgu cilvēku. Tādam kaimiņam nekāda vēlēšanu kampaņa vai dārga reklāma nav nepieciešama. Decentralizācija nodrošina, ka cilvēkiem nav jābalso par kaķi maisā.

Decentralizācija nodrošina labu saimniekošanu un sadarbību. Optimāli tiek izmantoti vietējie resursi, transporta izdevumi ir minimāli. Kopiena atbilstoši savu resursu struktūrai saražo nepieciešamo priekš sevis, bet pārpalikumu tirgo ar ārpasauli

-    citām kopienām un ārvalstīm. Salīdzinot ar centralizētu sistēmu, transporta izdevumi samazinās vismaz divas reizes, bet faktiski vēl vairāk. Jo viss, kas dzīvē ir nepieciešams, atrodams uz vietas.

Decentralizācija veicina ģimeņu stiprumu, jo visiem pieaugušajiem darbs ir uz vietas, un arī bērni var paļauties uz to, ka vai nu pārņems vecāku saimniecību, vai arī apgūs citu specialitāti, kuru, iespējams, varēs praktizēt uz vietas. Uz vietas vai pārnovadā varēs atrast arī savu dzīves biedru. Un atkal tas nebūs kaķis maisā, bet tuvākā vai tālākā apkārtnē pazīstams cilvēks. Protams, vienmēr būs arī tādi jaunieši, kuri izvēlēsies pārcelties uz dzīvi citā novadā, novada centrā, galvaspilsētā vai pat ārzemēs. Taču arī tad viņiem būs droša aizmugure, atbalsta un patveršanās osta dzimtajā kopienā.

Decentralizācija atrisinās arī banku problēmu. Katrs novads, pilsēta un pašvaldība dibinās savu municipālo banku, kas sadarbosies ar nacionalizēto Latvijas banku un no

valsts saņems attīstībai nepieciešamos līdzekļus. Tā kā šīs bankas būs sabiedriskas, tad tām zudīs jēga dzīties pēc maksimālas peļņas. Ja arī, lai veicinātu krāšanas tikumu un atalgotu darbiniekus, šo banku aizdevumiem būs mēreni procenti, tad tie netiks kaut kādiem ārvalstu akcionāriem, bet gan tiks caur budžetu ieguldīti attīstībā vai arī caur pakalpojumiem un nodokļiem atgriezīsies apritē, lai finansētu sabiedrībai nepieciešamos projektus. Bez tam katras pašvaldības iedzīvotāji varēs dibināt savas krājaizdevumu sabiedrības un citus kooperatīvus, kas arī ir bezpeļņas organizācijas, no kurām labumu gūst pašu šo kooperatīvu biedri un vietējā sabiedrība kopumā. Atcerēsimies, ka pēc dzimtbūšanas atcelšanas XIX gadsimta beigās latviešu zemniecība savu turību atguva tieši caur krājaizdevu sabiedrībām un citiem kooperācijas veidiem. Katra pagasta centrā bija lepna krājaizdevumu sabiedrības ēka, un kopumā šī kooperācijas sistēma nesa tādu turību, ka lauku kredītkooperatīvi sāka finansēt pat lielo namu būvniecību Rīgā. Vairāk par to lasiet manā grāmatā „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē”.

Tātad runa ir par mazo lauku skolu atjaunošanu, par vietējo pienotavu, dzirnavu, elektrostaciju, mežsaimniecību, benzīna tanku, bibliotēku, ambulanču, kreditēšanas iestāžu, dažādu amatnieku darbnīcu, nelielu ražotņu, kooperatīvu, tirgotavu, tipogrāfiju, tautas namu, baznīcu, brīvprātīgo ugunsdzēsēju, kārtības sargu un citu biedrību atjaunošanu. Ļaudis vēl nav aizmirsuši Ulmaņa laikus, kad tieši ar šādu decentralizētu saimniecību Latvija pirms kara īsā laika periodā un bez ārvalstu palīdzības uzplauka par vienu no Eiropas attīstītākajām valstīm, kurai allaž bija pozitīva ārējās tirdzniecības bilance. Un Latvija nevienam nebija parādā.

Ko darīt ar ārvalstu bankām un parādiem?

Vēlreiz gribu īsi uzsvērt ārvalstu un vietējo privātbanku patiesos mērķus. Īsiem vārdiem, tā ir maksimāla peļņa un kontrole pār resursiem, kas tiek panākta, cilvēkus iemānot parādu verdzībā. Un banku mērķis ir vairot tieši nesamaksājamus parādus, jo tie paver praktiski neierobežotu varu pār cilvēku un veselu tautu dzīvēm. Amerikāņu dokumentālajā pētniecības filmā „Maxed Out” konstatēts, ka lielāko peļņas daļu bankas gūst tieši no tiem nabadzīgajiem cilvēkiem, kuriem nav cerību savas dzīves laikā parādus atmaksāt. Tieši tādus cilvēkus bankas izsūc līdz pēdējam dzīvības pilienam, lai pēc tam turpinātu izsūkt viņu bērnus.

Un Latvija nav izņēmums. Bankas apzināti tiecās pēc tā, lai maksimālu cilvēku un iestāžu skaitu ar saldiem melu vārdiem un viltīgiem līgumiem ievilinātu nesamaksājamos parādos. Nu šāds stāvoklis ir sasniegts, un bankas, kuru iespaidā darbojas arī mūsu valdība, tagad ķērušās pie nākamā paverdzināšanas posma: ieķīlāto nekustamo īpašumu un citu valsts resursu pārņemšanas, lētas pārējo īpašumu nopirkšanas, visas valsts piespiešanas uzņemties savu pilsoņu parādu saistības un totālas kontroles pār mūsu dzīvi. Faktiski visa vara Latvijā tagad pieder šīm bankām. Tieši tās diktē valdības politiku un arvien jaunus cilvēku aplaupīšanas pasākumus. Tātad šīs bankas darbojas kā pirāti, kā izspiedēji, kā teroristi. Rietumos, kuriem ilgāk bijusi darīšana ar šiem parazītiem, jau sen tautas valodā ir iegājies apzīmējums „finanšu terorisms” vai „laupītājbaroni”. Nesen arī latviešu valodā pārtulkota un izdota Džona Perkinsa dokumentālā grāmata „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze”.

Tajā sīki dokumentēta ekonomikas slepkavu darbība globālā mērogā, taču no šīs grāmatas var saprast, kā tas noticis arī ar mūsu Latviju.

Latvijas valdības šajā periodā ir rīkojušās kā „melno pulkvežu” režīmi kaut kur Dienvidamerikā, Indonēzijā vai Filipīnās. Tās ir mērķtiecīgi savu tautu iedzinušas atpalicībā un parādu verdzībā, par to no saviem ārvalstu sazvērniekiem izkaulējot personīgas privilēģijas sev.

No otras puses, Latvijā uzbūvētā parādu piramīda ir tikai daļa no globālās parādu piramīdas. Un šādā perspektīvā tās bankas, kuras tagad diktē noteikumus mums, pašas ir parādnieces citām kredītiestādēm un ir faktiski bankrotējušas. Pat lielākās ASV bankas faktiski ir bankrotējušas, tikai šis bankrota stāvoklis vēl nav juridiski noformēts! Dažādiem ceļiem tajās jau iepludināti vismaz 13 triljoni dolāru amerikāņu nodokļu maksātāju naudas, bet tas tikai piliens jūrā, jo kopīgie parādi, kā jau norādīju, nav samaksājami pat ar visiem zemeslodes resursiem. Ja Latvijas teritorijā esošajām bankām piemērotu uzņēmējdarbībai saistošos noteikumus un veiktu revīziju, tad atklātos, ka šīs bankas ir bankrotējušas un maksātnespējīgas. Amerikā tādas bankas dēvē par zobijbankām. Negaidīta atklāsme nākusi arī no mūsu deputāta eiroparlamentā, ekonomista Roberta Zīles, proti, ka ar saviem upuriem un postu, kas domāti it kā krīzes pārvarēšanai, mēs faktiski glābjam visas Eiropas banku sistēmu. Zīle gan nepateica, ka šie upuri ir veltīgi, jo šī finanšu piramīda vairs nav glābjama un tā nav jāglābj. Vienīgais, kas vēl ir glābjams, esam mēs paši, mūsu reālā tautsaimniecība un valsts neatkarība.

Uz šāda pamata vien suverenai valstij ir tiesības un pat pienākums bankrotējušās bankas pakļaut bankrota reorganizācijai (atgūstot noguldītāju līdzekļus), nacionalizācijai vai pat darbības licences atņemšanai. Lietas būtība ir tāda, ka, lai gan Latvijā darbojas ārzemniekiem piederošas bankas, tomēr tā ir Latvijas banku sistēma. un Latvijas valstij ir suverenas tiesības savu banku sistēmu iekārtot un arī pārkārtot (reformēt vai reorganizēt) atbilstoši valsts iedzīvotāju interesēm un mūsu tautsaimniecības vajadzībām . Protams, šāda revīzija jāveic Latvijas ierēdņiem (nevis melīgiem starptautiskiem auditoriem, kuri, kā rāda pieredze, darbojas banku interesēs un nekad nav atklājuši patiesību) un pēc Latvijā izstrādātiem kritērijiem. Un šie kritēriji jāizstrādā tautsaimniekiem, nevis pašiem baņķieriem. Bet tas vēl nav viss.

Vēl arvien modē ir ik pēc laika (parasti pirms vēlēšanām) dibināt valsts līmeņa komisijas, kas piestādītu rēķinu Krievijai par okupācijas laikā Baltijas valstīm nodarītajiem zaudējumiem. Manuprāt, tas ir nekorekti, jo Krievija tomēr pēc PSRS sabrukuma uzņēmās maksāt visu PSRS ārējo parādu, tai skaitā šā parāda Baltijas valstu daļu, tādējādi mūs palaižot brīvībā bez parādiem. Tas, ka mēs vēlāk paši ielīdām citos parādos, tomēr nav Krievijas vaina. Taču līdzīgu rēķinu mēs varētu piestādīt ārvalstu bankām (un arī Eiropas Savienībai) par Latvijai nodarītajiem zaudējumiem finanšu okupācijas laikā. Tātad par zaudējumiem, kuri mums radās no banku uzpūstā nekustamo īpašumu tirgus, no mērķtiecīgi radītās inflācijas, no kredītņēmēju apzinātas krāpšanas, no parādu piramīdas veidošanas (manipulācijām ar mūsu pašu naudu), par spekulācijās paspēlētajiem mūsu pensiju fondiem un citiem noguldījumiem, par izraisīto krīzi, par radīto bezdarbu, par piespiedu emigrāciju un citiem zaudējumiem, ko vienā vārdā varētu nosaukt par mērķtiecīgu genocīdu. Kopumā tā būtu ļoti liela summa.

Protams, piedzīt šos zaudējumus mums neizdosies, un paši daļēji esam par tiem vainojami, tomēr tas būs labs pamats sarunām, kurās bankas aicināsim uzņemties savu atbildības daļu par radīto postu. Un kompromiss varētu būt tāds, ka zviedru un citām ārvalstu bankām tiktu piedāvāts ar godu brīvprātīgi izvākties no Latvijas, par pūlēm paturot iepriekšējos gados gūto milzīgo peļņu, kā arī saņemot tos līdzekļus, kurus šīs bankas gūs, pārdodot izsolē savas ēkas un iekārtas, piemēram, bankomātus un datorsistēmas. Zviedru banku izvākšanos varētu veicināt arī paši iedzīvotāji, masveidīgi likvidējot savus kontus (noguldījumus, algas kontus, pensiju fondus, kredītkartes, internetbankas kontus u.c.) ārvalstu bankās un to vietā atverot kontus kādā Latvijas bankā, piemēram, Hipotēku un zemes bankā. Šādā veidā mēs no ārvalstu bankām atbrīvotos pat bez oficiālas valsts iejaukšanās. Ja atsakāmies no

mums piedāvāto lomu spēlēšanas, tad jāatzīst, ka īstā vara Latvijas teritorijā tomēr pieder mums pašiem Latvijas tautai.

Kad žurnālisti Latvijas politiķiem vaicāja, kāpēc bija jāglābj Parex banka, viņi atbildēja apmēram tā: tāpēc, ka tā bija sistēmu veidojoša banka un tajā bija ieguldīti valsts līdzekļi. Un politiķi nemeloja, tikai nepateica visu. Vienkārši žurnālistiem bija jājautā tālāk: kāpēc mums jāglābj šāda parazitējoša sistēma un vai valsts un pašvaldību līdzekļu ieguldīšana spekulējošā privātbankā neliecina par visaugstāko korupciju un apzinātu kaitniecību valsts interesēm? Tad varbūt mēs nonāktu pie skaidrības, ka tāda sistēma, kas mūs pakļauj parādu verdzībai un mūsu naudu paspēlē globālajā kazino, mums nemaz nav vajadzīga, un tādas bankas nav jāglābj. Jāglābj tikai godīgu noguldītāju, valdības, pašvaldību un pensiju fondu nauda. Bet politiķi, kas valsts naudu iegulda kazino tipa bankās, ir jāsoda. Lai citi baidītos un tā vairs nedarītu. Mēs nevaram saviem politiķiem aizliegt piedalīties azartspēlēs ar savu personīgo naudu, taču kategoriski būtu aizliedzamas un bargi sodāmas azartspēles ar valsts naudu.

Cita procedūra piemērojama attiecībās ar tādām starptautiskām institūcijām kā Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules banka un līdzīgām iestādēm, kurām Latvija arī diemžēl palikusi parādā. Pirmkārt, tūlīt jāpārtrauc jaunu kredītu ņemšana. Jo tie nav domāti mūsu tautsaimniecības attīstīšanai, bet tikai parādu kārtošanai ar tām pašām zviedru un Parex līdzīgām bankām vai to ārvalstu kreditoriem. Bez tam tie nav parasti aizdevumi, bet gan tādi, kas nāk kopā ar graujošu noteikumu paketi. Tieši šie noteikumi ir vērsti uz Latvijas reālās tautsaimniecības pilnīgu sagraušanu, mūsu resursu un īpašumu zaudēšanu un pilnīgu nonākšanu ārējo parādu atkarībā. Kā uzsvēris arī nesen Latvijā pabijušais ASV ekonomists un „The Center for Economic and Policy Research” vadītājs Marks Veisbrots, SVF noteikumi ir sagrāvuši desmitiem agrāk plaukstošu valstu. Arī citi autori, piemēram, Džons Perkinss, SVF un PB vērtē kā masu iznīcināšanas ieročus.

Latvijai viņi iesaka sekot Argentīnas paraugam atteikties no šo parādu maksāšanas. Taču Latvija varētu būt diplomātiskāka. Sarunās ar SVF Latvijas delegācijas nostāja varētu būt apmēram šāda: ja vēlaties vispār kaut ko saņemt, tad parādu piedzīšanu no Latvijas atlieciet līdz laikam, kad mēs būsim atkopuši savu ekonomiku. Jo parādu maksāšana šajā periodā faktiski nozīmē genocīdu pret tautu, un to mēs nedarīsim, jo genocīds ir amorāls un starptautiski tiesājams noziegums.

Tātad es personīgi uzskatu, ka Latvijai nav vajadzīgas ne ārvalstu bankas, ne vispār privātas, uz peļņu orientētas komercbankas. Ja jau valsts uzņēmusies atbildību par garuma, tilpuma, svara, temperatūras, spiediena un citu mērvienību standartu nodrošināšanu, tad vēl jo vairāk valstij jāuzņemas pilna atbildība par godīga darba mērvienību, kas mūsu gadījumā ir nacionālā valūta lats. Nevienam citam nav personīgi jāpelna, manipulējot ar mūsu darba mērvienību. Katra augļošana ir amorāla, grēcīga un noziedzīga. Veselīgu savas naudas apriti spējam nodrošināt mēs paši ar savām valsts, pašvaldību, attīstības, nozaru bankām, krājkasēm un citām bankām, kā arī pašu cilvēku organizētiem kredītkooperatīviem un vietējās naudas sistēmām. To jau pierādījuši mūsu senči, jo pirms kara Latvija tīri labi iztika bez ārvalstu bankām. Jā, bija arī pirms kara vairāki nejauki finanšu skandāli un afēras, taču tās bija saistītas tikai ar privātām peļņas institūcijām, kā arī vairākiem kredītkooperatīviem, kuri, pretēji kooperācijas garam un principiem, bija politizējušies, t.i., nonākuši partiju atkarībā un iesaistījušies no tā izrietošajos ķīviņos, šķeltniecībā un intrigās. Tāpēc arī tagad šīm parazītbankām laipni jāparāda durvis, īpaši netielējoties, jo darīšana taču ir ar zagļiem, parazītiem un teroristiem, kas ļaunprātīgi izmantojuši mūsu viesmīlību un sabiedrības neinformētību par šo parazītu patiesajiem nolūkiem.

Kā mēs varam pamatot savus argumentus?

Pirmkārt, jau ar to, ka vispār nav noticis godprātīgs darījums. Kredīta ņēmēji tika pievilināti ar melīgu reklāmu, taču tie netika informēti par iespējamām saistību uzņemšanās sekām. Kādas sekas var būt kredītam, kas ņemts ārvalstu valūtā (turklāt pārkāpjot likumu „Par Latvijas Banku”), kādas sekas var būt kredītam ar mainīgu procentu likmi, kādas sekas ir kredītam, kas ņemts uzpūstas tirgus konjunktūras apstākļos utt. No vienas puses darbojās profesionāli banku stratēģi un juristi, kas jau pieredzējuši vairākas banku krīzes, tai skaitā Zviedrijā un Somijā, un līdzīgus gadījumus studējuši augstskolās un speciālajā literatūrā), bet no otras puses maldināti un neinformēti cilvēki, kuriem liegta pat savas valsts aizsardzība. Otrkārt, Latvijā, paklausot starptautiskiem konsultantiem un ieinteresētiem baņķieriem, ir pieļauti dubultstandarti likumdošanā, kas vienai pusei (baņķieriem) piešķir privilēģijas un neuzliek nekādu atbildību, bet otrai pusei piemērotas diskriminējošas likumu normas un atbildība par citu blēdībām. Treškārt, visa banku joma Latvijā darbojas dziļā slepenībā, līdz ar to pārējai sabiedrībai liedzot pilnu informāciju, pēc kuras tā varētu pieņemt informētus lēmumus. Ir pieņemts likums par komercnoslēpumu, kas sargā legalizētu zagļu intereses. Arī turpmākā notikumu attīstība, kas iespaido katru Latvijas iedzīvotāju, ir notikusi dziļā slepenībā.

Piemēram, slepenībā Latvijas iedzīvotājiem tika uzspiesta Parex bankas glābšana uz nodokļu maksātāju rēķina. Slepenībā notika sarunas ar SVF un slepenībā tika slēgts darījums ar SVF. Slepenībā ne tikai no parastiem Latvijas iedzīvotājiem, bet pat no Saeimas deputātiem, kuri nobalsoja par pilnvarojumu valdībai visu Latvijas iedzīvotāju vārdā parakstīt saistības ar SVF. Tās visas ir spilgtas krāpnieciskas darbības pazīmes, tāpēc mums tās nav saistošas. Tiesāt var tos, kas šos diskriminējošos apstākļus radīja un iesaistījās slepenā konspirācijā, bet ne šīs konspirācijas upurus.

Protams, arī komercnoslēpuma likums Latvijā ir jāatceļ uz visiem laikiem, jo godīgiem uzņēmējiem nav nekas slēpjams, bet negodīgi uzņēmēji mums vienkārši nav vajadzīgi.

Citi iespējamie risinājumi

Tomēr pieļauju, ka citi Latvijas cilvēki varētu vienoties arī par citiem risinājumiem, kas arī šo problēmu mīkstinātu vai kaut cik līdzsvarotu.

Latvijā sevi pieteikusi Kredītņēmēju apvienība. Tūlīt norādīšu, ka šī apvienība ne mazākā mērā neiebilst pret pašu parazitāro augļošanas sistēmu, vienīgi vēlas nedaudz mīkstināt banku izrēķināšanos ar saviem parādos iedzītajiem upuriem. Apvienība ir vākusi parakstus īpaša krīzes likuma pieņemšanai, taču šāds pieticīgs mērķis ir krietni novēlots, un nav spējis apvienot un mobilizēt pietiekamu kredīta ņēmēju skaitu. Turklāt apvienība pieprasa prāvu dalības maksu, kuru izmanto tikai sava „speciālistu” aparāta un mājas lapas uzturēšanai. Cik man zināms, tā neveic nekādus izglītošanas pasākumus, neveido struktūras, nevēlas redzēt plašāku situācijas kopainu, nedz domāt par kompleksiem risinājumiem. Mājas lapā izvietotajos attēlos šie „speciālisti” izskatās pēc tipiskiem, bezkaislīgiem baņķieriem. Tikpat labi šo apvienību varēja izveidot paši baņķieri, laikus rūpējoties par šķietamas piekāpšanās pozīciju, kas būtībā kredītņēmēju problēmas neatrisinās.

Rietumu pasaulē ir pieņemta prakse, kas liedz pieņemt likumus ar atpakaļejošu darbību. Tātad par kredītu ņēmēju aizsardzību un kredītu devēju atbildību vajadzēja parūpēties jau pirms zviedru banku ielaišanas. Tad varbūt nekāda parādu piramīda nebūtu uzpūsta. Vēl ticamāk, ka zviedru bankas vispār nebūtu šeit nākušas, jo tādi likumi novērstu tik plašas parazitēšanas iespējas. Protams, šos likumus varam

izstrādāt arī tagad. Labāk vēlāk nekā nekad. Taču jārēķinās, ka tie sargās tikai nākamos kredīta ņēmējus un pārējos banku klientus, nevis tos, kas jau ir iekrituši parādu slazdā vai banku dēļ zaudējuši savus iekrājumus.

Tomēr arī šajā gadījumā var atrast tiesiskus risinājumus. Jau minēju iespēju veikt banku revīziju, un bankrotējušās bankas pakļaut bankrota reorganizācijai, tās nacionalizēt vai atņemt darbības licenci. Šim nolūkam ir steidzami jāizstrādā nepieciešamie likumi. Tikai nevajag iekrist uz Rietumu sabiedrībai raksturīgā „grābekļa”, kad ar banku darbību saistītos likumus uztic izstrādāt pašiem baņķieriem (āži par dārzniekiem), kā tas līdz šim bijis arī Latvijā.

Var pieņemt likumus par bankās ieķīlātajiem īpašumiem un personīgas maksātnespējas pasludināšanu. Var ar likumu noteikt ģimenes vai indivīda ienākumu minimumu (pēc nodokļu, komunālo maksājumu un kredīta maksājumu atvilkšanas), zem kura ģimene vai indivīds ir tiesīgs pasludināt savu maksātnespēju un atteikties turpināt maksājumus bankai. Bankai šai gadījumā būs tiesības ieķīlāto īpašumu formāli pārrakstīt savā īpašumā, taču būs aizliegts izlikt dzīvokļa iemītniekus un uzliks bankai pienākumu mēneša laikā šo īpašumu par latiem pārdot izsolē, turklāt pirmpirkuma tiesības piešķirot dzīvokļa pastāvīgajiem iemītniekiem. Vienlaikus valstij piederošajai Latvijas Hipotēku un zemes bankai jāpiešķir valsts emitēti līdzekļi latos, kurus tā kā bezprocenta aizdevumu izsniegs bankās ieķīlāto dzīvokļu un māju iemītniekiem, lai viņi par šo naudu varētu savus dzīvokļus izsolē atpirkt. Pēc kāda laika, kad Latvijas ekonomika būs atdzīvojusies, varēs pieņemt lēmumu šos bezprocentu kredītus vienkārši norakstīt.

Tā vai citādi, bet šādā ceļā ārvalstu bankas vairs nevarēs pārņemt mūsu īpašumus, un tie būs jāpārdod par tirgus cenu to iedzīvotājiem. Tā kā ieķīlāto mājokļu ir daudz, tirgus cena būs visai zema un katrā gadījumā tā būs daudz mazāka par iepriekš mākslīgi uzpūsto cenu. Kredīta ņēmēju parādi šajā gadījumā tiks pārvērsti jau par mūsu valsts iekšējiem parādiem (tātad problēma risināma valsts politikas ietvaros, starp savējiem), kuri turklāt būs jāmaksā tajā valūtā, kādā cilvēki pelna savu algu, t.i., latos. Parādu norakstīšanas precedents ir atrodams Latvijas vēsturē. Tieši tā Latvijas valsts rīkojās 1930. gados, kad tika pārvarēta „Lielā depresija”. Valstij tas neizmaksāja vairāk par tipogrāfijas izdevumiem latu drukāšanai un dažu ierēdņu darbu. Tā kā depresija nozīmē naudas trūkumu, tad šādiem nolūkiem emitēta valsts nauda inflāciju nerada.

Suverenai valstij, kāda arvien skaitās Latvija, ir tiesības vispār ar likumu pasludināt parādu maksāšanas un ieķīlāto īpašumu atņemšanas moratoriju uz nenoteiktu laiku, kamēr tiks atrasts visām pusēm pieņemams risinājums. Parādu maksāšanu apjomā, par kuru vienotos puses, varētu atlikt līdz krīzes pārvarēšanai.

Mēs gan zinām, ka bankām interesē ne jau parādu nokārtošana, bet mūsu īpašumu lēta pārņemšana, taču tās ir viņu problēmas. Valdība vispār var izsludināt banku brīvdienas (pēc ASV prezidenta F.D. Rūzvelta parauga) un banku kontu iesaldēšanu līdz cita risinājuma atrašanai. Tās visas ir suverenas valsts tiesības, kuru dēļ stāvējām uz barikādēm un kuru dēļ varam uzcelt jaunas barikādes.

Vēl efektīvāks paņēmiens, kuru var kombinēt ar iepriekš aprakstīto, ir radikāla nodokļu sistēmas reforma.

Tātad pašlaik ārvalstu bankas ir noskaņojušās pārņemt ieķīlātos īpašumus un ar trīskāršu jaudu sākt slaukt gan Latvijas valsti, gan savus parādniekus (līdz mūža galam), gan pārņemto īpašumu īrniekus. Tā būtu Latvijas katastrofa ar grūti līdz galam paredzamām, bet jau sāpīgi jūtamām traģiskām sekām. Taču valsts tāpēc jau ir valsts, ka tai ir tiesības savā teritorijā visu iekārtot un pārkārtot atbilstoši valsts un tās iedzīvotāju interesēm. Tāpēc jau mēs pirms 19 gadiem cīnījāmies par neatkarību un

stāvējām sardzē uz barikādēm, lai paši būtu saimnieki un galvenie noteicēji savā dzimtajā zemē!

Jā, ārvalstu bankas ir viltīgas un nežēlīgas, taču, mums par laimi, tām jādarbojas Latvijas jurisdikcijā, jāievēro valsts likumi un noteikumi. Tāpat kā pirms kādiem gadiem 15 Latvijā tika pieņemti ārvalstu spekulantiem labvēlīgi likumi, tāpat tagad mēs varam panākt Latvijas iedzīvotājiem un mūsu reālajai tautsaimniecībai (t.i., godīga darba darītājiem) labvēlīgu noteikumu pieņemšanu. Jo esam visai sāpīgā veidā pārliecinājušies, ka ārvalstu spekulantu intereses nav savienojamas ar mūsu ražotāju un pārējo iedzīvotāju interesēm. Kas labs viņiem, tas slikts mums, un otrādi. Tāpēc mums atliek izvēlēties to, kas labs pašiem. Ja arī vēlamies būt filantropi, tad palīdzēsim nabadzībā nonākušajiem, nevis baņķieriem un augļotājiem, jo pēdējie savu jau ir saņēmuši. Un katra labdarība sākas ar savu māju. Jo tikai tas, kas nodrošinājis sevi, spēj palīdzēt arī citiem.

Pašlaik Latvijā ar nepanesamu nodokļu nastu ir apgrūtināts produktīvais darbs un patēriņš, bet gandrīz nekādus nodokļus nemaksā īpašumu turētāji, banku un apdrošināšanas bizness, ārzonās reģistrētie uzņēmumi un pārējie spekulanti un nodokļu nemaksātāji. Tieši tāpēc Latvijā ir tās visas nebūšanas ar izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, aplokšņu algām, aplokšņu pateicībām, šo bezdievīgo spekulēšanu un no tās izrietošajām lielajām preču un pakalpojumu cenām. Ja bankas un spekulanti grib pārņemt īpašumus, tad lūdzu! Taču vienlaikus šie īpašumi (pārsvarā zeme) un spekulācijas ir jāapliek ar kārtīgu nodokli! Tad nevis bankas slauks mūsu valsti, bet gan valsts slauks bankas un spekulantus! Turklāt no zemes nodokļa praktiski nav iespējams izvairīties, jo, kā savulaik izteicās E. Repše, „zemi jau ar maisiem neizvedīs…”. Pat ja kāda Latvijas firma reģistrēta ārzonas salās, tad zeme, uz kuras tā darbojas, tomēr ir šeit. Un vai tas nebūs tikai taisnīgi?

Ja zeme un spekulācijas tiks apliktas ar kārtīgu nodokli, tad zudīs pats stimuls spekulēt ar īpašumiem, bet radīsies stimuls attīstīt ražošanu un citu sabiedrībai derīgu darbību. Ja nebūs spekulāciju, nevarēs uzpūst cenas. Ja tiks samazināts nodokļu slogs darbam, tad līdzsvarotas attīstības nodrošināšanai daudzos gadījumos vairs nebūs jāņem kredīts, jo pietiks ar produktīvā darbā gūtajiem uzkrājumiem vai kooperācijas ceļā ieguldīto kapitālu. Līdz ar to dzīve Latvijā plauks, būs nesalīdzināmi lētāka un taisnīgāka.

Kāpēc ar nodokli apliekama galvenokārt zeme, bet ne uz tās celtie objekti? Tieši tāpēc, lai neapgrūtinātu celtniecību un būvju renovāciju, lai zemes īpašnieki būtu ieinteresēti celt un ražot.

Galvenais princips, domājot par nodokļu sistēmu, ir attīstības un vispārējas labklājības veicināšana, nevis reālās ekonomikas bremzēšana un apgrūtināšana, kā tas Latvijā diemžēl bijis šos 19 gadus. Un vēl jāraugās, lai kopīgais nodokļu slogs, ar ko aplikts darbs un patēriņš, būtu krietni zemāks nekā mūsu kaimiņvalstīs. Tādā veidā patiešām piesaistāmas produktīvas investīcijas ražošanā, nevis spekulatīvais kapitāls. Un atkal padomu varam gūt no Latvijas pirmās republikas pieredzes.

Kāds teiks, ka tā jau varētu darīt, taču to nepieļaus Latvijas parakstītie starptautiskie līgumi un dalības noteikumi Eiropas Savienībā. Tam varētu daļēji piekrist, bet tikai daļēji, jo pastāv arī līgumi, kas garantē cilvēku un tautu tiesības, un arī tos Latvija ir parakstījusi. Pie tiem arī vajadzēja turēties, nevis parakstīt veselu jūru līgumu, kuri savstarpējā pretrunā un arī pretrunā ar mūsu Satversmi un tautas interesēm.

Un nekas nav mūžīgs, arī dažādi līgumi. Kādreiz mūsu virsaiši parakstīja līgumus ar vācu bruņinieku ordeņiem, kādreiz darbojās dzimtbūšanas likumi, kas latviešus padarīja par baronu kustamo īpašumu, vēlāk bija līgumi ar Krieviju, Vāciju, drošības

garantijas Nāciju Līgas ietvaros utt. Protams, arī mūsdienās Eiropas komisāri nebūs iepriecināti par mūsu suverenitāti. Bet vai tikai tāpēc, lai eirokomisāri smaidītu, mums būtu jāveic kolektīva pašnāvība?

Ir vērtības, kas ir augstākas par laicīgiem līgumiem. Neviens līgums nav ne graša vērts, ja dēļ tā kaut vienam bārenim jāmirst badā. Ja līgumi traucē Dzīvības principam, ja tie nonāk pretrunā ar brīvības principu, taisnīguma principu, cilvēcības principu, tad līgumiem jāatkāpjas.

Kā šos pasākumus īstenot?

Daudz pamatotāks šķiet apagalvojums, ka mūsu valdība nekad neīstenos iepriekšējā nodaļā uzskaitītos pasākumus. Bet „nekad nesaki nekad”. Katrai tautai ir līdzekļi, ar kuriem savu valdību iespaidot, jo tā ir mūsu valdība tautas kalpi, kas ir vienkārši aizmirsuši, kāpēc ieņem savus amatus. Šo līdzekļu klāstu tad arī sauc par demokrātiju, t.i., tautas varu. Demokrātija nav tikai biļetenu mešana reizi četros gados, lai gan šoreiz mēs savā labā varam izmantot arī vēlēšanu tuvumu.

Latvija nav vienīgā valsts, kas nonākusi līdzīgā situācijā. Islandes parādu nasta vēl lielāka, bet tur tauta cīnās. Jau vairāk nekā gadu Islandē turpinās tautas akcijas. Tās jau panākušas salīdzinoši labvēlīga risinājuma apstiprināšanu Islandes parlamentā, taču arī šo salīdzinoši labāko risinājumu Islandes tauta noraida. Tā panākusi, ka Islandes prezidents šo risinājumu nav parakstījis, bet gan nodevis tautas nobalsošanai. Iznākums varētu būt, ka islandieši noraida jebkādu atbildību par spekulantu radītajiem parādiem. Jānis Ošlejs rakstā „Atdot vai neatdot” Islandes nostāju apraksta tā:

„Līdz ar pasaules ekonomikas krīzi Islandes bankas kļuva maksātnespējīgas. Valdība tās pārņēma, bet atteicās apmaksāt jebkuras citas saistības, izņemot depozītus. Taču arī valsts garantētie depozīti, kuru drošību Islande bija vēlreiz apsolījusi, iestājoties EEZ, kopumā sastādīja milzīgu summu 3, 8 miljardus eiro.

Islandes parlaments apstiprināja lēmumu tos atmaksāt, kad ekonomika būs sasniegusi vismaz 2008. gada līmeni, bet ne ātrāk kā 2016. gadā, un noteica, ka atmaksas ikgadējais apmērs nevar būt lielāks par 6 procenta daļām no izaugsmes virs 2008. gada IKP lieluma, maksājot ne ilgāk kā 15 gadus. Tomēr islandiešiem šķiet, ka pat šādi noteikumi ir pārāk piekāpīgi pret kreditoriem, un ceturtdaļa salas iedzīvotāju ir pieprasījusi referendumu par šo jautājumu, ko valsts prezidents nesen arī ir izsludinājis.”

Arī Grieķija ir dziļā krīzē. Mūsu avīzes par to gandrīz neinformē, bet šā raksta tapšanas brīdī gandrīz visa Grieķija streiko. Tāpēc vien, ka valdība grasījās baņķieru interesēs apgraizīt valsts budžetu un iesaldēt algas (to pašu Latvijā jau sen izdarīja Kalvīša valdība, bet mēs nereaģējām). Līdzīgas kustības pret finanšu imperiālismu aug daudzās pasaules valstīs, tai skaitā arī pašā ASV.

Vien Latvijā baņķieru inspirētās sankcijas pagaidām neizraisa nekādu vērā ņemamu tautas pretestību. Bet Latvijā, pēc jau minētās Kredītņēmēju apvienības datiem, ir ap 800 tūkstošiem kredīta ņēmēju! Un viņiem ir ģimenes, tuvinieki un draugi. Turklāt var teikt, ka no baņķieru izraisītās depresijas cieš visi, arī tie, kas nekad nekādus kredītus nav ņēmuši. Arī viņiem zūd darba vietas, samazinās algas un pabalsti, pieaug nodokļi un priekšā biedējoša nākotne. Ja šie cilvēki organizētos, tas būtu milzīgs spēks! Daudz lielāks un skaidrāk motivēts nekā savulaik Latvijas Tautas fronte. Arī pieredze mums ir vēl no LTF laikiem.

Kas nepieciešams, lai organizētos? Tātad, līdzīgi kā LTF darbības laikā, katrā apdzīvotā vietā jādibina iniciatīvas grupas, kas apzina un reģistrē kredīta ņēmējus un pārējos cietušos. Jārīko pilsētu, pagastu, rajonu un republikas mēroga konferences, sapulces un apspriedes, jāvāc ziedojumi, jāizstrādā darbības plāns. Ja katrs topošās

kustības loceklis ziedos kaut divus latus, kas nav daudz, kopumā tiks savākta miljonos mērāma summa (turīgākie var atļauties arī lielāku ziedojumu). Par šo summu beidzot varēs sākt izdot no kleptokrātijas neatkarīgu avīzi divās valodās, izveidot efektīvu interneta vietni un, kas galvenais, noorganizēt darba grupas, kas izstrādās programmu Latvijas atbrīvošanai no parādu verdzības un atbilstošus likumprojektus un rezolūcijas, kuras iesniegs mūsu valsts atbilstošām instancēm. Vienlaikus sākamas sabiedriskas aktivitātes visos Latvijas novados. Pirmkārt, tā varētu būt šajā rakstā jau minētā sadarbības pārtraukšana ar ārvalstu un Parex banku šo banku totāls boikots. Nekādus kontus, kredītkartes, norēķinu kartes, algu kontus, noguldījumus vai pensiju uzkrāšanas šajās bankās! Kustībā esošie speciālisti sagatavos atbilstošu iesniegumu paraugus. Nepieciešamos kontus pagaidām varēs atvērt Latvijas valstij piederošajā Hipotēku bankā, kas tāpat var veikt visas nepieciešamās operācijas. Otrkārt, jāpieprasa, lai arī pašvaldību iestādes, valdības aģentūras un uzņēmēji pārtrauc sadarbību ar ārvalstu bankām. Darba vietās un iestādēs jāiesniedz iesniegumi, kuros norādīti jaunie konti, uz kuriem turpmāk pārskaitāmas algas un citi maksājumi. Protams, arī komunālos maksājumus jākārto savā bankā vai tieši pakalpojumu sniedzējiem. Tas gan daudziem var radīt zināmas pagaidu neērtības, taču šī stratēģija atmaksāsies tālākā perspektīvā.

Otrkārt, ar sabiedriskām aktivitātēm jārada nepārtraukts spiediens uz valdību, lai tā jau pirms vēlēšanām kardināli mainītu valsts politiku ar parādiem saistītajos jautājumos. Ja nepieciešams, var rīkot arī beztermiņa ģenerālstreiku, taču arī bez tā ir iespējams nepārtraukts spiediens, kādu līdz šim uzturējuši tikai Brīvības komūnas (telšu pilsētiņas Brīvības ielā) dalībnieki. Latvijā taču ir aptuveni 300 tūkstošu bezdarbnieku (kopā ar tiem, kas ir bez darba, bet nav reģistrējušies vai saņēmuši oficiālu bezdarbnieka statusu)!

Tātad mēs neesam bezizejas stāvoklī un mūsu rīcībā ir visas iespējas, lai mainītu Latvijas politiku un mūsu sabiedrības nākotni. Lai pēc tam saviem bērniem nebūtu jāskaidro, kā tas nācās, ka mēs varējām, bet tomēr izvēlējāmies viņu labā neko nedarīt.

Jānis Kučinskis 2010. gada februārī

J.Kučinskis: ‘Dolāra superimperiālisms – globālā ekspansija un sabrukums’

Kad runa par imperiālismu, caurmēra latviešu lasītājam varbūt nāk prātā padomju antiimperiālistiskā propaganda vai kaut kas sens un izbijis – Čingishana impērija no okeāna līdz okeānam, senās Romas impērija, kas kaut kur kaut kad bijusi, un – pati PSRS. Nu varbūt arī britu impērija, kura tā īsti izira vai vismaz pārtapa neokoloniālā formā tikai pēc II pasaules kara. Reti kuram ar impēriju asociējas mūsdienu lielākā „liberālā demokrātija” un „brīvās pasaules” galvenais balsts – ASV.

Tomēr, ja tā īsti iedziļināmies globalizācijas būtībā, tad tās dzinējspēku un saturošos tīmekļus atrodam dažādās ASV dominētās institūcijās (SVF, PB, PTO u.c.), ASV dolārā kā pasaules rezerves valūtā un ASV militārajā infrastruktūrā, kas ar vairāk nekā 1000 karabāzēm un atbalsta punktiem aptvērusi visus kontinentus, mēdijus un kibertelpu. Tad kļūst skaidrs, ka šī mistiskā globalizācija ir nekas cits kā pati Amerikas globālā impērija, kuru paši globalizatori nodēvējuši par Jauno Amerikas gadsimtu (The New American Century ) un kurā citiem valstiskiem veidojumiem atvēlēta vien bīdāmu un izspēlējamu figūru loma lielajā šaha spēlē (skat. Zbigņeva Bžezinska konceptuālo grāmatu The GrandChessboard). No tā izriet, ka arī globālā sistēmiskā krīze, kas globāli kļuva jūtama pirms diviem-trim gadiem, ir šīs impērijas krīze un sabrukuma priekšvēstnesis.

Impērijas tapšana

II pasaules kara beigas Rietumeiropa, Japāna, PSRS rietumdaļa un Klusā okeāna baseins sagaidīja drupās un lielos parādos (piemēram, Lielbritānija vēl tagad nav ASV samaksājusi parādu pat par I pasaules kara izdevumiem). Kara neskarta un dinamiski attīstīta palika viena lielvalsts – ASV, kuru īpašumā bija nonākušas gandrīz visas pasaules zelta rezerves, kura bija lielākā ražotāja, lielākā eksportētāja, lielākā kreditore un arī vienīgā jaunā brīnumieroča – atombumbas – turētāja, kura spēku tā nekāvējās nodemonstrēt, no zemes virsmas noslaukot divas japāņu pilsētas.

Tāpēc šķita pavisam dabīgi, ka tieši ASV uzņemsies veidot jauno pasaules arhitektūru – Apvienoto Nāciju organizāciju un jauno monetāro sistēmu, kuras pamatus 1944. gadā lika ASV pilsētiņā Bretonvudā. Tieši tur dzima arī mums pazīstamais Starptautiskais Valūtas fonds un Pasaules banka, kurām sākotnēji bija patiešām pozitīva loma sagrautās pasaules (izņemot PSRS) atjaunošanā.

Par starptautisko valūtu pilnīgi dabīgi tika izvēlēts ASV dolārs (iepriekš tā bija britu sterliņu mārciņa), kura pirktspēja balstījās jau minētajās zelta rezervēs, un kuru izmantoja starptautiskajā tirdzniecībā un kā rezerves valūtu citu nacionālo valūtu nodrošināšanai. Apmaiņu kursi starp dažādām valūtām bija fiksēti, kas novērsa uz valūtu svārstībām orientētas spekulācijas. Valūtas Fonds bija domāts tieši šo kursu nodrošināšanai un stabilizēšanai. Vismaz teorētiski ietirgotos dolārus katra valsts varēja samainīt pret ASV rīcībā esošo zeltu. Tā tas turpinājās līdz 1971. gadam, kad prezidents R. Niksons atcēla dolāra piesaisti zeltam. Tie bija arī dinamiskākie attīstības gadi visā pasaules vēsturē.

Otra militāri spēcīgākā pasaules lielvalsts bija pasaules karā uzvarējusī ASV sabiedrotā – PSRS, ar kuru ASV piekrita dalīt lomas pēckara pasaules pārvaldīšanā. Tā izveidojās divas nometnes, divas ietekmes sfēras. Abas lielvalstis vienojās tieši neiejaukties otrā partnera ietekmes sfērā, taču abas nekautrējās savu ietekmi nostiprināt tā saucamajā Trešajā pasaulē, ko veidoja bijušās Eiropas un Japānas kolonijas. Šī cīņa izpaudās kā PSRS atbalsts dekolonizācijas kustībām un ASV centieni nepieļaut šo valstu nonākšanu PSRS ietekmes sfērā. Tā iznāca, ka PSRS sniedza militāru un finansiālu atbalstu kreisi un nacionālistiski noskaņotām atbrīvošanās kustībām irstošajā koloniju sistēmā, bet ASV tiecās atbalstīt režīmus, kurus kolonizatori mēģināja atstāt aiz sevis. Bieži vien tie bija bijušo kolonizatoru ielikteņi – dažādi prinči, šeihi un diktatori. Bijušās kolonijas tika patvaļīgi sadalītas etniski un reliģiski nesaderīgās teritorijās, piemēram, kurdi tika sadalīti starp vismaz trijām jaunajām valstīm: Turciju, Irāku un Irānu. Tā sākās lielās pretstāvēšanas periods, kuru vēlāk nosauca par Auksto karu.

Aukstais karš izpaudās arī neskaitāmos karstajos konfliktos – gan starp bijušajām kolonijām, gan starp ASV sabiedrotajiem un kolonijām, piemēram, Korejas pussalā, Vjetnamā, Vidējos austrumos. Parasti karojošās puses finansiāli atbalstīja, militāri sagatavoja un apbruņoja kāda no lielvalstīm. Sākotnēji konfliktējošā teritorijā darbojās tikai lielvalstu militārie padomnieki, bet nereti ASV un Afganistānas gadījumā arī PSRS bija spiestas militāri iejaukties pašas.

Abās lielvalstīs tika izvērsta pret otru lielvalsti vērsta propaganda, pārspīlējot otras puses nodomus un iespējas. Otras puses demonizēšana sevišķi uzplauka pēc tam, kad arī PSRS izmēģināja savu atombumbu un sāka strādāt pie ūdeņraža bumbas ražošanas, kā arī kodollādiņu ievietošanas tāla rādiusa ballistiskajās raķetēs, kuģos un zemūdenēs. Pasaule ilgi dzīvoja visu nopostoša kodolkara draudu ēnā. Katra puse savā propagandā pārspīlēja otras puses arsenāla lielumu. Tas noveda pie bruņošanās sacensības starp abām lielvalstīm. ASV prezidents, ģenerālis Dvaits Aizenhauers (Dwight D. Eisenhower), atstājot savu amatu, 1961. gadā amerikāņus un pasauli brīdināja no militāri industriālā kompleksa neierobežotas ietekmes un aicināja bruņošanās sacensību pārtraukt (skat. Aizenhauera  runu ).

ASV militāri industriālais komplekss 1960. gados izveidojās par valsti valstī un faktiski diktēja visu ASV globālo politiku. Tajā ietilpa ražotāji, kas ieguva valsts bruņojuma un infrastruktūras pasūtījumus, gūstot no tiem garantētu un milzīgu peļņu, privātas bankas, kas to finansēja, kā arī militārās un izlūkošanas iestādes pašā armijā. CIP vadību jau no paša iesākuma uzņēmās bijušie Volstrītas (starptautisks finanšu centrs Ņujorkā) darbinieki, sākot ar Alenu Dallesu(Allen Dulles). Militāri industriālais komplekss bija un ir ieinteresēts spriedzes un baiļu radīšanā un uzturēšanā, konfliktu izraisīšanā un uzturēšanā, ASV ietekmes nebeidzamā augšanā. Kaut ko līdzīgu militāri industriālajam kompleksam 1970. gados mēģināja izveidot arī PSRS un dažās militārajās jomās guva zināmus panākumus, taču tie nebija salīdzināmi ar attiecīgā kompleksa visvarenību ASV.

Kad patriotiski noskaņotais ASV armijas virsnieks Endrjū Basevičs(Andrew Bacevich) pēc dzelzs priekškara krišanas pats savām acīm ieraudzīja atpalikušo un trūcīgo PSRS militāro tehniku un infrastruktūru Austrumvācijas teritorijā, viņš bija smagi apstulbis, cik krasi šī aina atšķīrās no ASV propagandā iztēlotās, kuras ietekmē viņš bija dzīvojis. Pēc šā šoka Basevičs 20 gadus pētīja ASV militāri industriālo kompleksu un tā diktēto politiku, savus secinājumus izklāstot divās fundamentālās grāmatās:The Limits of Power: The End of American Exceptionalism (American Empire Project)unWashington Rules: America’s Path to Permanent War (American Empire Project).  Līdzīgus fundamentālus pētījumus veicis un atbilstošas grāmatas uzrakstījis arī nesen mirušais bijušais CIP konsultants Korejā un Japānā Čalmers Džonsons (Chalmers Johnson ).

Gan II pasaules kara, gan Korejas un Vjetnamas karu izdevumu nastu lielā mērā uzņēmās paši amerikāņi – gan maksājot paaugstinātus nodokļus un ciešot citus kara laika upurus, gan paši iekļaujoties bruņotajos spēkos kā pilsoņi-karavīri. Taču neveiksme Vjetnamas karā visu mainīja. Turpmāk ASV karus un militāros izdevumus finansēja citas pasaules valstis. Piemēram, operāciju „Tuksneša vētra” 1991. gadā lielā mērā finansēja Rietumeiropas sabiedrotie un Japāna. Bet 2001. gadā, kad prezidents Dž. Bušs izsludināja mūžīgo karu pret terorismu, viņš vienlaikus aicināja amerikāņus turpināt patērēt un baudīt dzīvi uz nebēdu. Arī ASV armija kopš Vjetnamas sakāves vairs nesastāv no pilsoņiem-karavīriem, bet gan no profesionāliem algotņiem un paramilitāriem kontraktoriem, no kuriem lielākā daļa pat nav ASV pilsoņi.

Ja PSRS kara apgabalos savulaik bija sadalījusi savu teritoriju un savu satelītvalstu teritorijas t.s. Varšavas bloka ietvaros, tad tagad ASV kara apgabalos ir sadalījusi visu pasauli: sešos teritoriālajos apgabalos(Unified Combatant Commands)  un četrās funkcionālajās komandjomās. ASV militārais budžets pārsniedz visu pārējo pasaules valstu militāros budžetus, kopā ņemot. ASV militāristi dominē gan kosmosā, gan uz ūdens, gan kibertelpā. Ārpus ASV teritorijas visos kontinentos darbojas vairāk nekā 1000 ASV pastāvīgo karabāžu (lielas bāzes 63 valstīs, bet militārais personāls izvietots 156 valstīs), neskaitot tās, kas ir okupētajās teritorijās, kā Irākā un Vjetnamā. ASV militāristi kontrolē arī globālo interneta tīmekli. Protams, šai kontroles sistēmā iekļauti arī ASV sabiedroto dienesti. Taču nekur totālā kontrole un visu dzīves jomu izspiegošana nav tik intensīva kā pašās ASV. Nu jau katrā ASV lidostā ir visa ķermeņa skanneri (Naked Body Scanners ), darbojas neskaitāmas video novērošanas kameras, tiek izmantotas acu zīlīšu atpazīšanas un citas programmas, bet tos paredzēts izvietot arī autoostās, lielveikalos un citos punktos, kur apgrozās daudz cilvēku. Pasaules mērogā darbojas satelītu spiegošanas sistēmas. Drošs nav arī e-pasts un internets. Katru ASV pilsoni var katrā brīdī pazemojoši izmeklēt (izčamdot arī intīmās vietas), arestēt bez apsūdzības uzrādīšanas, turēt izolācijā, notiesāt bez zvērināto tiesas utt. ASV no demokrātijas transformējusies par policejisku valsti. Profesionāļi šo sistēmu nosaukuši par pilna spektra dominēšanu. Lūk, cik dziļi iesniegušies ASV militāri industriālā kompleksa taustekļi, par kuriem savulaik brīdināja ASV piecu zvaigžņu ģenerālis Aizenhauers!

Pasaules dolarizācija

Pasaulē cirkulē apmēram šāda dzīves realitātei atbilstoša, anonīma anekdote: „Amerikāņi dolārus spēj drukāt ātrāk nekā arābi un krievi spēj sūknēt naftu.”

Padomju impērijas norieta periodā savulaik cirkulēja anekdotes par „padomju koka rubli” – pretstatot to ASV „cietajai valūtai” dolāram. Lai gan kopš 1971. gada arī ASV dolārs nebija nekāda „cietā valūta”, jo tai nebija nekāda skaidra seguma Amerikā, pasaule un it sevišķi bijušās padomju bloka valstis, kā tas mēdz nereti notikt, dolāru sāka pielūgt un turēt augstāk par visu. Arī jaunā Latvijas valsts ar neko nesegto dolāru pieņēma par segumu savai nacionālajai valūtai latam un līdz ar to pilnīgi integrējās jau sagrautajā Bretonvudas sistēmā, kurai nu bija impēriskas funkcijas. Visu Latvijas politiku kopš 1991. gada augusta diktē SVF, PB, PTO (t.s. „grēcīgās trīsvienības”) un citu globālo institūciju padomnieki un pat ārvalstu vēstniecību darbinieki. Tieši tāpēc Latvija no salīdzinoši attīstītas valsts bez parādiem 20 gados ir pārvērsta par pliku ubagu – bez savas ražošanas, savām institūcijām, savas politikas, bet ar lieliem parādiem un pa pasauli izklīdinātiem aktīvākajiem pilsoņiem, kuriem savā tirgus reformu izpostītajā zemē vairs nav ne darba, ne iztikšanas. Ja mēs gribētu izdalīt kādu vienojošu globālās krīzes likumsakarību, tad tā ir šāda:  jo vairāk un centīgāk kāda valsts sekojusi minēto globālo institūciju noteikumiem un prasībām (kopumā šo noteikumu paketi sauc par Vašingtonas konsensu), jo dziļākā bedrē to krīze ieskalojusi.  Mūsu resursi lielā mērā ir vienkārši iztirgoti vai tiek gatavoti iztirgošanai.  Taču vēl arvien ar tautas aktīvu atbalstu turpinām barot nesātīgo un jau sen bankrotējušo sistēmu, uzņemamies arvien jaunus parādus . Mēs arvien tiecamies dzīvot kā amerikāņi, jo lielākā parādniece pasaulē, kas gandrīz neko neražo, izņemot militāro tehnoloģiju un toksiskus vērtspapīrus, tagad ir ASV. Kā tas varēja notikt?

Lai gan dolārs jau 1971. gadā tika noņemts no zelta standarta, starptautiskā dolāru sistēma ne tikai saglabājās, bet turpināja savu ekspansiju. Visa modernā attīstība pasaulē balstījās uz naftas resursiem, kurus, tāpat kā citus stratēģiskos resursus, varēja pirkt tikai par dolāriem, t.i., lai iegādātos naftu, vispirms vajadzēja vai nu ietirgot vai nopirkt dolārus, turklāt valūtu kursi pret dolāru tika atbrīvoti brīvām svārstībām (peldošajiem kursiem), kas pavēra ceļu spekulācijām un uzbrukumiem nacionālajām valūtām. Saistībā ar karu Tuvajos austrumos, tika organizēta naftas cenas vairākkārtīga uzskrūvēšana, no kā dolāra pasauli pārņēma inflācijas cikls, bet daudzas naftu iepērkošās valstis iedzīvojās lielos parādos un to attīstība apstājās. Valstīm parādniecēm savu palīdzību piedāvāja SVF, taču aizdevums tika saistīts ar smagu noteikumu paketi, kura cita starpā ietvēra arī uzņēmumu un resursu privatizāciju, kas nozīmēja šo resursu lētu izpārdošanu t.s. ārvalstu investoriem. Tāds pats efekts tika panākts ar Pasaules bankas finansētiem infrastruktūras projektiem (skat. Dž. Perkinsa grāmatu „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze”). Parādos nokļuvušajām valstīm bija būtiski jāsamazina valsts izdevumi, jāliberalizē tirgus, jāveic t.s. ekonomikas pārstrukturēšana (pārkārtošana parādu maksāšanas režīmā) un citi pasākumi, kuri labi pazīstami arī SVF un PB slazdā nokļuvušajai Latvijai.

Pašas ASV šajā konfigurācijā nokļuva unikālā stāvoklī. Tā kā starptautiskās tirdzniecības valūta vienlaikus bija arī ASV nacionālā valūta, ASV visu sev nepieciešamo varēja nopirkt, vienkārši drukājot dolārus. Līdz ar to ārpus ASV veidojās daudz lielāka dolāru masa nekā cirkulēja pašās ASV. Šīs dolāru masas sauca atbilstoši to funkcijām vai darbības jomām, piemēram, naftas dolāri, narkodolāri, eirodolāri. Lai tomēr dolārs pārāk strauji nezaudētu savu vērtību, bija jāpanāk tā recirkulācija. Ar naftu eksportējošām valstīm, un it sevišķi lielāko eksportētāju Sauda Arābiju, tika panākta vienošanās, ka tā zināmu daļu savas peļņas ieguldīs ASV ekonomikā, piemēram, ASV valsts parādzīmju un bruņojuma iepirkšanā, kā arī īstenos ASV firmām izdevīgus pasūtījumus savas infrastruktūras izbūvē. Kāpēc, piemēram, Sauda Arābija bija ieinteresēta šādā izkārtojumā? Galvenokārt tāpēc, ka šo valsti pārvalda bijušo kolonizatoru iecelta, korumpēta, feodāla kliķe, kura baidās gan no saviem arābu kaimiņiem, gan savas tautas, bet ASV administrācija šai un līdzīgām kliķēm piedāvāja aizsardzību un drošības garantijas. Bez tam šīs kliķes locekļi paši kļuva par ietekmīgiem finanšu tirgus spēlmaņiem. Līdz ar to ASV kļuva par galveno korumpēto režīmu, reakcionāru un prettautisku diktatoru balstu pasaulē.

Lai arī ASV arvien bija ražojoša valsts ar lielāko industriālo potenciālu, pēc kara postījumiem strauji atkopās arī Japāna un Vācija, strauju attīstību sāka Dienvidkoreja un citas Klusā okeāna baseina valstis, ar kurām konkurēt palika arvien grūtāk. Taču ASV korporācijas atrada pavisam citu izeju – kāpēc gan algot privileģēto un dārgo ASV darbaspēku, ja ražotnes var pārvietot uz lēta darbaspēka zonām?

Tā Amerikā sākās postindustriālais laikmets, pāreja uz pakalpojumu un starpniecības industriju: daudzi bijušie ASV ražošanas industrijas giganti arvien lielāku peļņas daļu sāka gūt nevis no ražošanas, bet no t.s. finanšu pakalpojumiem jeb, skaidrākā valodā, – spekulācijām. Šo pakalpojumu, starpniecības un spekulāciju utopiju pakalpīgie ekonomisti nosauca par Jauno jeb postindustriālo ekonomiku. Līdz ar to arī Latvijā, piemēram, bijušo ASV ražošanas gigantu General Electric  mēs pazīstam kā GE Money banku. Iecere bija tāda, ka ASV firmas veiks vērtīgāko tehnoloģiju izstrādes un inovāciju darbu, bet melno darbu pie konveijeriem atstās ķīniešiem. Raugoties tālākā perspektīvā, tā bija stratēģiska kļūda, jo inovācijas rodas nevis no ražošanas atrautos birojos, bet gan tajās vietās, kur notiek pati reālā ražošana.

Amerikā darbību turpināja vienīgi ar militāri industriālo kompleksu saistītās korporācijas, kuras faktiski darbojas kā valsts uzņēmumi, lai gan formāli tie noformēti kā privātas korporācijas, un ar tām saistītā banku sistēma. Pieaugot ASV militārajai ekspansijai, šie uzņēmumi saņem garantētu un aizvien pieaugošu peļņu, arvien jaunus valsts pasūtījumus. Taču šai parādībai bija arī ēnas puse, jo šie privileģētie uzņēmumi sāka korumpēties, kriminalizēties un deģenerēties, paļaujoties, ka valsts viņus jebkurā gadījumā paglābs no avantūristiskās darbības iespējamajām sekām. Tā tas patiešām notika: gandrīz visi ar militāro industriju saistītie uzņēmumi ik pēc laika tiek glābti no bankrota par nodokļu maksātāju naudu. Līdz ar to Amerika veidojās par t.s. Bailout Nation  (skat. Berija Ritholca [Barry Ritholtz ] fundamentālo grāmatu Bailout Nation: How Greed and Easy Money Corrupted Wall Street and Shook the World Economy ). Šai parādībai ir tieša saistība ar pašlaik notiekošo globālās banku sistēmas glābšanu par nodokļu maksātāju naudu.

Šo tendenču iespaidā reālās ekonomikas centrs nenovēršami pārvietojies no Rietumiem uz Austrumiem, lielākoties uz Ķīnu, kur strādnieku algas nosaka kompartija, vai bijušajām kolonijām, kurās faktiski pēc SVF, PB un PTO priekšrakstiem tiek ekspluatēts beztiesisks vergu darbaspēks, tai skaitā bērni. Ja neskaita arvien lielākā korupcijā grimstošo ASV militāri industriālo kompleksu, amerikāņi paši gandrīz neko vairs neražo, palikušais ASV eksports ir galvenokārt ģenētiski modificēta lauksaimniecības produkcija, par ko gādā milzīgie lauksaimniecības karteļi, kuri gandrīz iznīcinājuši tradicionālo ASV brīvo fermeru sistēmu (daudzi bez darba palikušie, izputinātie fermeri, legālie un nelegālie imigranti un mazpilsētu iedzīvotāji nu ir spiesti savu pliko dzīvību pārdot ASV profesionālajai armijai; līdzīga parādība vērojama arī Latvijas laukos).

Izšķiroša nozīme šai jaunajā verdzības un parazitēšanas sistēmā ir ASV dolāram. Piemēram, lai iepirktu nepieciešamos resursus, Ķīnai nepieciešami dolāri. Tos tā iegūst, savu lēto produkciju pārdodot Amerikas un citu rietumvalstu lielveikalu tīkliem. Tā kā arī paši rietumu patērētāji ir jau sen bankrotējuši, Ķīna, lai uzturētu maksātspējīgus pircējus rietumos, ir spiesta masveidīgi iepirkt arī ASV valsts parādzīmes. Šī parādzīmju nauda ne vien paglābj ASV no likumsakarīgā bankrota, bet arī ļauj ASV militāristiem finansēt savu militāro ekspansiju un ierīkot arvien jaunas karabāzes, tai skaitā, ap Ķīnu. Tātad faktiski pasaule pati finansē ASV globālo dominēšanu un uztur savu parazītu. Lai gan ASV iedzīvotāju skaits nepārsniedz 5% pasaules iedzīvotāju skaita, tie patērē nepilnus 40% no pasaulē patērētajiem resursiem.

Tāda parazītiska sistēma ir absolūti disfunkcionāla, nedabiska, amorāla un ačgārna, un kādu laiku tā var pastāvēt tikai militāro draudu un spaidu ēnā. Dolāra impērija sabruktu, tiklīdz pietiekams valstu skaits atteiktos no dolāra lietošanas un ASV parādzīmju iepirkšanas. Tas attiecināms arī uz Latviju. Nav noslēpums, ka, piemēram, Latvijas Banka un privātie pensiju fondi, tā vietā, lai finansētu Latvijas tautsaimniecību, iepērk ASV parādzīmes, faktiski finansējot ASV globālo ekspansiju. Zināms, ka, piemēram, Irākas nepiedodamais grēks bija nevis masu iznīcināšanas ieroču ražošana un turēšana, bet gan savas naftas pārdošana par eiro, kas ir rupjš dolāra hegemonijas pārkāpums.

ASV militārisms pasaulei nodarījis neaprakstāmu ļaunumu. Lai neapgrūtinātu savu sirdsapziņu ar pašmāju imperiālisma noziegumiem, lai nedomātu par vairāk nekā pus miljonu irākiešu bērnu, kuri mira ASV sankciju rezultātā 1990. gados, lai nedomātu par pusotru miljonu irākiešu, kurus noslaktēja ASV militāristi pēdējā Irākas kara laikā, lai nedomātu par bezpilotu lidmašīnu apslaktētajiem Afganistānas un Pakistānas iedzīvotājiem, amerikāņi cenšas aizmirsties bezdievīgās patērēšanas un iepirkšanās orģijās. Tipiska amerikāņa dzīves moto pirms globālās krīzes bija: „Shop Until You Drop!” (Iepērcies, kamēr krīti!). Lai gūtu mazu ieskatu neierobežotas, patoloģiskas patērēšanas „kultūrā”, piedāvāju šo nelielo  video .

Amerika pasauli pārpludinājusi ne vien ar militāri balstītiem dolāriem, bet arī ar toksiskiem vērtspapīriem apmēram pusotra kvadriljona jeb 1500 triljonu dolāru nominālvērtībā. Salīdzinājumam visas pasaules gada kopprodukts tikai nedaudz pārsniedz 60 triljonus dolāru. Toksiskie vērtspapīri, kurus sauc arī par derivātiem, ir blēdīgi izraisītas, nesamaksājamas parādu saistības, kuras tad arī ir galvenais iemesls globālās finanšu sistēmas krīzei un saimnieciskajai depresijai, kas pārņem visu pasauli. ASV dolārā balstītā globālā finanšu sistēma ir neglābjami bankrotējusi. Racionāls risinājums būtu izsludināt vispārēju parādu atlaišanu un veikt finanšu sistēmas pilnīgu reorganizāciju. Taču alkatīgos baņķierus un citus spekulatīvā tirgus spēlmaņus tāds risinājums neapmierina. Tāpēc viņi, izmantojot globālās institūcijas un ASV militāro draudu potenciālu, piespiež valstu valdības uzņemties baņķieru saspēlētos parādus. Ja neskaita Islandi, kura šādu risinājumu noraidīja, valstu valdības lielākoties šādam neiespējamam risinājumam ir piekritušas un ir sākušas vēl nebijušu banku glābšanas operāciju uz savu iedzīvotāju rēķina. Pēc pēdējiem Eiropas komisijas datiem, Latvija vien starptautisko banku glābšanai pēdējos divos gados iztērējusi 8,8 miljardus eiro, bet ES dalībvalstis kopumā – 4,5 triljonus eiro. Tie ir tikai oficiāli atzītie EK skaitļi, faktiski šīs summas varētu būt krietni lielākas. Latvijas gadījumā jāpiebilst, ka glābjamās bankas, ja neskaita Parex (lai gan arī tā faktiski bija starptautiska banka ar lielu nerezidentu kapitālu), ir ārvalstu bankas, turklāt tās pat nedomā atlaist blēdīgi uzspiestos parādus saviem parādniekiem – Latvijas pilsoņiem. Ko bankas dara ar tām piešķirto glābšanas naudu? – Iepērk zeltu, uzņēmumus un reālus resursus tajās valstīs, kuras šīs bankas ir glābušas. Taču galvenais ir tas, ka šie banku glābšanas upuri ir pilnīgi veltīgi, jo kopējā parādu summa ir nesamaksājama – pusotrs kvadriljons ir cilvēka prātam neaptverama summa. Esošo starptautisko banku glābšana līdzinās mēģinājumam atdzīvināt mironi, tajā cenšoties iepumpēt svaigas asinis.

Tā, lūk, ASV no pasaulē lielākā ražotāja, lielākā eksportētāja un lielākā kreditora pēdējos 40 gados pārvērtusies par pasaulē lielāko patērētāju, lielāko parādnieku un lielāko eksistenciālo draudu. Likteņa ironija tā, ka tagad šīs „kapitālisma citadeles” lielākais kreditors ir komunistu pārvaldītā Ķīna.

Latvija to pašu sabrukuma ceļu nogājusi 20 gados, tikai mums nav pat savu militāri industriālā kompleksa un dolāra. Pārējais – gandrīz kā Amerikā.

Iespējamie nākotnes scenāriji

Ja būtu iespējams īstenot globālo baņķieru izvēlēto scenāriju, pasaule īsā laikā atgrieztos tumšajos viduslaikos, kur saujiņa privileģētu globālo oligarhu neierobežoti pārvaldītu absolūti visu, bet atlikušie cilvēki būtu beztiesiski valdošo dinastiju dzimtcilvēki.

Taču šāds gluds scenārijs nav iespējams. Tuvināt minētajam iznākumam varētu militāristu izraisīts pasaules karš.

Pašlaik pasaule paātrināti ieiet haosa stāvoklī, kurā iespējams itin viss. Volstrītas finanšu oligarhija uzbrūk ne vien saviem nepakļāvīgajiem ienaidniekiem islāma pasaulē un citām Trešās pasaules valstīm, bet arī saviem vakardienas sabiedrotajiem, iegrūžot haosā un nabadzībā savus NATO sabiedrotos Grieķiju, Islandi, Īriju, Portugāli, Spāniju, Itāliju u.c., veicot biržas uzbrukumus eiro valūtai u.tml. Eiro faktiski turas, pateicoties tikai Vācijas saimnieciskajam potenciālam, bet cik ilgi Vācija piekritīs glābt pārējo Eiropu?

Taču aug arī organizēta pretestība. Protams, liela nozīme ir arī sabiedriskajiem protestiem pašā rietumu pasaulē, taču nāvējošs trieciens dolāra hegemonijai, manuprāt, nāk no Austrumiem. Jau kādu laiku vairākas Dienvidaustrumāzijas valstis slēdz savstarpējus bartera tirdzniecības līgumus, atsakoties no ASV dolāra. Pavisam nesen Ķīna noslēdza tirdzniecības līgumu ar resursiem bagāto Krieviju, kura ietvaros arī nav paredzēta vieta dolāram. Jādomā, ka šī tendence paātrināti turpināsies, iezvanot galu dolāram kā starptautiskās tirdzniecības un rezerves valūtai. Jau tagad lielākie ASV valsts parādzīmju iepircēji vairs nav Ķīna, Japāna vai Sauda Arābija, bet gan pati ASV. Cik ilgi tāds cirks var turpināties, cik ilgi viena Amerikas iestāde varēs pirkt citas iestādes emitētas parādzīmes?

Ja ASV neizdosies pasauli ieraut III pasaules karā vai izprovocēt reģionālus konfliktus starp lielākajām valstīm, piemēram, Ķīnu, Indiju, Pakistānu, Krieviju, jaunās pasaules lielvalstis būs Ķīna un Vācija (ar noteikumu, ka tā atteiksies no eiro un atjaunos savu doičmarku), un tā vismaz kādu laiku būs pavisam cita konfigurācija, citi starptautiskās sadzīves noteikumi. ASV, manuprāt, sabruks vēl dramatiskāk un nesalīdzināmi asiņaināk nekā PSRS, jo tā ir absolūti disfunkcionāla valsts. Citām valstīm pēc idiotiskajiem un neveiksmīgajiem mēģinājumiem glābt dolarizēto banku sistēmu, acīmredzot, nāksies savu tautsaimniecību atjaunot no nulles, ievērojot savas nacionālās intereses. Būtu ideāli, ja jaunā globalizācija izpaustos kā brīvprātīga un savstarpēji izdevīga valstu sadarbība, bez uzspiestiem jumta līgumiem un globālām vai reģionālām birokrātijām. Vismaz uz to mums jātiecas.

Jānis Kučinskis

J.Kučinskis: ‘Attīstīt valsti vai palikt par koloniju – tā ir mūsu pašu brīva izvēle’

Ko tik nesola partijas šajā pirmsvēlēšanu periodā, taču neviena nerunā par galveno un būtisko: kā tas varēja notikt, ka labi attīstīta Otrās pasaules valsts 20 gados pārvērsta par parādos iestigušu atkarīgu teritoriju, kurai likumus un lēmumus diktē citi? Pat Valdis Dombrovskis ir spiests atzīt, ka Latvija ik dienu patērē par diviem miljoniem latu vairāk nekā nopelna. Gadā šis pārtēriņš sasniedz jau 730 miljonus, bet patiesībā vēl vairāk. Taču neviens neanalizē, kādi bijuši šīs nu jau 20 gadus ieilgušās krīzes cēloņi, un kas būtu jādara, lai Latvija beidzot sāktu attīstīties. Tas nozīmē, ka arī šīs vēlēšanas nekādas būtiskas pārmaiņas Latvijas līdzšinējā politikā neienesīs.

Pelēkos vadmalas svārkos tērptu vīru spēks

Varbūt šai sakarā būtu lietderīgi paraudzīties, kā savu valsti attīstījušas tās nācijas, kuras tagad tiek sauktas par lielvarām. Piemēram, pēdējā superlielvalsts – ASV.

Kad 13 Ziemeļamerikas kolonijas 1776. gadā guva politisku neatkarību no britu impērijas, tās bija nesalīdzināmi sliktākā stāvoklī nekā Latvija 1990. gadā. Ja Latvija no PSRS mantojumā saņēma modernai dzīvei piemērotu infrastruktūru, veselas rūpniecības nozares (lai arī ne visos gadījumos modernāko tehnoloģiju), zinātniskos institūtus, vispusīgi izglītotus cilvēkus, pilnu nodarbinātību un egalitāru  sabiedrību1 , tad britu impērija savām Amerikas kolonijām bija vispār aizliegusi jebkādu rūpniecību – pat naglas un kniepadatas amerikāņi nedrīkstēja ražot paši. Visi rūpnieciskie izstrādājumi bija jāieved no Anglijas, un līdzekļus šim importam amerikāņi guva, ar vergu darbaspēku, audzējot un Lielbritānijai pārdodot nepārstrādātu kokvilnu. Lai arī ASV kolonisti bija salīdzinoši izglītoti, tā bija pretrunu sašķelta, etniski un reliģiski jaukta sabiedrība, kas skaitliski nebija daudz lielāka par Latvijas iedzīvotāju skaitu mūsdienās.

Pēc Neatkarības deklarācijas pieņemšanas un militāras uzvaras pār Lielbritānijai uzticīgo karaspēku Amerikas kolonistiem pašiem bija jāuzņemas atbildība par jaunās valsts turpmāko likteni. Bija divas iespējas. Populārais Neatkarības deklarācijas autors un parakstītājs Tomass Džefersons aicināja arī turpmāk paļauties uz kokvilnas eksportu, Anglijas rūpniecisko preču importu un Anglijas banku finansējumu. Populārs viņš bija tāpēc, ka cilvēkiem vispār raksturīga tendence neko savā dzīvē krasi nemainīt, jo viss jaunais cilvēkos iedveš bailes. Džefersonu atbalstīja arī Anglijā dzīvojošais brīvā tirgus ideoloģijas pamatlicējs Ādams Smits, kurš Ameriku brīdināja no savas industrijas veidošanas, jo tā tiem radīšot „vien zaudējumus un nesīs nelaimi”.

Turpretī pirmais ASV prezidents un armijas virspavēlnieks Džordžs Vašingtons, riskējot kļūt nepopulārs un rēķinoties ar sīvu impērisko spēku un cilvēku inerces pretestību, piedāvāja organizēt savu nacionālo rūpniecību. Viņu atbalstīja finansists Aleksandrs Hamiltons, kurš par šo tēmu daudz rakstīja „Federālistu avīzē” un izstrādāja ASV dinamiskas attīstības plānu, kuru nosauca par „Ziņojumu par rūpniecību”, kā arī dibināja no Lielbritānijas neatkarīgu „Amerikas valstu banku”, kuras vadībā tika izveidota nacionālā banku sistēma. Dž Vašingtons Hamiltonu iecēla par pirmo ASV finanšu ministru.

Ierodoties uz prezidenta inaugurācijas ceremoniju, Dž. Vašingtons atteicās uzģērbt smalko Anglijā ražoto smokingu, bet tā vietā izvēlējās rupjas pašaustas drānas uzvalku. Apmēram tādu pašu, kādus vēl XIX gadsimta beigās valkāja latviešu zemnieki un nacionālā inteliģence. Tas bija ļoti svarīgi, ka tieši ASV prezidents ar personīgo piemēru iedvesmoja pārējos amerikāņus (salīdziniet šo rīcību ar Latvijas politiķu skandalozajām ārišķībām 1990. gadu sākumā un arī vēlāk).

Lai pārtrauktu atkarību no angļu importa, importa preces apgrūtināja ar lielām ievedmuitām, un jaunā Amerikas valsts savus līdzekļus ieguldīja infrastruktūras, izglītības un rūpniecības jomās. Jā, sākotnēji šī politika amerikāņiem radīja daudz neērtību, jo ievestās preces kļuva dārgas, bet vietējie ražojumi nebija tik izskatīgi un sākotnēji arī to kvalitāte nebija tik laba. Taču ievedmuitas barjera deva iespēju un aizsargāja valsts subsidētās nacionālās rūpniecības dzimšanu un nostiprināšanos. Amerikāņi noraidīja visu anglisko – atteicās pat no Anglijas kolonijās audzētās tējas, paši kļūstot par kafijas lietotājiem.

Tāda bija ASV attīstības cena: paciest zināmas neērtības šodien, lai baudītu pasaulē spēcīgākās industrijas priekšrocības nākotnē. Tieši tā rīkojās arī citas industriālās valstis, kuras mūsdienās mēdz saukt par attīstītām vai bagātām. Ar vienu vārdu šādu politiku sauc par PROTEKCIONISMU, bet sistēmu – par nacionālās ekonomikas sistēmu. Arī Latvija, būdama daudz labākos apstākļos, 1990. gadā varēja izvēlēties sekot ASV paraugam. Taču tā izvēlējās pilnīgi pretēju ceļu: demontēja savu industriju un paļāvās tikai uz importu un ieinteresētu ārvalstu „ekspertu” ieteikto politiku. Tāpēc arī rezultāti pilnīgi pretēji.

Koloniālās administrācijas vietā – „Grēcīgā Trīsvienība”

Lasītāji varbūt iebildīs, ka tas bija sen, un šī mācība vairs nav piemērota mūsdienu apstākļiem un jaunajai globalizācijas paradigmai.

Patiesībā nekas nav būtiski mainījies. Ja agrāk noteikumus upurvalstīm diktēja lielvalstu koloniālās administrācijas, tad tagad tas notiek smalkākā veidā.

Jāsaprot, ka globalizācija ir tas pats vecais imperiālisms, tikai tas tiek īstenots modernākiem līdzekļiem un caur citām institūcijām. Arī britu impērija vēl līdz XX gadsimta vidum bija globāla un lepojās, ka „saule virs tās nenoriet”. Tā savām kolonijām diktēja, ko tās drīkst darīt un ko nedrīkst, kā arī tām uzspieda nevienlīdzīgus, aplaupošus līgumus. Šī klasiskā koloniālā sistēma sabruka tikai 1960. gados. Mainījies arī globālais hegemons: Lielbritānijas vietu ieņēmusi tās bijusī kolonija ASV. Mainījusies arī sistēma: ASV, atšķirībā no Lielbritānijas, upurvalstīs nedibina savu koloniālo administrāciju, tikai zemeslodi ir apjozusi ar vairāk nekā 1000 lielākām un mazākām karabāzēm un neskaitāmām „brīvā tirgus” institūcijām, kuras maldinoši tiek dēvētas par starptautiskām. Kur vien iespējams iztikt bez aviācijas un tankiem, ASV administrācija paļaujas uz korumpētām atkarīgo valstu valdībām un pasīviem šo valdību pavalstniekiem, kuru izklaidei Amerika eksportē savu šova industriju.

Noteikumus mūsdienu upurvalstīm diktē ASV un citu lielvalstu kontrolētās globālās institūcijas, kuras korejiešu izcelsmes Kembridžas universitātes pasniedzējs, ekonomikas doktors Ha Džūn Čangs (Ha Joon Chang ) nodēvējis par „Grēcīgo Trīsvienību” (to pretstatot kristiešu sludinātajai „Svētajai Trīsvienībai”), bet bijušais katoļu pāvests Jānis Pāvils II dēvēja par „grēka struktūrām”. Ārvalstu padomniekus un ekspertus, kuri diktē politiku upurvalstu valdībām, Ha Džūn Čangs nosaucis par „sliktajiem samāriešiem” (pretstatā Bībelē aprakstītajam labajam samārietim).  Un šīs galvenās „Grēcīgās Trīsvienības” institūcijas, kuras varētu saukt arī par neokoloniālisma instrumentiem, ir Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules Banka un Pasaules Tirdzniecības organizācija . Tāpēc tā nav nejaušība, ka tieši SVF un PB diktēja Latvijas valdības politiku jau kopš 1990. gadu sākuma un diktē arī tagad. Šādas politikas sekas ir viegli prognozējamas: vēl lielāki parādi, lielāka atkarība un lielāka nabadzība. Līdzīgi kā citām valstīm, kuras pakļāvušās SVF, PB un PTO diktātam.

Lielvalstis nostumj kāpnes, pa kurām pašas tikušas pie bagātības un varenības

ASV Nacionālās politekonomiskās sistēmas teorētiķis un Vācijas ekonomiskās sistēmas pamatlicējs Fridrihs Lists, analizējot Lielbritānijas impērisko politiku, 1841. gadā rakstīja:

“Tas ir plaši izplatīts viltīgs paņēmiens: kad kāds ir sasniedzis varenības augstumus, viņš nostumj kāpnes, pa kurām tur uzkāpis, lai atņemtu šādu iespēju citiem, kas tur gribētu nonākt pēc viņa. Šajā paņēmienā slēpjas Ādama Smita kosmopolītiskās doktrīnas noslēpums.”

Šo impērisko viltību nav izpratušas vai nav gribējušas izprast pat mūsu nacionālistu organizācijas. Sludinādamas pliku etnisko nacionālismu, faktiski tās tikai sašķeļ Latvijas sabiedrību un lej ūdeni uz kosmopolītisko laupītāju dzirnavām. Jau minētais F.Lists uz šo kļūdu norādīja jau XIX gadsimtā:

„[..] etniski un lingvistiski balstīts nacionālisms ir tikai viena no sastāvdaļām nācijas veidošanas procesā. Bez ekonomiskā nacionālisma jeb nacionālās ekonomikas sistēmas etniskā nacionālisma idejām trūkst ārējā nodrošinājuma un mehānisma šo ideju spēka izmantošanai.”

Saprast, izplānot un īstenot!

Par valstu attīstības principiem, krīzes pārvarēšanu, F.Lista un citu nacionālās ekonomikas klasiķu devumu esmu rakstījis savā 2000. gadā izdotajā grāmatā „Jaunā pasaules kārtība un mēs paši”. Bet nu šo tēmu iztirzājis arī Emīls Jakrins savā tikko izdotajā grāmatā „Ekonomiskais patriotisms”. Visiem, kuriem rūp Latvijas nākotne, iesaku izlasīt šo grāmatu. Lūk, viens citāts no E.Jakrina darba:

„Nacionālās ekonomikas veidošanā Lists lielu lomu atvēlēja valdībai, kas atšķirībā no savām interesēm sekojošiem indivīdiem spēj rūpēties par visas nācijas ekonomisko un politisko stiprināšanu. Valdības galvenie uzdevumi nacionālās ekonomikas ietvaros ir veidot ekonomikas institucionālo struktūru, kas orientēta uz rūpnieciskās ražošanas aizsardzību un attīstību, veidot iekšzemes transporta infrastruktūru, lai stiprinātu iekšzemes tirgus vienotību, uzlabot izglītības līmeni, pakārtojot to nācijas interesēm, un finansiāli stimulēt jaunievedumus un izcilus sasniegumus visās sabiedriskās dzīves jomās, tādējādi stimulējot nācijas mentālā kapitāla vairošanu. Pēc Lista domām, nācijas mentālo kapitālu nevar pavairot, paļaujoties uz finanšu kapitāla gravitēšanu pretim lielākās peļņas iespējām un labāko zemes un darbaspēka resursu izmantošanu. Mūsdienu ekonomistu žargonā runājot, nācijas mentālais kapitāls nevairojas brīvā tirgus pašregulācijas rezultātā.”

Iesaku izlasīt arī latviešu valodā nesen izdoto bijušā PB galvenā ekonomista Džozefa Stiglica grāmatu „Globalizācija un neapmierinātība ar to”, kā arī jau minētā Kembridžas universitātes pasniedzēja Ha Džun Čanga darbus (diemžēl pagaidām tikai angļu valodā; varbūt kāds jau ir iztulkots krieviski):

Chang, Ha Joon. Kicking Away the Ladder – Development Strategy in Historical Perspective , London: Anthem Press, 2002.

Chang, Ha Joon. “Kicking Away the Ladder. An Unofficial History of Capitalism, Especially in Britain and the United States”, Challenge , 2002.

Chang, Ha Joon. “Kicking Away the Ladder: Infant Industry Promotion in Historical Perspective”, Oxford Development Studies , 2003.

Chang, Ha Joon. “Kicking Away the Ladder: The “real” history of free trade”, Globalization and the Myths of Free Trade. History, Theory, and Empirical Evidence , ed. by Anwar Shaikh, Routledge, 2007.

Chang, 2007 – Chang, Ha Joon. Bad Samaritans. The Myth of Free Trade and the Secret History of Capitalism , London: Bloomsbury Press, 2007.

Domājošus un patriotiskus cilvēkus aicinu izstrādāt Latvijas industriālās attīstības plānu tuvākajam un tālākajam periodam, kā arī no sava vidus izvirzīt valdību, kas būtu gatava šo plānu pārvaldīt un tajā iesaistīt visus Latvijas iedzīvotājus, arī tos, kas bija spiesti Latviju atstāt. Ņemot vērā mūsu bēdīgos demogrāfiskos rādītājus, Latvijai nedrīkst būt lieku cilvēku.

Jānis Kučinskis

Saistītie ieraksti:

·         Hadžūna Čanga grāmata "Sliktie samarieši" izdota latviešu valodā

·         I.Brīvera prezentācija konferencē 'Latvijas tautsaimiecības atdzimšanai'

·         Izaugsme ekonomikā. Kā uz to skatās. Saruna ar ekonomikas zinātņu doktoru Ivaru Brīveru

·         J.Kučinskis: 'Dolāra superimperiālisms – globālā ekspansija un sabrukums'

·         J.Kučinskis: 'Ko sēsim, to pļausim'

·         J.Kučinskis: 'Sargi un cel Latviju!'

·         J.Kučinskis: 'Viena diena latvieša Jāņa Kalniņa dzīvē'

·         T.Dvaijers: ‘Latvijas ekonomikas krīze'

1.      egalitārs – izlīdzinošs, nolīdzinošs; tāds, kas atzīst principu, ka visiem cilvēkiem jādod vienādas tiesības un iespējas [ Tezaurs.lv ] [ ↩ ]

J.Kučinskis: ‘Kā dzīvosim Post-Amerikas laikmetā?’

Vai virsraksts sasmīdināja?… Atceros, kā pirms kādiem 25 gadiem (no 1983. līdz 1986. gadam), kad es kādā kompānijā, parasti pie šņabja glāzes, sāku klāstīt par drīzo PSRS sabrukumu un iespēju Latvijai kļūt neatkarīgai, par maniem vārdiem vienkārši smējās. Labsirdīgi, bet tomēr smējās. Tas gan pēc pāris gadiem tiem pašiem cilvēkiem netraucēja pavisam nopietni ar spožām acīm stāvēt mītiņos zem sarkanbaltsarkanajiem karogiem. Un smieties ir veselīgi. Smiekli izkrata vecas, sapelējušu domu konstrukcijas, mazina emocionālo spriegumu.

Nē, neesmu nekāds Eižens Finks vai Pāvels Globa, un uz gaišreģa spējām nepretendēju. Taču kopš bērnu dienām mani intriģē pasaulē notiekošie procesi. Tieši reālie procesi, nevis to līdz nepazīšanai sagrozīts atspoguļojums t.s. masu informācijas līdzekļos! Neskatos futbolu, nedz TV Panorāmu vai raidījumu „Kas notiek Latvijā”, nedz citus realitātes šovus. Standartformātā tiražētās ziņas mani labākajā gadījumā garlaiko. Turklāt tās neuzlabo garastāvokli, jo pārsvarā ir negatīvas. Taču cenšos ielūkoties un izjust to, kas notiek aiz šīs fasādes. No tā varu krist azartā, pat naktis negulēt. :)

Jau gadiem sekoju līdzi tiem vērotājiem un pētniekiem, kuri prognozē ASV impērijas drīzu sabrukumu, tomēr pats ilgi šaubījos, vai par to rakstīt, tāpēc šādu iespēju minēju tikai garāmejot un drīzāk kā publicistiem raksturīgu pārspīlējumu.

Cilvēki, tāpat kā valdības, tiecas turēties pie tā, kas ir un kas ir pazīstams, pat ja tas pazīstamais ir indīgs, pazemojošs, atkarību izraisošs un citādi nebaudāms. Viss jaunais baida, tāpēc ierastai domāšanai un uzskatiem ir milzīga inerce. Tas ir fakts, ka visas impērijas agrāk vai vēlāk sabrūk, taču vai tiešām mums vienas paaudzes laikā lemts būt par lieciniekiem divu globālu impēriju sabrukumam, kas visu pasauli vēlreiz apgriezīs ar kājām gaisā?

Lai par to mierīgi domātu, jābūt psihiskai gatavībai, iekšējai brīvībai un atvērtam prātam. Tāpēc es jūs neaicinu man noticēt. Turpiniet ticēt, ka notikusi tikai kārtējā biznesa cikla korekcija, ka pēc dažiem jostas savilkšanas gadiem vai mēnešiem ekonomika brīnumainā kārtā atveseļosies, un viss turpināsies pa vecam: bankas izsniegs kredītus, lielveikali ar lētām precēm cīnīsies par mūsu maciņiem un kredītkartēm, biržas un sociālie fondi plauks, investori nāks iekšā un sēs jaunu labklājību; galu galā arī starptautiskais terorisms tiks sakauts uz mūžiem un iestāsies F. Fukujamas pasludinātais vēstures gals – tūkstošgadīgā liberālisma valstība.

Šajā rakstā pat nevēlos neko pierādīt, izvirzīt kādus loģiskus apsvērumus, vilkt paralēles ar citām no vēstures zināmām impērijām. Par to ir sarakstīti biezi sējumi. Meklējiet, un jūs atradīsiet, ja ir tāda vēlme. Interesējieties un domājiet paši! Šoreiz aicinu tikai piedalīties pavisam nenopietnā prāta spēlē par tēmu „Kā dzīvosim pēc Amerikas sabrukuma”. Varam uz brīdi iztēloties, ka tā tāda stilīga datorspēle. Vienkārši pafantazēsim! :)

Kas notiek, kad sabrūk impērijas un sistēmas?

nekas vairs nedarbojas tā, kā vēl nesen. Vakarējie tikumi un ierašas vairs neder. Nekas, kas gadiem lolots un cerēts, vairs neskaitās. Viss liekais un uzpūstais pazūd. Atklājas daudzi meli, bet tam vairs nav praktiskas nozīmes. Vecais prestižs un kādreiz rūpīgi būvētās karjeras pārvēršas par ļaunu joku. Nedarbojas bijušās iestādes un institūcijas. Jebkādi pūliņi glābt sistēmu nozīmē tukšu laika un izdevību zaudēšanu. Taču īstenās universālās vērtības, kuras iepriekš varbūt tika noniecinātas, aizmirstas un izsmietas, paliek un iegūst nebijušu spēku. Arī pēc sistēmas sabrukuma dzīve turpinās (lai gan daudzi, kas nav tam sagatavojušies, iet bojā), tikai tā iegūst citus vaibstus, citas prioritātes. Cilvēki pēkšņi apjauš, kas dzīvē ir patiešām svarīgs, bet kas bijis tikai maldi, ilūzijas un sevis izniekošana.

Patiesībā tas sabrukums, ko piedzīvojām pēc PSRS krišanas, bija tikai tāds pussabrukums. Taču tam bija daudzas īsta sabrukuma iezīmes, kuras izjuta un arvien vēl izjūt liela sabiedrības daļa. Un mēs nesabrukām līdz galam, jo ātri vien pārlēcām uz citu platformu, kurā bija mums jau pazīstamas iezīmes.

Gan PSRS, gan ASV bija daudz kopīgu iezīmju: industriālisma, militārās varenības, tehniskā progresa un materiālisma kults ar globālām ambīcijām. Abas impērijas balstījās uz mesiānisku ideoloģiju, kuru tiecās dažādiem paņēmieniem uzspiest pārējai pasaulei. Arī realitātē abas impērijas sacentās par cilvēces prātiem un sirdīm, no kā pasaulei pat atleca zināms labums. Piemēram, lai vairotu savu pievilcību, abas impērijas centās pasaulei parādīt, ka arī parastais cilvēks viņu sistēmas ietvaros dzīvo labāk. Lai pārspētu PSRS, arī Amerika bija spiesta ieviest astoņu stundu darba dienu, nodrošināt minimālo algu, vecuma pensijas un citas sociālās garantijas, ievērot arodbiedrību prasības utt.

Kad PSRS sabruka, Rietumos parasto cilvēku tiesības tika būtiski apgraizītas, lai nodrošinātu maksimālu peļņu lielā kapitāla turētājiem. Atbrīvoti no vajadzības ievērot parasto cilvēku intereses, finanšu sektors un korporācijas zaudēja jelkādu mērenību. Tieši šis apstāklis paātrināja šīs sistēmas iespēju izsmelšanu. Līdz ar to nonākam pie paradoksāla secinājuma: kapitālisma sistēmas bojāeju, ko pamatoti prognozēja izcilie domātāji jau XIX gadsimtā (ne tikai marksisti, bet arī humānisti, nacionālisti un dažādi sociālie reformatori), paildzināja eksistenciāla vajadzība konkurēt ar alternatīvu sistēmu, kuru iemiesoja PSRS parauga komunisms.Komunisma sistēmai sabrūkot, kapitālisms savā iedomātās uzvaras reibumā zaudēja pašsaglabāšanās instinktus, atteicās no svirām, kuras ilgstoši nodrošināja kapitālisma dzīvotspēju.

Arī sabrukuma galvenie cēloņi abām impērijām ir līdzīgi. Nosaukšu dažus būtiskos:

·         iestigšana neuzvaramos karos (Afganistāna, Irāka u.c.),

·         mērenības zaudēšana, nosakot militāro budžetu,

·         ieslīgšana nesamaksājamos ārējos parādos un iracionāla izšķērdība,

·         grūtības nodrošināt tehnoloģiskajam progresam nepieciešamos resursus,

·         korumpēta politiskā sistēma un smags valsts aparāts, kas nav spējīgs reformēties,

·         valdošo aprindu lieluma mānija, kas izslēdz atklātas, godīgas diskusijas un dialogu ar sabiedrību.

Un nosauciet kaut vienu labu iemeslu, kāpēc pasaulei būtu turpmāk jāpacieš parazītiska piramīdas shēma, kura pati neko neražo, tikai izlaupa pasaules resursus, savu morālo nepilnvērtību un garīgo tukšumu remdina patēriņa orģijās, nekaunīgi izmanto citu zemju darbaspēku, visiem uzspiež savu kroplīgo mācību, bet nepakļāvīgos iebombardē atpakaļ akmens laikmetā?

Tādas piramīdas shēmas sabrūk, tiklīdz tās zaudē tālākas izplešanās iespējas. Gluži kā „Banka Baltija” Latvijā, ja kas tādu vēl atceras.

Pēc Amerikas sabrukuma vēlreiz mainīsies ģeopolitiskais līdzsvars, un Latvijai vairs nebūs atpazīstamas platformas, uz kuras tik viegli pārlēkt. Ja nu vienīgi Krievija, taču pārmaiņas grūti prognozējamā veidā skars arī Krieviju, kura patlaban arī ir lielā mērā integrējusies Amerikas dominētajā pasaules kārtībā. Katrā ziņā jaunās kārtības izveidošanās prasīs zināmu laiku, kurā, iespējams, Latvijai neatliks nekas cits kā mēģināt beidzot nostāties pašai uz savām kājām. Vai arī – piedzīvot pilnīgu sabrukumu un dezintegrāciju.

Civilizācijas sabrukuma stadijas aizņemos no krievu izcelsmes amerikāņa Dmitrija Orlova raksta „Piecas sabrukuma stadijas”:

I. Finanšu sabrukums. tiek zaudēta ticība ierastajam biznesa ciklam. Nākotne vairs neatbilst priekšstatam par pagātni tādā mērā, ka tas neļauj reāli izvērtēt risku vai garantēt finanšu vērtību nezušanu. Finanšu institūcijas pārņem maksātnespēja, iekrājumi pazūd, pieeja kapitālam zūd.

II. Komerciālo struktūru sabrukums. zūd ticība, ka „par visu gādās tirgus”. Nauda tiek devalvēta vai arī saplok tās apjoms, atlikušās preces tiek slepeni uzkrātas ārpus komerciāliem uzņēmumiem, sabrūk importa un vairumtirdzniecības tīkli, par normu kļūst pirmās nepieciešamības preču trūkums.

III. Politiskais sabrukums. zūd ticība, ka „par visu gādās valdība”. Jelkādi ierēdņu mēģinājumi nodrošināt izdzīvošanas preču pieejamību cieš neveiksmi vai dod tieši pretējus rezultātus. Politiskās institūcijas zaudē pēdējo leģitimitāti un nozīmi.

IV. Sociālais sabrukums. zūd ticība, ka „par mani parūpēsies cilvēki”. Vietējās sociālās institūcijas un labdarības organizācijas, kuras steidz aizpildīt radušos varas vakuumu, ātri vien izsmeļ savus resursus un/vai izšķīst iekšējos konfliktos.

V. Kultūras sabrukums. zūd ticība cilvēces cēlajām īpašībām. Indivīdi zaudē spēju būt laipni, atsaucīgi, iejūtīgi, nesavtīgi, līdzjūtīgi, godīgi, viesmīlīgi, mīloši. Ģimenes izjūk un turpmāk katrs tās loceklis individuāli cīnās par izsīkstošajiem izdzīvošanas resursiem. Par moto kļūst teiciens – „kaut tu nomirtu rīt, lai es varētu izdzīvot līdz parītam”. Izplatās kanibālisms.

Vai Latvija bija neatkarīga?

vispirms jātiek skaidrībā, kas ar Latviju (Amerikas impērijas perifērijas sastāvdaļu) noticis pēdējos 18 gados?

Latvija gan pasludināja politisko neatkarību, taču, lai izpatiktu saviem Amerikas aizgādņiem, mērķtiecīgi iznīcināja savas reālās ekonomikas bāzi, t.i., ražošanu. Kāpēc tas bija nepieciešams varenajai Amerikai?

Amerikas morāli apšaubāmās globālās ambīcijas noteica, ka pat uz saviem tuvākajiem sabiedrotajiem tā paļauties nevar, tāpēc tie jātur stingrā atkarībā. Amerika izvēlējās kursu uz „pilna spektra dominēšanu” pār visu pasauli. Amerika uz zemeslodes izvēlējās gan savas dabas resursu krātuves, gan lēta darbaspēka ražotnes, un to visu tiecās integrēt vienā globālā tīklā, kura pārvaldes sviras atdotas drošās anglo-amerikāņu oligarhijas rokās. Globalizācija (valstu suverenitātes deldēšana) nebija objektīvs process, bet gan mērķtiecīga ekspansija uz citu tautu rēķina.

Katra patiesi neatkarīga valsts šo globālo kārtību apdraudēja – gan burtiski, gan simboliski – kā paraugs citām valstīm. Izejvielu apgādātāju loma bija nozīmēta ar resursiem bagātām valstīm, bet lēta darbaspēka loma – Trešās pasaules valstīm, kuru klimats un īpatnības samazināja darba izmaksas. Latvija šajā shēmā neiekļāvās. Toties Latvija bija nozīmīga kā stratēģiska ģeogrāfiska vieta pie Krievijas un Baltkrievijas robežas. Jo attīstība Krievijā arvien bija neprognozējama, ko pierādīja arī vēlākie notikumi.

Ja Latvija būtu patiesi (gan politiski, gan ekonomiski) neatkarīga, tā kādā izšķirošā brīdī varētu iziet no globālās kontroles. Piemēram, kad ASV bija nepieciešams Rietumeiropas atbalsts karagājienam uz Irāku, Francija un Vācija atteicās sadarboties, jo paļāvās uz savu spēju pārdzīvot jebkādas iespējamās Amerikas sankcijas. Lai tomēr Amerika savos nodomos nepaliktu viena un izolēta, tā aktivizēja atkarīgās vasaļvalstis, tai skaitā Latviju, lai vismaz formāli izveidotu t.s. „gribošo koalīciju”, kas Amerikas rīcībai kaut nedaudz piešķīra to starptautiskās leģitimitātes auru, ko tā nespēja iegūt Apvienoto Nāciju forumā.

Kamēr Amerikas globālā piramīda darbojās, Latvijai vai zināmai tās sabiedrības daļai tika ļauts gūt no tā zināmu labumu. Visus šos gadus mums bija ļoti negatīva ārējās tirdzniecības bilance, t.i., mēs patērējām daudz vairāk nekā paši saražojām. Latvijas veikalos, ja neskaita daļēji pārtikas produktu plauktus, tikpat kā nav Latvijas ražojumu. Un Latvijas eksports sastāv galvenokārt no izejvielām un pusfabrikātiem ar zemu pievienoto vērtību, un arī šāds eksports apsīkst. Tā ir klasiska kolonijas iezīme. Tā eksistence, kas daļai sabiedrības (daudzi tomēr bija spiesti izbraukt un daudzi jau tagad dzīvo gandrīz naturālās saimniecības līmenī vai darbojas pelēkajā ekonomikā) vēl nesen tika nodrošināta, balstījās uz mūsu resursu izpārdošanu un kredītiem.

Skaidrs, ka tā tas nevarēja turpināties ilgi, jo katra piramīda sabrūk. Tiklīdz sākās globālā depresija, Latvija nonāca neapskaužamā stāvoklī, jo pati ir iznīcinājusi savu reālās ekonomikas bāzi. Esam nesamaksājamos parādos un atkarīgi no preču importa, kurš ir apdraudēts mūsu maksātnespējas dēļ.

Tā vietā, lai kaut tagad steigtu atjaunot nacionālo ražošanu (pirmām kārtām jau lauksaimniecību, kas nodrošinātu pietiekamus pārtikas krājumus), valdība, aiz inerces un pildot savu aizbildņu prasības, turpina apkalpot brūkošo globālo piramīdu. Latvijas valdība pašlaik glābj nevis reālo ekonomiku, bet gan ārvalstu spekulantus. Valdība nav pat slepenībā apsvērusi kaut vienu reālu pasākumu vietējās ražošanas atjaunošanai, lai gan to vēl iespējams darīt. Un arvien nav atcelti birokrātiskie un fiskālie šķēršļi tiem mūsu uzņēmējiem, kuri jau gadiem paši mēģinājuši sākt reālu ražošanu.

Post-Amerikas laikmeta prioritātes

var jau būt, ka valdības vīri jau sev noskatījuši siltus kaktiņus kaut kur ārzemēs, uz kurieni doties kritiskajā brīdī, un lai viņiem veicas! Bet ko darīt mums, kuriem acīmredzot lemts palikt izlaupītajā un sevi apgādāt nespējīgajā Latvijā?

Ja nespējam un nevēlamies (vai kautrējamies, nespējam kūtrumu pārvarēt) jau tagad ar dažādām sabiedriskajām aktivitātēm pagriezt valdības seju pret tautu un piespiest valdību darboties valsts interesēs, tad atliek gatavoties sabrukumam un patstāvīgai dzīvei pēc sabrukuma.

Mums jau tuvākajā laikā jāgatavojas pēc iespējas labi izdzīvot apstākļos, kad nav naudas, nav vairumtirdzniecības tīklu, nav sabiedriskā transporta, nav importa (tai skaitā naftas produktu un gāzes) un nedarbojas arī vecās institūcijas (skolas, policija, tiesas, cietumi, pašvaldības u.c.). Vai tas vispār iespējams?

Jā, un tam ir pat savas gaišās puses. Piemēram, būs tīrs gaiss un nepiesārņota vide, cilvēki atkal dzīvos draudzīgās kopienās, apgūs derīgus amatus, darbus un prasmes, atbrīvosies laiks, lai kontaktētos ar ģimenes locekļiem un kaimiņiem, ēdīs veselīgāku barību, daudz kustēsies, kļūs priecīgāki, veselāki, atsaucīgāki un draudzīgāki, cieņā atkal nāks gudrība un gods. Tā dzīvoja mūsu nesenie senči. Apskatiet vecas fotogrāfijas savos ģimenes albumos. Pat tās, kuras uzņemtas Sibīrijas izsūtījumā. Mūsu senči dzīvoja patiešām smagos apstākļos, bet kāpēc viņiem tik priecīgas, apgarotas un dzīvas sejas? No kurienes šī iekšējā apskaidrība? Ieskatieties šajās sejās un padomājiet!

Galvenais ir nenolaisties līdz 4. sabrukuma stadijai, un to taču mēs varam?

Lai izdzīvotu un dzīvotu, nevajag daudz: pārtiku, pajumti, mūsu klimatam piemērotu apģērbu, drošību, pārvietošanās līdzekļus, kuri var darboties bez degvielas, un stipru garu.

Es nezinu, vai šis raksts ir vajadzīgs un nav pāragrs? Vai tas jāturpina? Vien zinu, ka tāds raksts būs novēlots tad, kad būsim noslīdējuši trešajā sabrukuma stadijā. Pašlaik esam pirmajā stadijā un jau vērojamas dažas otrās stadijas iezīmes. Tāpēc aicinu izmantot iespēju, kamēr mēs varam šeit tā ērti sazināties, lai katrs sniegtu savas domas un idejas – kā dzīvosim Post-Amerikas laikmetā?

Parunājiet par šo tēmu arī ar saviem tuviniekiem, kaimiņiem, draugiem un paziņām! Parunājiet kaut ar sevi! Tas noderēs jebkurā gadījumā, jebkura attīstības scenārija apstākļos. Tas nepieciešams jau tagad!

Jānis Kučinskis

Saistītie ieraksti:

·         "Amerikas beigas"

·         Afganistānas sprostā

·         Filma: 'I.O.U.S.A.'

·         Filma: Argentīnas ekonomikas sabrukums

·         Hermanis Hese: 'Eiropietis'

·         J.Kučinskis: 'Dolāra superimperiālisms – globālā ekspansija un sabrukums'

·         J.Kučinskis: 'Ideoloģiskie maldi sāk izklīst'

·         J.Kučinskis: 'Krustcelēs'

·         K.Muktupāvels: 'Ticami vai neticami? .. FEMA CAMPS'

·         M.Hadsons un Dž.Somerss: 'Kā tas notika un ko darīt'

·         Oto Godfreju, ASV parāda vizualizētāju, intervē Ilze Straustiņa (politika.lv)

·         V.Megre: "Saruna ar valdniekiem"

·         Vēl nav par vēlu. Atjēdzies! Un skaudrie izdzīvošanas padomi no Argentīnas tev nebūs vajadzīgi! (1/5)

J.Kučinskis: ‘Kas ir Eiropas Savienība? (I daļa)’

2009. gada 6. jūnijā Latvijā notika Eiropas Parlamenta vēlēšanas. Kandidāti, kā nu kurš prazdams, solīja Briselē pārstāvēt Latvijas intereses, proti, kārtot mūsu lietas un vajadzības. Vai jūs kopš tā laika esat par saviem pārstāvjiem Briselē kaut ko dzirdējuši, vai viņi jau sākuši kaut ko kārtot? Tieši ko? Vai kāds, varbūt izņemot Alfrēdu Rubiku, ir atskaitījies par savu darbību? Ko viņi vispār tur dara?

2008. gada 8. maijā Latvijas Saeima bez debatēm un gandrīz vienbalsīgi ratificēja Lisabonas līgumu, kurš stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī. Vai kāds, ieskaitot deputātus, kuri par to balsoja, ir šo līgumu vispār pilnībā izlasījis un var saprotami paskaidrot, kādas saistības Latvija ir uzņēmusies vai kādas tiesības šis līgums mums devis? Vai kādam vispār ir kaut aptuvens priekšstats par to, kas ir Lisabonas līgums, vai kāds ir ar to saistīto dokumentu kopumu kaut rokā paturējis vai redzējis saliktu vienā plauktā?

Vai jūs zināt, ka Eiropas Savienībai ir prezidents? Nu jā, tas pats pelēkais vīriņš, kas mazliet līdzīgs mūsu Augustam Kirhenšteinam 1940. gadā (skat. fotogrāfijas, Rumpejs – kreisajā pusē). Atšķirība vien tā, ka Kirhenšteins tomēr bija zinātnieks – mikrobioloģijas pamatlicējs, bet kas ir ES prezidents Hermans van Rumpejs?

Kas un kāpēc Rumpeju ievēlēja vai iecēla? Kādi ir Rumpeja pasaules uzskati, līdzšinējie sasniegumi un nākotnes plāni? Kas un kāpēc izvēlējās tieši viņu, bet ne citu kandidātu?

Starp citu, Eiropas Savienībai nu ir arī sava ārlietu ministre – Katrīna Eštone. Kas viņa ir, kas un kāpēc viņu iecēla? To nezina atbildēt pat 99% Lielbritānijas iedzīvotāju, no kuriem šī lēdija cēlusies. Bet viņa taču ir arī MŪSU ārlietu ministre, viņa pasaulē pārstāv arī mūs!

Labi, nebūsim tik bargi tikai pret ārzemniekiem. Ko mēs kā latvieši varam pateikt par latviskas izcelsmes ES komisāru Andri Piebalgu (skat. attēlu)? Izņemot to, ka viņš zināmos laika periodos ir „ieņēmis amatu”? Piemēram, viņš bija Latvijas finanšu ministrs laikā, kad sabruka Banka Baltija un pārējās noguldījumu piramīdas. Kāda bija viņa nostāja un rīcība? – Nekāda. Kādas bija viņa iniciatīvas, iepriekš ieņemot izglītības ministra amatu? – Nekādas! Absolūta nulle un reti sastopama pelēcība! Kopš tā laika viņš paguvis ieņemt ES enerģētikas komisāra amatu, bet nu ir jau ES attīstības sadarbības komisārs. Vai beidzot Piebalgs sācis izrādīt kādu iniciatīvu? Spriediet paši.

Un ar līdzīgiem rezultātiem varam mēģināt izsekot katram ES politiķim vai ierēdnim. Tās ir kā ēnas vai runājošas galvas, kuras šad tad tiek pieslēgtas mēdiju kanāliem, lai pateiktu pāris vispārējus teikumus. Bet viņus kāds izvēlas un ieceļ. Kas un kāpēc?

- Atbildes netiek dotas. Bet tikmēr jau izskanējuši paziņojumi, ka Eiropas Savienība veidos vienotu armiju, vienotu izlūkdienestu, vienotu tiesu utt. Ar ko šī armija karos, ko izspiegos vienotais izlūkdienests, ko un par ko tiesās? Kāpēc viss ietīts noslēpumā? Kas vispār ir Eiropas Savienība un kāpēc arī mēs tajā esam iekļauti?

Senie simboli un melnie uzvalki

Ja ir tik daudz pelēkas noslēpumainības un miglainas nenoteiktības, tad jājautā – kas un kādēļ tiek slēpts? Un tas jau paver plašu lauku sazvērestības teorijām. „Sazvērēties” nozīmē – slepeni vienoties. Piemēram, Hitlers slepeni vienojās ar Staļinu par ietekmes sfēru sadalīšanu Eiropā, otrās Godmaņa valdības pārstāvji slepeni vienojās ar Parex bankas vadību par šīs bankas nacionalizāciju, tās parādu uzkraušanu visai valstij, ietekmīgāko anonīmo noguldītāju glābšanu, dāsnām kompensācijām bankas izsaimniekotājiem un šā visa darījuma paturēšanu slepenībā. Ar sazvērestībām ir pilna visa vēsture un arī mūsu ikdiena. Sazvērestības nepatīk tikai pelēkiem ierēdņiem, kuri ir cītīgākie sazvērestību slēpēji. Sevišķi jau tas attiecināms uz Eiropu, kuras vēsture pārpilna ar pasaules iekarošanas plāniem, sākot jau ar Maķedonijas Aleksandru, Romas impēriju, Svēto Romas impēriju, krusta kariem, Napoleona plāniem, Hitlera jaunās pasaules kārtības plānu u.c. Tieši Eiropā sākās divi un pagaidām vienīgie pasaules kari, kas notika pavisam nesen. Un katram pasaules iekarotājam piemīt vājība aiz sevis atstāt pēdas: leģendas, pieminekļus, simbolus. Un šie simboli tiek pārmantoti, pārņemti, sargāti, it kā tiem piemistu sakrāls spēks un iespēja caur tiem gūt varu un kontroli pār citiem. Lielākie simbolu sargātāji ir Eiropas aristokrātija, kas arvien saglabājusies, neraugoties uz vairākām demokrātiska rakstura reformām un revolūcijām.

Savukārt aiz katra simbola ir reliģiski kulti un slepenas biedrības, kas šos kultus piekopj un nodod mantojumā nākamām paaudzēm. Tā kā Eiropas civilizācija izveidojās salīdzinoši nesen, tad reliģiskos kultus tā pārņēma galvenokārt no vidējo austrumu civilizācijām: jūdiem, Ēģiptes, Babilonijas. Tieši Babilonijas (šumēru) kulti ir vissenākie, ar tiem saistītas daudzas leģendas, kuras vēlāk pārņēma senie ēģiptieši un arī jūdi. Eiropā šos kultus ieveda sākotnēji grieķi, bet vēlāk un pamatīgāk – Romas impērija. Tāpēc tieši Romu – pilsētu uz septiņiem kalniem – dēvē par jauno Babilonu.

Arī kristietība ir cēlusies no vidējiem austrumiem, un imperatora Konstantīna laikā šo tautas garīgo kustību, kas balstījās uz Jēzus mācību, ierāmēja ciešos Babilonas mistēriju kultu rāmjos. Tāpēc nenākas brīnīties, ka gan senie kristiešu dievnami, gan visas senās Eiropas pilsētas ir pārpilnas ar senajiem babiloniešu kulta simboliem: pagānu obeliskiem, īpatnējām celtnēm, mitoloģiskiem dzīvniekiem augstmaņu heraldikā, valstu un pilsētu ģerboņos u.c. Faktiski Konstantīna dibinātā Romas baznīca pārņēma visus parastajiem cilvēkiem domātos pagānu svētkus, kultus, simbolus un rituālus, tikai pagānu dievību vietā liekot baznīcas svētos. Formāli Romas baznīca pārņēma arī Jēzus mācību, taču pati visbiežāk rīkojās pretēji šai mācībai. Tāpēc varam runāt par divām kristietībām: Jēzus sludināto un Konstantīna kristietību. Ja pirmā ir mīloša, tad otrā – impēriska, alkatīga un asiņaina. Konstantīna baznīca no pagāniem pārņēma arī trīsvienīga Dieva ideju: Tēvs, Dēls un Svētais gars. Dievu triādes pazīstamas praktiski visos pagānu kultos, piemēram, ēģiptiešu triāde: Hors, Ozīriss un Izīda, latviešu – Dievs, Laima un Māra.

Viens no senākajiem mītiem, kas atspoguļots arī jūdu un kristiešu svētajos rakstos ir mīts par Bābeles torni. Lūk, tā attēls, bet tam blakus … Eiropas Parlamenta ēka Strasbūrā un stilizēts (sapludināts no diviem) jaunā Bābeles torņa attēlojums.

Stāstu par Bābeles torni un tā celšanas mērķiem, lūdzu, izlasiet paši. Bet vai jūs zināt, kā radās Eiropas nosaukums?

Tam pirmsākumi meklējami grieķu mitoloģijā. Feniķiešu ķēniņam Tīram bija ļoti skaita meita vārdā Eiropa (vienlaikus arī pagānu dieviete), kuru bija iekārojis ietekmīgs dievs vārdā Zevs. Zevs nolēma iekāroto skaistuli nolaupīt. Šim nolūkam viņš pārvērtās par neparastas krāsas bulli. Kad Eiropa aiz ziņkāres uzsēdās uz šā dīvainā buļļa, tas pēkšņi metās jūrā un meiteni aizveda uz Krētas salu, kuras krastā bullis atkal pārvērtās par dievu Zevu. Šo leģendu sauc par „Eiropas nolaupīšanu”. Jā, tikai iztēlojieties – EIROPAS NOLAUPĪŠANU! Vai vēsture nav atkārtojusies?

Bet tagad apskatīsimies šo simbolu saistībā ar Eiropas Savienības pārvaldi. No kreisās puses pirmajā attēlā redzama stilizēta Eiropa uz buļļa pašā ES pārvaldes sirdī Briselē, otrajā – pie t.s. Vinstona Čērčila nama, tālāk – dažādos propagandas izdevumos, uz ES naudas, telefona kartē un citur. Iepriekšpēdējā attēlā redzami ES komisāri melnos uzvalkos, kas tīksminās par savu Eiropas nolaupīšanas simbolu.

Bet pēdējais attēls ir jau no citas leģendas – Atklāsmes grāmatas Jaunajā derībā. 17. nodaļā rakstīts:

Viens no tiem septiņiem eņģeļiem, kuriem bija septiņi kausi, nāca un sacīja man tā: “Nāc, es tev rādīšu, kādu sodu saņem lielā netikle, kas sēd pie lielajiem ūdeņiem. Pasaules ķēniņi dzīvojuši ar viņu netiklībā, un zemes iedzīvotāji apreibinājušies ar viņas netiklības vīnu.”

Un viņš garā aiznesa mani tuksnesī. Tur es redzēju sievu sēžam uz sarkana zvēra, kas bija pilns zaimu vārdu; tam bija septiņas galvas un desmit ragi. Sieva bija tērpta purpurā un sarkanā audumā, greznojusies ar zeltu, dārgiem akmeņiem un pērlēm; tai rokā bija zelta kauss, pilns ar bezdievības negantībām un viņas netiklības netīrumiem.

Uz viņas pieres bija rakstīts noslēpumains vārds: lielā Bābele, visas zemes netikļu un negantību māte. Es redzēju: sieva bija piedzērusies no svēto asinīm un no Jēzus liecinieku asinīm. Viņu redzēdams, es varen izbrīnījos.

Eņģelis man sacīja: “Kāpēc tu esi tā izbrīnījies? Es tev pateikšu, kas ir šis sievas noslēpums un zvēra ar septiņām galvām un desmit ragiem noslēpums, kas nes sievu.

Zvērs, ko tu redzēji, bija, tā tagad vairs nav; bet tas izkāps no bezdibeņa un ies bojā; tad zemes iedzīvotāji, kuru vārdi nav rakstīti dzīvības grāmatā no pasaules iesākuma, brīnīsies, redzēdami zvēru, kas bijis, bet kura tagad nav un kas atkal būs.

Šeit vajag gudrības, lai saprastu: septiņas galvas ir septiņi kalni, uz kuriem sēd sieva;

tās ir arī septiņi ķēniņi: pieci ir krituši, viens ir tagad, viens vēl nav atnācis; un, kad tas nāks, tam būs palikt tikai īsu brīdi. Zvērs, kas bijis un kura tagad nav, tas pats ir astotais, tomēr viens no septiņiem, un aiziet bojā. Un desmit ragi, ko tu redzēji, ir desmit ķēniņi, tie valdību vēl nav saņēmuši, bet tiem ir ķēniņa vara dota kopā ar zvēru vienu stundu.

Tie ir vienisprātis un nodod savu spēku un varu zvēram. Tie karos ar Jēru, bet Jērs tos uzvarēs, jo Viņš ir kungu Kungs un ķēniņu Ķēniņš, un Viņa aicinātie, izredzētie un uzticīgie, kas ir līdz ar Viņu.”

Tad viņš man saka: “Ūdeņi, ko tu redzēji, pie kuriem sēd netikle, ir tautas un ļaužu pulki, ciltis un valodas. Un desmit ragi, ko tu redzēji, un zvērs – tie ienīdīs netikli, to atstās postam un izģērbs kailu, ēdīs viņas miesas un viņu pašu sadedzinās ar uguni.

Jo Dievs ir devis viņu sirdīs darīt Viņa gribu, darīt vienu nodomu un nodot savu valstību zvēram, kamēr piepildīsies Dieva vārdi. Un sieva, ko tu redzēji, ir lielā pilsēta, kam pieder valdība pār visas zemes ķēniņiem.”

Eiropas Savienības karogs ir 12 zeltainas zvaigznes, kas izvietotas aplī uz tumši zila fona. Arī tas ir sens simbols: 12 Izraēļa ciltis, 12 pravieši, 12 mācekļi, 12 dārgakmeņi uz virspriestera krūtīm, 12 stundas dienā, 12 mēneši gadā, 12 horoskopa zīmes utt. 12 zvaigznes redzamas arī ap pagānu dievietēm un pat Svētās jaunavas Marijas oreolā, kur tas nonāca imperatora Konstantīna, kurš bija saules dieva pielūdzējs, dibinātās katoļu baznīcas ietekmē. Lūk, daži raksturīgi attēli ar simboliskajām 12 zvaigznēm:

Iepriekšpēdējais attēls bija oficiāls Eiropas Parlamenta vēlēšanu propagandas plakāts, kurš sludināja: „Daudz valodu, viena balss!” Pēdējais ir ES pretinieku plakāts, kas simbolizē totalitāro varu maiņu Eiropā: no Hitlera un Staļina līdz Eiropas Savienībai.

Tā kā ES patieso veidotāju plāni sniedzas tālu pār Eiropas kontinenta robežām, tad viņi kategoriski atteicās par savienības simbolu izvēlēties paneiropas kustības emblēmu – sarkanu krustu dzeltenā aplī, kā arī atteicās konstitucionālos dokumentos ierakstīt, ka tā ir kristīgu valstu savienība. Paneiropas kustību I pasaules kara laikā dibināja Rietumeiropas aristokrāti ar Habsburgu dinastiju priekšgalā. Iesaistīto aristokrātisko ģimeņu saknes stiepjas dziļā senatnē – Svētajā Romas impērijā un Romas impērijā, bet, iespējams, ka vēl tālāk. Jau tagad zināmi plāni ES impērijas robežas paplašināt vismaz līdz senajām Romas impērijas robežām, iekļaujot arī bijušās provinces, sākot ar mūsdienu Turciju un Izraēlu.

Par ES himnu izvēlēta tēma no Bēthovena 9. simfonijas pēdējās daļas prelūdijas – „Oda priekam”. Oriģinālā tās vārdu autors bija Fridrihs Šillers. Vārdos attēlota ļaužu saplūšana pagānu dievietes templī un apvienošanos brālībā, kas balstīta uz šīs dievietes maģisko spēku. Te, lūk, Šillera dzejas oriģināla pirmās rindas:

O Freunde, nicht diese Toene!

Sondern lasst uns angenehmere anstimmen und freundenvollere!

Freude, schoener Goetterfunken,

Tochter aus Elysium,

Wir betreten feuertrunken,

Himmlische dein Heiligtum.

Deine Zauber binden wieder,

Was die Mode streng geteilt;

Alle Menschen werden Brueder,

Wo dein sanfter Fluegel weilt.

Wem der grosse Wurf gelungen,

Eines Freundes Freund zu sein,

Wer ein holdes Weib errungen,

Mische seine Jubel ein!

Eiropas diena tiek svinēta 9. maijā. Tā ir diena, kurā 1950. gadā Francijas ārlietu ministrs Roberts Šūmans teica tālejošus vārdus, aicinot Franciju, Vāciju un citas Rietumeiropas valstis apvienot savu ogļu un tērauda rūpniecību, lai „liktu pirmo betona akmeni Eiropas federācijas pamatos”. Tātad jau 1950. gadā runa nebija par neatkarīgu valstu savienību, bet gan par unitāru veidojumu. Šo būtisko akcentu gan Eiropas politiķi ilgu laiku centās neuzsvērt, lai priekšlaikus neatbaidītu iekļaušanai ES paredzētās tautas.

Viens no spilgtākajiem ES simboliem, protams, ir kopējā valūta eiro. Arī šīs valūtas pakāpeniska ieviešana liecina par plāniem izveidot unitāru federāciju, nevis valstu savienību. Jo sava valūta ir viens no svarīgākajiem valsts pārvaldes instrumentiem un suverenitātes pazīmēm. Pagaidām eiro iztrūkst vairāku īstas valūtas īpašību, jo vēl nepastāv vienots budžets, nav vienotas nodokļu sistēmas, un vienas dalībvalsts parādi nekļūst par visas ES parādiem. Taču, iespējams, šos trūkumus paredzēts novērst, izmantojot patreizējo globālo finanšu sabrukumu. Kad t.s. PIIGS (Portugāle, Īrija, Itālija, Grieķija un Spānija) un HELL valstis tiks novestas neciešami katastrofālā stāvoklī, iespējams, tām tiks piedāvāts šāds impērisks risinājums. Aplūkosim dažus ES naudas paraugus. Pats Eiro simbols € redzams iepriekšējā attēlu galerijā – kā piemineklis pie Eiropas Centrālās bankas ēkas.

ES vēsture: pakāpeniska varas centralizācija

Sabiedrība kopumā jeb t.s. parastie cilvēki absolūti nemācās pat no savām kļūdām un tiem ir apbrīnojami īsa atmiņa. To veicina arī mūsu izglītības sistēma, kas skolniekus atstāj neziņā par elementārām valsts pārvaldes likumsakarībām un patieso tautas vēsturi. Piemēram, 1990. gadu sākumā E.Repšes un I.Godmaņa vadībā diezgan turīgā Latvijas sabiedrība tika nekaunīgi aplaupīta. 1990. gadu vidū to pašu aprindu vadībā daudzus vēl maksātspējīgos papildus aplaupīja Banka Baltija un citi noguldījumu piramīdas dalībnieki. Tas viss radīja priekšnoteikumus Latvijas iekļaušanai ES, šo savienību pasniedzot kā glābiņu un nākotnes pārticības garantu. Un šajā konfigurācijā cilvēkus aplaupīja vēlreiz, daudzus padarot par bezcerīgiem parādu vergiem. Nu jau to paveica t.s. Eiropas bankas. Bet daudzi arvien vēl nav neko sapratuši, un atkal glābiņu meklē tajos pašos funkcionāros: I.Godmanī un E.Repšē, ar kuriem šī aplaupīšanas spēle sākās. Protams, ne jau Repše un Godmanis ir tie īstenie noteicēji. Viņi paši ir parādnieki un tikai bandinieki (melnie vai svītrainie uzvalciņi) daudz nopietnāku manipulatoru rokās. Velkot paralēles ar nesen latviski izdoto Džona Perkinsa grāmatu „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze”, Repše un Godmanis ir tipiskākie Latvijas ekonomikas slepkavas.

Aristokrātija tieši tāpēc ir aristokrātija, ka viņi mācās un savas zināšanas nodod no paaudzes uz paaudzi. Aristokrātisko dinastiju jeb namu saknes var izsekot cauri gadsimtiem un pat gadu tūkstošiem. Viņi (jeb viņu pēcteči) arvien ir šeit, vien savu ietekmi īsteno caur pērkamiem politiķiem, ierēdņiem un citiem funkcionāriem, kurus esmu nosaucis par „melnajiem uzvalkiem”. Pēc Svētās Romas impērijas iziršanas par pirmo Eiropas nozadzēju var uzskatīt Rotšildu namu. 1743. gadā Vācijā dzimušais augļotājs Meiers Amšels Rotšilds (dzimis Bauers) savus dēlus ar naudu izsūtīja uz tā laikā svarīgāko Eiropas lielvalstu galvaspilsētām – uz Franciju, Itāliju, Angliju un Austriju. Caur Angliju Rotšildu intereses iespiedās arī Ziemeļamerikas kolonijās, kas vēlāk kļuva par ASV. Finansējot karaļus un viņu karus (abas puses), finansējot revolūcijas un apvērsumus, ieprecoties citās bagātu aristokrātu dzimtās, Rotšildi pakāpeniski Eiropā izveidoja vienotu banku sistēmu, kas darbojās pāri valstu robežām un kuru kontrolēja Rotšildu nams, ko pieņemts saukt arī par Rotšildu ģimenes starptautisko banku dinastiju. 1790. gadā Rotšilds aristokrātu vidū izteica savu leģendāro atziņu: „Ļaujiet man kontrolēt nācijas naudu, un man vienalga, kas raksta šīs nācijas likumus.” Rotšildu banku dinastija savu ietekmi nav zaudējusi arī mūsdienās, varat kaut tūlīt ienākt tās atturīgi veidotajā interneta vietnē  http://www.rothschild.com . Taču īsti aristokrāti sevi īpaši nereklamē, viņu uzvārdus neatradīsiet „Forbes” bagātāko miljardieru sarakstos, viņi reti sniedz intervijas, viņi darbojas caur saviem aģentiem un uzticības personām. Viņi ir tie, kas ar citu rokām rausta aukliņas globālajā leļļu izrādē. Un Eiropas Savienība šajā izrādē ir galvenā varas koncentrēšanas eksperimenta laboratorija, pēc kuras vadlīnijām plānots ieviest kontroli pār visu pasauli. Tieši šis varas centralizācijas process tad arī ir tik bieži piesauktā globalizācija.

Bijušā ASV prezidenta Bila Klintona skolotājs, Džordžtaunas universitātes profesors Dr. Kerols Kviglijs (Carroll Quigley ) grāmatā „Traģēdija un cerība” rakstīja:

„Starptautisko baņķieru mērķis ir radīt tādu pasaules finanšu kontroles sistēmu, kas dominētu katras valsts politisko sistēmu un pasaules ekonomiku kopumā. Šo privāti veidoto sistēmu paredzēts pārvaldīt feodālā kārtībā, izmantojot centrālās bankas, kuras darbosies saskaņoti un balstoties uz slepenu vienošanos. Starptautisko baņķieru būtība nav rase, reliģija vai tautība, bet tikai kaislīga vēlme kontrolēt citus cilvēkus.”

Pirmais Eiropas mēroga pasākums kopš Svētās Romas impērijas iziršanas bija Napoleona karš (Napoleons pie varas nonāca caur to pašu Rotšildu finansēto franču revolūciju), kurā Rotšildi, protams, finansēja abas puses, un kura laikā, izmantojot viltību un dezinformāciju, Rotšildiem izdevās savām interesēm pilnīgi pakļaut visu Anglijas naudas sistēmu. Kopš tā laika tieši Rotšildu dominētā Anglijas banka ieguva tiesības emitēt Anglijas naudu, kuru britu valdība bija spiesta uz procentiem aizņemties no šīs privātās institūcijas. Britu impērijai aptverot visu zemeslodi, tieši Londona (lasi Rotšildu nams) kļuva par galveno pasaules finanšu centru.

Protams, bez Rotšildiem darbojās arī citas aristokrātiskas dinastijas, kuras kontrolēja tā laika impērijas. Piemēram, Austrijas impērijā liela ietekme bija Habsburgiem, kuru pēcteči XX gadsimtā organizēja ES priekšteci – paneiropas kustību.

Eiropas nozagšanas laukā darbojās daudzi. Piemēram, boļševiks V. I. Ļeņins, kurs ilgus gadus pavadīja Rietumeiropas trimdā, uzrakstīja grāmatu, kas veltīta „Eiropas Savienoto Valstu” radīšanas nepieciešamībai. Un viņam bija savs plāns. Par Romas impērijas atdzimšanu sapņoja arī bijušais sociālists un itāļu fašisma pamatlicējs B. Musolīni. Taču viņu apsteidza Ā. Hitlers, kura pasludinātais mērķis bija „jaunā pasaules kārtība” un arī „jaunā Eiropa”. Par laimi, šie plāni neīstenojās, jo rupjš militārs spēks rada atbilstošu un nekavējošu pretestību.

Eiropas aristokrātija ķērās pie nākamā savas varas konsolidācijas posma. Napoleons, Ļeņins, Hitlers, visas revolūcijas un apvērsumi bija tikai pirmā stadija spēlē, kuru sauc „problēma – reakcija – risinājums”. Tātad paši aristokrāti, atbalstot tādus maniakus kā Hitlers vai Staļins, rada problēmu. Problēma izraisa reakciju – pasaules karu. Rezultātā Eiropas valstis tiek izpostītas un izkautas, tautas un cilvēki noguruši no nebeidzamiem kariem, apvērsumiem un revolūcijām. Un tieši tajā brīdī citi to pašu aristokrātu atbalstītie funkcionāri piedāvā risinājumu: lai vairs nebūtu karu, mums jāveido savienība.

Raksta lejuplādējamā versija(PDF datne)

Jānis Kučinskis

Nobeigums sekos

Saistītie ieraksti:

·         'Īstā Eiropas Savienības seja'

·         'Vēstule no Lielbritānijas Latvijas iedzīvotājiem – nopietni padomājiet pirms sestdienas balsojuma!'

·         E.Jansons: 'Lisabonas līgumu pieņēma 12 minūtēs – tā ir noziedzīga rīcība'

·         ES Grieķijai atņem balsošanas tiesības

·         Fragments no I.Šuvajeva grāmatas 'Prelūdijas'

·         J.Kučinskis: '20 gadi kazino gulagā - no komunisma uz globalizāciju I daļa'

·         J.Kučinskis: 'Dolāra superimperiālisms – globālā ekspansija un sabrukums'

·         J.Kučinskis: ‘Kam jāatstāj Latvija – mums vai plēsonīgajām ārvalstu bankām?’

·         J.Kučinskis: ‘Kas ir Eiropas Savienība? (II daļa)’

·         „Lejiņa hronika” – saruna ar rakstnieku Jāni Lejiņu (Žurnāls „Citādā pasaule”)

J.Kučinskis: ‘Latvijas tautsaimniecību iznīcina apzināti un mērķtiecīgi’

Jau trešo gadu turpinās starptautisko banku spekulantu un citu finanšu teroristu un tirgus fundamentālistu izraisītā ekonomikas depresija Latvijā. Lai arī valdošie politiķi mūs mierina ar apgalvojumiem, ka krīzes smagākais posms ir jau aiz muguras un sākusies „rāpšanās ārā no bedres”, patiesībā mēs arvien straujāk tiekam ievilkti aizvien dziļākā parādu, nabadzības un atkarības bedrē.

Ja vēl pirms trim gadiem, neraugoties uz hronisko tautsaimniecības mazspēju, Latvijas ārējais parāds bija salīdzinoši neliels, tad tieši krīzes periodā tas tiek mērķtiecīgi uzpūsts. Pat pēc visoptimistiskākajām Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) prognozēm, pēdējo divu gadu laikā Latvijas iekšzemes kopprodukta (IKP) apjoms ir krities par 25,5%, uzstādot pasaules rekordu, un paredz IKP kritumu vēl par 4%. Tam sekojošais Latvijas ekonomikas sabrukums aizēnos ASV Lielās depresijas rādītājus. Latvijas valdība strauji palielina parādus. Ārējais parāds no 7,9 % 2007. gadā pieaugs līdz 74 % šā gada beigās un saskaņā ar SVF visoptimistiskāko scenāriju 2014. gadā stabilizēsies 89% līmenī, atstājot Latviju tālu aiz Māstrihtas vienošanās kritēriju robežām.

Kāpēc tas tā notiek?

Dabīgais un vienīgais depresijas pārvarēšanas ceļš būtu Latvijas reālās ekonomikas stimulēšana un attīstīšana, taču šis ceļš netika pat apspriests. Lai arī suverenai valstij ir tiesības pašai emitēt valūtu savas ekonomikas vajadzībām, tā vietā tika paņemts starptautisko banku un Eiropas Komisijas nolīgtā parādu piedzinēja – Starptautiskā Valūtas fonda – kredīts. Šis kredīts nav domāts ieguldīšanai mūsu reālajā tautsaimniecībā, bet gan – to pašu starptautisko banku un citu parazītu glābšanai. Tātad glābta tiek nevis Latvija, bet gan tie parazīti, kas visus šos 20 gadus bija Latviju aplaupījuši, turējuši atkarībā un izraisījuši šo krīzi. SVF un EK aizdevuma un citi Eiropas Komisijas noteikumi kategoriski aizliedz ieguldīt naudu Latvijas tautsaimniecībā, bet paredz nepārtrauktu nodokļu un citu izmaksu uzskrūvēšanu, kā arī krasu budžeta izdevumu un algu samazināšanu. Šo pasākumu dabiskās sekas ir vēl atlikušo uzņēmumu bankrots, ko labi simbolizē Latvijas sejas – Gunāra Ķirsona „Lido” uzņēmumu nonākšana maksātnespējā, un nemitīga bezdarbnieku skaita pieaugšana (realitāte jau ir ap 200 000 oficiāli reģistrēto bezdarbnieku, bet ap 300 000 faktiski bez darba palikušo). Bet šo pasākumu mērķis ir visu Latvijas atlikušo resursu (zemes, dzīļu, ūdens baseinu, mežu, būvju, infrastruktūras objektu) lēta nonākšana ārzemnieku rokās. Par to netieši liecina arī ierosinātā Latvijas valsts uzņēmumu akciju kotēšana biržā, kur esošās zemās tirgus konjunktūras apstākļos tās pavisam lēti varētu nopirkt ārvalstu spekulanti.

Par to, ka Latvijas reālās ekonomikas mērdēšana notiek apzināti un mērķtiecīgi, liecina vairāki fakti. Latvijas mēdijos jau izskanējusi skandalozā ziņa, ka pat valstij piederošā Hipotēku banka nedrīkst kreditēt ražošanu zemnieku saimniecībās, nedrīkst tām aizdot pat apgrozāmos līdzekļus. Nedrīkst tāpēc, ka valdība, kurai pieder 100% Hipotēku bankas akciju, to ir aizliegusi (lai gan pati Hipotēku bankā nav ieguldījusi nevienu santīmu; Hipotēku banka nerīkojas ar budžeta naudu, bet savus līdzekļus uz savu risku piesaista pati). Tas nozīmē, ka bankrotā tiks iedzīti daudzi zemnieki un ar tiem saistītās nozares, vairosies bezdarbnieku skaits, saruks nodokļu maksātāju bāze, bet mēs nonāksim vēl lielākā atkarībā no ievestās pārtikas.

SVF un EK kabalas iezīme ir šāda: jo vairāk mēs maksājam mums netaisnīgi uzspiestos parādus un nodokļus, jo lielākos parādos nokļūstam. Par to jau sen praksē ir pārliecinājušās neskaitāmas Trešās pasaules valstis, kuras ielaidušās ar SVF.

Bet visatklātāk šo cinismu varbūt pauž par nodokļu maksātāju naudu uzturētā Nodarbinātības Valsts dienesta programma „Atbalsts komercdarbības vai pašnodarbinātības uzsākšanai”. Pirms ar potenciālo uzņēmēju vispār sāk runāt, viņam jāparaksta šādas saistības (seko fragments no Nodarbinātības Valsts aģentūras sagatavotās  IESNIEGUMA VEIDLAPAS   - varat nospiest veidlapas hipersaiti, lai izlasītu pilnu tekstu):

Ar savu parakstu apliecinu, ka:

1) sniegtā informācija par iegūto izglītību ir pareiza;

2) ⁪ |…| pašnodarbinātību vai |…⁪| komercdarbībuneplānojuuzsākt:

2.1. zivsaimniecības un akvakultūras nozarē, uz ko attiecas Padomes Regula (EK) Nr.104/2000;

2.2. sarakstā uzskaitīto lauksaimniecības produktu primārajā ražošanā (sarakstu skatīt pielikumā);

2.3. sarakstā uzskaitīto lauksaimniecības produktu pārstrādē un tirdzniecībā un lūgt atbalstu (sarakstu skatīt pielikumā):

2.3.1 pamatojoties uz produktu, kuru attiecīgais darba devējs iepircis no sākotnējiem ražotājiem vai laidis tirgū, cenu un daudzumu;

2.3.2. lai produktus daļēji vai pilnībā nodotu sākotnējiem ražotājiem;

2.4. lai veiktu eksportu uz trešajām valstīm vai Eiropas Savienības dalībvalstīm, t.i., lai veiktu darbības, kas saistītas ar eksportētajiem daudzumiem, ar izplatīšanas tīkla izveidošanu un darbību;

2.5. lai veiktu darbības, kas nodrošina, ka importētu preču vietā tiktu izmantotas vietējās preces;

2.6. ogļu nozarēs, kas definētas Padomes Regulā (EK) Nr.1407/2002;

2.7. lai veicot komercpārvadājumus ar autotransportu, vēlētos saņemt atbalstu kravas autotransporta līdzekļu iegādei.

3) neapvienošu saņemto finanšu atbalstu ar citu komercdarbības atbalstu attiecībā uz tām pašām kompensējamām izmaksām.

Tātad no šā iesnieguma varam secināt, ka uzņēmēji šo atbalstu nedrīkst izmantot uzņēmējdarbībai Latvijas reālajā ekonomikā (ražošanai, importa aizstāšanai, eksporta veicināšanai u.c.), bet atbalstīta tiek starpniecība vai cits atbalsts ārvalstu uzņēmumu interesēm. Otrs vērojums ir, ka daudzi aizliegumi izriet tieši no ES regulām.

Daži secinājumi pēc 20 „neatkarības” gadiem

Lai zinātu, uz ko orientēties turpmāk, būtu lietderīgi noteikt, kurp esam atnākuši pa šiem 20 otrās Latvijas Republikas gadiem, kas nav mazs periods, zinot, ka faktiski tikpat ilgi pastāvēja pirmā Latvijas Republika.

·         Latvijas valdības politiku tagad diktē starptautiskā finanšu oligarhija (tai skaitā šeit reģistrētās skandināvu bankas), proti, finanšu korporācijas ir saplūdušas ar valsts varu, tās finansē un kontrolē arī pastāvošo partiju sistēmu. Otrkārt, vērojama varas koncentrācija visās jomās un līmeņos. 1930. gados tādu iekārtu bez liekas kautrēšanās sauca par fašismu. Zīmīgi, ka fanātiskākie pastāvošās iekārtas aizstāvji nesen izveidojuši apvienību ar nosaukumu „Vienotība”. Vienotība ir viens no svarīgākajiem fašisma simboliem un lozungiem. Protams, tā ir no augšas uzspiesta un/vai dažādos veidos manipulēta vienotība;

·         Tā kā minētās finanšu korporācijas pārstāv ārvalstu kapitālu, tad Latvijā pastāvošais režīms ir arī tipisks kompradoru režīms (skat. svešvārdu vārdnīcu), un Latvija faktiski ir kolonija. Neokoloniālisma stratēģija pieļauj formālu koloniju suverenitāti (savs karogs, himna u.tml.), un koloniālais režīms tiek nodrošināts nevis caur tiešu impērisko klātbūtni, bet ar pašu iezemiešu (jau minēto kompradoru un pasīvas sabiedrības) rokām;

·         Kopš 1990. gadiem sludinātā un slavētā globalizācija nav nekas cits kā jau pazīstamais britu parauga koloniālisms un imperiālisms, tikai šoreiz impērisko nastu uzņēmusies ASV, un šī stratēģija daļēji tiek īstenota ar neokoloniālisma metodēm, starp kurām dominē finanšu imperiālisms: valstu pakļaušana Volstrītas un Londonas Sitijas finanšu diktātam, kas izpaužas kā mērķtiecīga iedzīšana parādu verdzībā un tai sekojoša feodāla atkarība no t.s. ārvalstu investoriem un spekulantiem. Pret valstīm, kuras šim diktātam nevēlas pakļauties, tiek vērsti ASV un NATO militārie spēki. Diemžēl šajās operācijās ir iesaistījusies arī Latvija: Balkāni, Afganistāna, Irāka, Pakistāna u.c., kam var sekot agresija pret Irānu un III pasaules karš.

·         Ja kādā mūsu sabiedrības daļā vēl saglabājusies dzīva griba pēc brīvības un griba būt saimniekiem savā valstī, tad šai sabiedrības daļai ir jāuzņemas iniciatīva atjaunot Latvijas Satversmes 2. panta darbību, kas nosaka, ka „Latvijas valsts suverenā vara pieder Latvijas tautai.” Tas panākams organizējot plašu kustību un mērķtiecīgi rīkojoties, kā arī atbalstot citas iniciatīvas, kas orientētas uz Latvijas neatkarības atjaunošanu un valsts attīstību.

·         Ja runājam par nākamajām Saeimas vēlēšanām, tad vienīgā no redzamākajām apvienībām, kurai ir vēlme un programma Latvijas attīstībai, ir Sociāldemokrātiskā partija „Saskaņa”. Taču vēl nav skaidrs, cik konsekventa un stipra ir šīs partijas vadības apņēmība savus mērķus īstenot. Šaubas manī rosina arī ideja tik būtiski mainīt Latvijas politiku, neizstājoties no ES vai vismaz būtiski nemainot Latvijas dalības noteikumus ES (SP „Saskaņa” ir par Latvijas dalību ES). Jo tā politika, kas Latviju noveda līdz sabrukumam un ir noplicinājusi Latvijas sabiedrību, bija un ir tieši ES politika, visus šos gadus esam dzīvojuši pēc ES priekšrakstiem (dažās jomās – pēc Vašingtonas diktāta). Tā vai citādi, arī šī partija savus pasludinātos mērķus nespēs īstenot bez plaša, organizēta un aktīva sabiedrības atbalsta.

Jānis Kučinskis

J.Kučinskis: ‘Sociopāta profils’

Zinātnieki vērtējuši, ka vidēji 4% cilvēku rietumu pasaulē ir sociopāti (austrumu sabiedrībās – mazāk). Visīsākā sociopāta definīcija ir  cilvēks bez sirdsapziņas , kurš citus cilvēkus redz tikai kā manipulējamus instrumentus savu mērķu sasniegšanai. Daudzi psihiatri jēdzienu sociopāts ne visai precīzi aizvieto ar jēdzienu „psihopāts”. Citi to saista ar kaut ko kriminālu, lai gan lielākā cietumos ieslodzīto cilvēku daļa nav sociopāti, un lielākā sociopātu daļa nekad nav krimināli sodīta. Tai pašā laikā krietni lielāka sabiedrības daļa, kas apveltīta ar šķietami neizsmeļamu spēju uzticēties un piedot, ir labprātīgi kāda sociopāta upuri un līdz ar to paši kļūst par sociopāta manipulāciju instrumentiem, kuriem vairs nav savas dzīves un kurus sociopāts var izmantot arī citu cilvēku manipulācijai. Jo visi esam savstarpēji saistīti.

Sociopāti dzīvo mūsu vidū. Sociopāts var būt Saeimas deputāts, ministrs, baņķieris, partijas boss, ierēdnis, darba kolēģis, priekšnieks (bet arī tavs padotais darbā), kooperatīva biedrs, mīļākais/kā, kaimiņš, „jaunais biezais”, ubags Rīgas tunelī, narkotiku izplatītājs, komentētājs interneta vietnē, tavs dzīves biedrs, znots, tēvs, vedekla, miesīgais bērns. Sociopāti instinktu līmenī izjūt cilvēka vājos punktus un tos bez žēlastības izmanto. Ideāls sociopāta upuris ir viņa pretstats: labs, iejūtīgs, līdzjūtīgs, uzticams, palīdzēt gribošs, nesavtīgs, piedodošs un citiem cilvēkiem ticošs cilvēks ar augstiem ideāliem. Sociopātija nav ārstējama, jo trūkst galvenā ārstēšanās priekšnosacījuma – cilvēka vēlmes mainīties. Sociopātam šķiet, ka viņš ir ideāls un ar to ir ļoti apmierināts. Tāpat kā darvas karote medus mucu, tāpat arī 4% sociopātu, kuri pēc dabas ir aktīvāki, agresīvāki un nekaunīgāki par citiem cilvēkiem, var sagandēt visas sabiedrības dzīvi. Tāpēc ir svarīgi šos cilvēkus bez sirdsapziņas pazīt un iemācīties sevi no viņiem aizsargāt.

Raksturīgas sociopātijas iezīmes

Ārēja, lai arī virspusēja pieglaimība (lokanums, nolaizīta glumība) un šarms

Sociopāti prot ātri iepatikties, atstāt patīkamu iespaidu, upura iztēlē uzburt ilūzijas. Tā ir ēsma, ar ko sociopāts pievilina savus upurus.

Manipulācijas un vēss aprēķins

Tipisks sociopāts citus cilvēkus uzskata par stulbiem idiotiem, kurus bez žēlastības jāizmanto, un visi līdzekļi šim mērķim ir labi. Sociopāts brīžiem var šķist draudzīgs un apburošs, bet iekšēji viņš ir naidīgs, aprēķinošs un dominējošs – tausta un atrod sava upura vājos punktus. Kad pienāk īstais brīdis, sociopātam patīk savu upuri atklāti dominēt un pazemot.

Savas personas svarīguma un pārākuma apziņa

Sociopāts uzskata, ka viņam ir tiesības uz visu, ka viņam pienākas. Arī tad un it sevišķi tad, ja to var izdarīt uz citu rēķina, pakāpjoties uz sava labticīgā, mieru un labumu gribošā upura.

Patoloģiska melošana

Katrs cilvēks šad tad melo, bet sociopāts melo visu laiku un visiem – vēsi, ar žilbinošu vieglumu, bez sarkšanas, plaukstu svīšanas vai sirdspukstu paātrināšanās. Viņš nekad nespēj būt patiess. Ja kāds spēj piemānīt melu detektoru, tad tas ir sociopāts. Nepārprotami pieķerts melos, sociopāts savai rīcībai atrod pamatojumu, kura mērķis ir izcelt paša sociopāta cēlos nodomus un nevainību, bet vainu uzvelt citiem. Uz izaicinājumu, kas apšauba sociopāta patiesumu, sociopāts var atbildēt kaut ko nesakarīgu vai arī uzbrukt pašam atmaskotājam. Pat ja sociopāts retu reizi atzīst savus melus, tad jau nākamajā minūtē viņš var uzkonstruēt jaunus melus.

Nožēlas, kauna un vainas izjūtas neesamība

Tādas jūtas sociopāts vienkārši nepazīst un neizjūt, lai gan vajadzības gadījumā tās spēj spoži notēlot, lai manipulētu savus upurus. Šo jūtu vietā sociopāts izjūt iekšējas dusmas, kuras uz kāda jāizgāž.

Tādas jūtas citos cilvēkos sociopāts iztulko kā viltību, tēlošanu, vājuma pazīmi, kas jāizmanto. Sociopāts citus neuzskata par pilnvērtīgiem cilvēkiem, bet tikai par savu manipulāciju mērķiem, instrumentiem un izdevībām. Sociopātam nav draugu, bet ir upuri un pagaidu sazvērnieki, kuriem arī galu galā jākļūst par upuriem. „Mērķis attaisno līdzekļus” ir sociopātu dzīves moto. Sociopātiski uzvesties var arī valstis un impērijas.

Emociju seklums

Ja arī sociopāts ārēji izrāda jūtas, kas citiem cilvēkiem liecina par siltumu, prieku, mīlestību un līdzjūtību, tad šai izrādei ir pavisam citi mērķi. Reizēm sociopātu dusmās iedzen kāds citiem nenozīmīgs sīkums, bet lietas, kuras samulsina normālus cilvēkus, sociopātu atstāj vēsu un neaizkustinātu. Tā kā sociopāti nespēj būt patiesi, tad arī viņu solījumi nekad nav patiesi. Gaidīt, ka sociopāts pildīs savu solījumu vai turēs savu vārdu, patiešām ir naivi, taču normāli cilvēki mēdz šiem solījumiem pieķerties un lolot cerības.

Nespēja mīlēt

Nelaimīgs būs tas, kurs noticēs sociopāta mīlestības vārdiskiem apliecinājumiem. Tā tikai viena no manipulācijām, lai upuri iemānītu slazdā vai atjaunotu upura ticību un pēc tam to izmantotu savtīgos nolūkos.

Vajadzība pēc stimuliem

Daudzi sociopāti dzīvo uz riska robežas. Sociopātiem patīk riskēt, nežēlojot ne citus, ne sevi. Ne visiem, bet daudziem sociopātiem raksturīgas daudzas vienlaicīgas intīmās attiecības un azartspēles. Sociopāti neizjūt atbildību par nākotni, tāpēc viņi var itin viegli ņemt arī kredītus, dot solījumus, nedomājot, kā un kas vēlāk par to norēķināsies. Visa dzīve sociopātam ir tikai spēle, kurā visi līdzekļi labi. Sociopātus raksturo bieži vārdiski izvirdumi un/vai fiziska agresija, mantas demolēšana u.tml.

Cietsirdība un iejūtības trūkums

Sociopāts nespēj just līdzi savu upuru sāpēm, viņš nicina citu cilvēku jūtas un nekautrējas tās izmantot pret pašu upuri.

Impulsīva daba, nekontrolēta uzvedība

Nesavaldītas dusmas, nekontrolēta ārdīšanās sociopāta dzīvē parasti mainās ar īsiem mīlestības apliecināšanas un labu solījumu periodiem. Upuri parasti sociopāta solījumiem notic, taču šādi cikli nebeidzas nekad, tikai kļūst vēl rafinētāki, nekaunīgāki, brutālāki un sāpīgāki. Sociopāts svēti tic, ka viņš ir visvarens, visu zinošs un ka viņam pienākas viss, ko vien viņam labpaticies iekārot, neraugoties uz to, kādas sekas šādas ambīcijas atstāj uz citiem cilvēkiem. Tipisks sociopāts neievēros nekādas personu cieņas robežas, viņš izmantos katru izdevību izspiegot, ielīst dvēselē, lasīt sava upura personīgo saraksti (vai pat tajā anonīmi piedalīties), pārbaudīt kabatas, rokassomiņu, dienasgrāmatu, vēstules. Un to visu viņš nekautrēsies izmantot pret savu upuri. Arī kautrību sociopāti nepazīst.

Bezatbildība. Uz viņiem nevar paļauties nekad

Sociopāts ar slimīgu prieku sagraus citu cilvēku dzīves un sapņus. Posts, ko sociopāts nodarīs citiem, viņiem ir pilnīgi vienaldzīgs. Pat vairāk – viņi to uzskata par savu uzvaru, savas gudrības, pārākuma un spēka apliecinājumu. Viņi nekad neuzņemas vainu vai atbildību par savu nodarījumu, bet vienmēr vaino citus. Tipisks sociopāts no sievas ar viltu izmānīs bērna dzimšanas pabalstu, lai par to nopirktu sev kādu iekārotu rotaļlietu, bet vainīga par to, viņaprāt, būs sieva vai sievas radi (ērtības labad es rakstu vīriešu dzimtē, bet, protams, arī starp sievietēm ir sociopātes).

Nekārtīga dzimumdzīve, neuzticība

Tipiskam sociopātam vienlaikus var būt vairākas seksuālās attiecības. Izsūcis un izmantojis vienu upuri, viņš bez mazākās nožēlas var mesties uz nākamo, aiz sevis atstājot asiņojošas sirdis un izpostītas dzīves. Protams, arī bērnu seksuāla izmantošana, izvarošana un līdzīgi „varoņdarbi” sociopātam šķiet labi un likumīgi, ja vien viņš kaut ko tādu iegrib.

Kriminālas aktivitātes

Ne jau visi sociopāti pievēršas kriminālam biznesam, taču tādi krimināli nodarījumi kā dokumentu viltošana, vārda un biogrāfijas maiņa, grēkāža (bijušā sazvērnieka) uzrādīšana, viltus liecības, izvairīšanās no kriminālatbildības sociopātam skaitās pavisam legāli un godājami izdzīvošanas un iedzīvošanās instrumenti.

Bieži sociopāti nodara kriminālu kaitējumu saviem tuvākajiem. Taču viņi jūt momentu, kad upura pacietības mērs draud pārplūst, un pēkšņi maina taktiku, sākot spēlēt, piemēram, cēla ģimenes tēva un apgādnieka lomu. Tā viņiem bieži izdodas savus tuviniekus pārliecināt, ka iesniegums uz policiju tomēr nav jānes. To pašu rezultātu sociopāts var panākt arī ar šantāžu, piemēram, nolaupot bērnus, draudot izdarīt vēl lielāku kaitējumu. Daudzu upuru pacietība un lētticīgums patiešām ir augstākās apbrīnas vērti, taču ar to upuri kļūst par sociopāta noziegumu līdzdalībniekiem, par ko vēlāk viņus var šantažēt vēl un vēl.

Reāla dzīves plāna trūkums, parazītisks dzīvesveids

Sociopātam tīk brīvi sērfot pa dzīvi, dalīt solījumus, kurus prātā nenāk pildīt, mainīt darbavietas un pasākumus, neievērot nekādas darba ētikas normas, bet izveicīgi parazitēt uz citu rēķina. Ja sociopāts kādā darbavietā noturās ilgāk, tas nozīmē vien to, ka viņš tur izveidojis veselu upuru tīklu, uz kura rēķina parazitē. Tāda darbavieta varētu būt, piemēram, invalīdu uzņēmums. Vājākus par sevi sociopāts izmanto un ekspluatē bez mazākās žēlastības un ar kaislīgu, dominējošu nicinājumu pret saviem upuriem.

Nekāda dzīves plāna sociopātam parasti nav, viņš tikai meklē arvien jaunas parazitēšanas iespējas un izdevības. Ja sociopātam ir ģimene, viņš arī to un dzīvesbiedra radus pārvērš par savu parazitēšanas vidi.

Agrīnas uzvedības problēmas, jauniešu noziedzība

Parasti sociopātam raksturīga gara uzvedības normu pārkāpumu un akadēmisko sarežģījumu vēsture, kas sākusies jau bērnībā. No galīgas neveiksmes jauno sociopātu izglābj viņa spēja muļķot, manipulēt un izmantot citus. Sociopātiem jau bērnībā nav bijis noturīgu draudzību, bet parasti ir novērota nežēlība pret citiem, ļauna izturēšanās pret dzīvniekiem, zagšana u.tml.

Nobeigumā publicēju īsu sociopātisko iezīmju sarakstu no dažādiem avotiem:

·         • Nicinājums pret tiem, kas sociopātu vēlas saprast;

·         • Nekad neatzīs, ka ar viņiem kaut kas nav kārtībā;

·         • Autoritārisms un dominēšana attiecībās ar citiem cilvēkiem;

·         • Noslēpumainība;

·         • Paranoidālas izjūtas (vajāšanas mānija);

·         • Sociopāts reti nonāk atklātā konfliktā ar likumu, bet meklē situācijas, kurās viņa tirāniskā uzvedība tiks paciesta, piedota vai pat apbrīnota;

·         • Sociopāti parasti ģērbjas tradicionāli, atbilstoši vispārpieņemtajām normām, jo viņš grib izlikties esam tāds pats kā citi.

·         • Sociopāta mērķis ir sava upura paverdzināšana;

·         • Sociopāts tiecas nodibināt despotisku kontroli pār katru sava upura dzīves aspektu;

·         • Sociopāts izjūt vajadzību attaisnot savus noziegumus un tāpēc tiecas iegūt sava upura atzinības apliecinājumus: cieņu, pateicību, mīlestību;

·         • Sociopāta augstākais mērķis ir iegūt labprātīgu upuri, kurš viņam kalpo labprātīgi, it kā augstāku ideālu vai uzupurēšanās vārdā;

·         • Sociopātam ir sveša cilvēciska pieķeršanās vai sirsnīgas attiecības;

·         • Sociopātam raksturīgs ekstrēms narcisisms un grandiozas iedomas par sevi;

·         • Daudzi sociopāti spēj atklāti atzīt, ka viņu mērķis ir pārvaldīt pasauli.

·         • Sociopātiem patīk citos meklēt zemiskas jūtas un netīru motivāciju, vai arī šīs īpašības citiem piedēvēt, lai viņus nomelnotu sabiedrības acīs un izceltu sevi;

·         • Sociopāti mēdz būt ļoti atriebīgi, kā arī ļoti jūtīgi pret iespējamo savas reputācijas zaudēšanu vai atmaskošanu. Tāpēc viņi gatavi izdarīt daudz, lai ziņas par viņu dzīvesveidu neizplatītos un lai viņu upuri klusētu. Ja tāds atmaskotājs pagadās dusmu uzplūdu laikā, pastāv liela vardarbīgas agresijas iespēja. Taču arī sociopāta dusmas salīdzinoši ātri pāriet.

Atkarības ķēdes un tīkli

Cilvēks, kurš kļuvis par sociopāta upuri un ir ar šo savu statusu samierinājies vai pat no tā iemācījies gūt perversu baudījumu (t.s. Stokholmas sindroms vai mazohisms), faktiski pilnīgi atsakās no savas personības un savas personīgās dzīves, bet visu savu enerģiju velta sava mīļotā sociopāta apkalpošanai un apmierināšanai, kā arī sīkstai, neauglīgai cīņai ar savas vētrainās un ik pēc laika saplosītās dzīves sekām. Šādu cilvēku jau var nosaukt par labprātīgu upuri. Varbūt šis upuris pat tik lielā mērā pierod pie šādas dzīves, ka sāk to uzskatīt par normālu, jo – nav taču maizes bez garozas, vai ne?

Katrs droši vien savu paziņu lokā pazīst kādu, kurš varonīgi pacieš visus sava tuvākā vai darba biedra pārinodarījumus, raujas vairākos darbos, lai tikai apmierinātu sava sociopāta allaž mainīgās un augošās iegribas. Ja arī reizēm šādam cilvēkam aptekās dūša un nolaižas rokas, ja arī viņš pasūdzas kādam paziņam vai pat policijai, tad jau drīz pēc tam viņš savu iesniegumu paņem atpakaļ, par savu izmantotāju sāk stāstīt kaut ko labu un cerīgu, un dzīve turpinās vecajās sliedēs. Sociopāta upuri ir tikpat fatāli kā pats sociopāts, jo nodibinātas stabilas parazīta-upura attiecības.

Var droši apgalvot, ka šāda labprātīga upura dzīve kļūst pilnīgi atkarīga no allaž mainīgajām un pieaugošajām sociopāta iegribām, kā arī kārtējiem izlēcieniem, dusmu izvirdumiem, citiem cilvēkiem nodarītā ļaunuma. Vēl vairāk – šāds upuris kļūst par sava sociopāta reputācijas sargu un aizstāvi. Tā ir viena no smagākajām atkarības formām.

Taču parasti jau ar šādu tiešo upuri atkarības ķēde neapstājas, bet tiek iesaistīti arī citi upurim tuvi cilvēki. Iedomāsimies šādu hipotētisku, bet arī praksē sastopamu ainu. Jūsu bērns salaulājas ar sociopātu, dzemdē bērnus un cenšas uzturēt ģimeni. Protams, sociopāts savu ģimeni drīz vien ievelk visādās avantūrās, regulāri rīko skandālus ar fizisku izrēķināšanos, aplaupīšanu un mantas demolēšanu, kaut kur bezatbildīgi notriec ģimenes naudu, ievelk ģimeni parādos, izdzen savu otru pusi no dzīvokļa (vai pazūd pats) utt.

Sākumā vecāki ir šokēti un varbūt pat sašutuši, bet – kā tu savam bērnam nepalīdzēsi?

Un to tikai sociopātam vajag! Jūsu palīdzība pazudīs bez pēdām, bērns centīsies šo misēkli visādi attaisnot un stāstīt par sava mīļotā jaunajiem, fantastiskajiem plāniem. Nu bet protams, ka jāpalīdz vēl.

Drīz vien vecākiem, lai uzturētu augošo znota vai vedeklas rijību, jāmeklē papildus darbs, papildus ienākumi. Bet arī tas izrādās nepietiekami. Nu jau abiem vecākiem jāraujas darbos dienu un nakti, bez svētkiem un brīvdienām. Rezultāts ir tāds, ka bērna vecāki kļūst tikpat atkarīgi no sava znota vai vedeklas, kā viņu bērns, ja ne vēl atkarīgāki.

Taču arī ar to tā ķēde neapstājas. Vecākiem ir savi tuvinieki, radi, paziņas, draugi, no kuriem var lūgt palīdzību vai vismaz aizņemties, pie kuriem meklēt morālu vai cita veida atbalstu. Un arī viņi, ja piekrīt, kļūst līdzatkarīgi.

Paiet laiks, un sociopāts iemanās savā apgādes tīklā ieviest nesaskaņas, izplatīt baumas un apmelojumus, radīt aizdomas, savīt intrigas. Ja šāda atkarības ķēde netiek kategoriski un uz visiem laikiem pārcirsta, viens pats sociopāts var sagraut daudzu iesaistīto cilvēku dzīves.

Protams, bērnam neizliegsi, ja viņš par katru cenu gribēs dzīvot ar sociopātu, taču vecākiem nav pienākuma šādas attiecības finansēt vai citādi atbalstīt. Ļoti iespējams, ka vecāku labi domātais atbalsts patiesībā ir vienīgais pamats, uz kura šī kroplīgā savienība balstās. Tātad – tas ir „lāča pakalpojums”, kas bērnam var izpostīt visu dzīvi.

Līdzīgas ainas varam iztēloties arī darbavietā, iestādē, ministru kabinetā un katrā organizācijā.

Daži aizsarglīdzekļi

Kā jau uzsvērts šajā rakstā, sociopātija nav ārstējama. Jelkādas cerības, ka tāds cilvēks varētu mainīties vai laboties, ir veltīgas un pielīdzināmas sevis mānīšanai, bēgšanai no realitātes.

Ja esi skaidri pārliecinājies, ka attiecīgais cilvēks ir sociopāts, vienīgais drošais līdzeklis ir pilnīgi saraut visas iespējamās saites ar sociopātu, pat ja tas prasītu lielus īstermiņa upurus. Sociopātam nav jāatstāj nekāda iespēja sevi reabilitēt, nekāds gals, pie kura viņš varētu pieķerties, lai atjaunotu attiecības. Uz šādu gadījumu pilnībā attiecināms bībeliskais salīdzinājums par pirkstiņa iedošanu nelabajam – viņš noteikti centīsies ar uzviju aprīt visu! Nekādas lūgšanās, glaimi, draudi vai solījumi nav jāuzklausa, jo tie ir tikai manipulācijas instrumenti upura jaunai ievilināšanai labprātīgajā slazdā. Saišu saraušanu nevajag arī atlikt uz vēlāku laiku, jo tu nezini, ko šis sociopāts pa šo laiku sastrādās. Ja sociopāts ir ģimenes loceklis un ir kopīgi bērni, tad attiecību pārtraukšana jāveic ar varas iestāžu starpniecību, un katra turpmākā saskare pieļaujama tikai varas iestāžu uzraudzībā (fakti un pierādījumi par sociopāta noziegumiem jau laikus jādokumentē un jāiesniedz policijā, jāpanāk, lai policija aizliegtu sociopātam tuvoties saviem upuriem).

Lai šo visu saišu saraušanu padarītu iespējamu un efektīvu, jau laikus tuvākie cilvēki un policija ļoti detalizēti jāinformē par sociopāta izdarībām. Nekādā gadījumā nedrīkst slēpt sociopāta ļaunos nodarījumus un manipulācijas. Zinot sociopāta dabu, jānodrošinās pret to, ka viņš lasītu jūsu korespondenci vai citādi jūs izspiegotu. Esiet droši, ka to viņš noteikti centīsies darīt, jo tie viņa iemīļotie ieroči!

Informējot savus tuvākos uzticamos cilvēkus par sociopāta izdarībām, esiet ļoti detalizēti un precīzi – sakiet visu: vārdus, skaitļus, notikumu laiku, vietu, apstākļus, nodrošinieties ar lieciniekiem, nododiet uzticamiem cilvēkiem rakstisku informāciju. Ja iespējams, ierakstiet sociopāta runāšanu portatīvajā diktofonā un arī šos ierakstus nododiet savām uzticības personām un policijai. Informējiet policiju, tuviniekus un draugus arī par katru sociopāta draudu vai šantāžu. Vien neļaujiet sociopātam zināt, pie kuriem cilvēkiem jūs esat atstājuši informāciju, jo viņš var mēģināt jūsu draugus psiholoģiski apstrādāt, iebaidīt vai pat noskaņot pret jums un viņus pārvērst par saviem aģentiem vai ziņu pienesējiem. Nekad nenovērtējiet sociopātu par zemu, jo viņš ir gatavs uz visu, – kas jums pat sapņos nerādās.

Ja sociopāts ir jūsu darbinieks, atrodiet likumīgu pamatu viņu atbrīvot no darba. Ja sociopāts ir jūsu priekšnieks darbā un jums nav iespēju mainīt priekšnieku, labāk meklējiet citu darbu. Ja sociopāts ir jūsu kolēģis, neielaidieties ar viņu nekādās darīšanās un neslēpiet viņa cūcības.

Paši nedariet neko tādu, par ko sociopāts jūs varētu šantažēt, piemēram, izvairīšanās no nodokļu maksāšanas vai citas sadzīves viltības, kuras var uzpūst un izmantot pret jums.

Spēja piedot ir augsts garīgais tikums, bet ja darīšana ar sociopātu, savā sirdī (bet ne balsī, kad sociopāts dzird) piedodiet, bet nekad to neaizmirstiet un nepieļaujiet tādu situāciju, kad sociopāts savas ļaunās izdarības vēlreiz varētu vērst pret jums vai citiem cilvēkiem. Nekautrējieties citus cilvēkus brīdināt par sociopātu. Šai gadījumā tā nebūs aprunāšana, bet brīdināšana par reālām briesmām. Ja redzat, ka cilvēks var iekrist grūti pamanāmā bedrē, jūs taču šo cilvēku brīdināt, vai ne?

Jo vairāk cilvēku būs informēti par katru konkrēto sociopātu, jo mazākas būs sociopāta iespējas manipulēt cilvēkus.

Protams, šāda visu saišu saraušana ar sociopātu nebūs viegla, taču šādu attiecību turpināšana būs nesalīdzināmi smagāka un pilnīgi bezjēdzīga. Es pats pazīstu cilvēku, kuram tas ir izdevies. Nu viņš ir pilnīgi brīvs, lai gan dzīvo tajā pašā pilsētā, kur sociopāts.

Jānis Kučinskis

Izmantotā literatūra :

* Martha Stout. The Sociopath Next Door

* Derek Wood. Antisocial Personality Disorder Overview

* Caroline Konrad. The Malignant Personality

* Robert Hare. Without Conscience

*  www.sociopathworld.com

J.Kučinskis: ‘Stāsts par suni, kas kalpo savam lentenim un cērmēm. Turpināsim barot lenteni, vai tomēr pažēlosim suni?’

10. maijā ES finanšu ministri vienojās par 750 miljardu eiro jeb gandrīz triljonu dolāru liela stabilizācijas fonda izveidi eiro valūtas aizsargāšanai. Mums to pasniedza kā Grieķijas „glābšanas paketi”, taču runa tiešām ir par pašu eiro un ES banku sistēmu, kura 6. maijā pārcieta milzīgu un koordinētu tirgus spekulantu uzbrukumu. Viens no galvenajiem spekulantiem, kas centās sagraut eiro, kā apliecina Wall Street Journal , bija mums pazīstamais finanšu terorists Džordžs Soross. Bet, protams, šīs finanšu hiēnas uzbruka ne jau veselīgai sistēmai, bet gan vājiniekam, kas jau pirms tam bija smagi un neglābjami sasirdzis. „Mēs aizsargāsim eiro, lai arī ko tas prasītu,” pēc vienošanās apliecināja ES ekonomikas un monetāro lietu komisārs Olli Rēns. „Ja kritīs eiro, kritīs Eiropa un Eiropas Savienības projekts,”  vakar draudēja Vācijas kanclere Angela Merkele , uztraukta par savas partijas neveiksmi vēlēšanās.

Kādu brīdi šķita, ka tirgus atdzīvojas, eiro kurss pret dolāru pakāpās par pāris ASV penijiem, bet tad atkal sāka krist. Lai arī eiro sistēma vēl pastāv, kopumā šī glābšanas operācija uzskatāma par izgāzušos. Un citādāk tas nemaz nevarēja būt, pat ja „stabilizācijas pakete” sasniegtu 10 vai pat 1000 triljonus dolāru. Jo vaina ir daudz dziļāka un plašāka. Globālajā finanšu sistēmā, kurā integrējusies arī ES, nekontrolēti cirkulē ne ar kādām vērtībām nesegti spekulatīvi (toksiski) vērtspapīri (t.s. derivāti) nu jau pusotra kvadriljona jeb 1500 triljonu nominālvērtībā! Pat ja kādam Piena ceļa galaktikas kosmiskajam tirgonim izdotos pārdot visu Saules sistēmu ar visu tās planētu vērtībām, tāda summa nesavāktos. Astronomiski uzskrūvētie parādi vairs nav samaksājami, sistēma ir bankrotējusi.

Ja runājam par globālo krīzi, kas tagad ieiet savā otrajā fāzē, runa nav par parastām biznesa cikla svārstībām, bet gan par sistēmisku krīzi, globālās finanšu sistēmas sairumu. Tā jau ir depresija, kas apjomos un aiz fasādes paslēptā melnā cauruma dziļumā pārsniegusi 1929. gada Lielo depresiju. Pašlaik esam tajā fāzē, kādā Rietumu pasaule bija 1931. gadā. Tātad viss galvenais smagums vēl priekšā.

10. maija glābšanas pakete nebija pirmais mēģinājums paildzināt bankrotējušās sistēmas mūžu. Tāpat kā Latvijas nodokļu maksātājus piespieda glābt Parex un zviedru bankas, līdzīgas operācijas notikušas praktiski visās rietumvalstīs: Anglijā, Francijā, Vācijā, Islandē, Itālijā, Spānijā u.c. ASV banku glābšanai atvēlēti 15 triljoni dolāru (pagājšgada Bloomberg  aģentūras dati). Šīs glābšanas akcijas gan nodrošināja lielas prēmijas baņķieriem un finanšu starpniekiem, taču neglāba tautsaimniecības reālo sektoru, vien palielināja bezdarbu un kopīgo parādu summu. Jo glābti tiek nevis cilvēki un reālā ekonomika, bet gan tie parazīti un spekulanti, kas pasauli ieveda krīzē.

Depresija iestājas tad, kad krāpniecisku finanšu manipulāciju rezultātā radītā parādu piramīda paralizē reālo ekonomiku: ražošanu, būvniecību, lauksaimniecību, izglītības un veselības aprūpes sistēmu un pārējās cilvēku dzīvei nepieciešamās nozares. Tas nozīmē, ka arvien ir cilvēki, kuri grib strādāt, ir resursi un veicami darbi, kas darāmi, bet vairs nav iespējama norēķināšanās ar naudu, jo visi ir parādā un jaunus kredītus neizsniedz. Ja ASV tos pašus 15 triljonus dolāru izdalītu parādos nonākušajiem amerikāņiem, lai tie nokārtotu savus parādus, parādu krīze ASV beigtos un varētu atsākties normāla dzīve. Ja tos miljardus, kurus Latvijas valdība atvēlēja Parex un zviedru banku glābšanai, tā būtu izdalījusi parādos nokļuvušajiem Latvijas iedzīvotājiem un uzņēmumiem, lai tie nokārtotu savus parādus, parādu krīzes nebūtu arī Latvijā.

Problēmas būtība ir tā, ka neoliberālās sistēmas ietvaros finanšu un banku joma ne tikai darbojas nekontrolēti un atrauti no reālās ekonomikas, bet ir uzkundzējusies valstīm un tautām, faktiski diktējot valdību un arī reālajā sektorā strādājošo privātuzņēmēju politiku. Šo valstu politikas pamatā vairs nav reālais, cilvēkiem nepieciešamais darbs un cilvēku vajadzības, bet gan spekulantu iegribas, kuriem interesē maksimāla peļņa un kontrole pār sabiedrībām. Un katrs dolārs vai lats, ko nopelna baņķieri, kādam citam ir parāds. Tā ir uz parādiem balstīta sistēma, kas darbojas kā vēzis, kas pārtiek no veselā organisma. Tā vietā lai glābtu veselo organismu, neoliberālās valdības pakļaujas baņķieriem un baro vēzi!

To varam labi redzēt arī Latvijas piemērā. Mums cenšas iedvest, ka mēs esam vainīgi, ka „treknajos gados” esam saņēmuši pārāk lielas algas un pabalstus, dzīvojuši pāri saviem līdzekļiem, uzņēmušies neatmaksājamus parādus utt. Patiesībā mūsu algas ir bijušas ļoti mazas, un nekādi baņķieri mums nav aizdevuši nekādu reālu savu vai savu noguldītāju naudu. Mūs ar parlamenta un valdības aktīvu līdzdalību tikai ievilināja krāpnieciskā shēmā. Lieta tā, ka mūsdienās pēc frakcionālo rezervju principiem strādājošās privātbankas neizsniedz kredītos savu vai savu noguldītāju naudu. Līdz ar to tās Latvijas ekonomikā nav ieguldījušas nevienu santīmu, tikai manipulējušas ar mūsu pašu naudu un radījušas nesamaksājamu parādu piramīdu.

Kā notiek „kreditēšana”? Ja kāds grib ņemt kredītu, piemēram, dzīvokļa iegādei, banka vienkārši viņa kontā ieraksta norunāto summu. Kad dzīvoklis nopirkts, banka šo summu no ņēmēja konta pārraksta uz dzīvokļa pārdevēja kontu. Tā nav reāla nauda, kas maina kontus, bet tikai ieraksts elektroniskajā datu bāzē. Bet „kredīta” ņēmējs par šo „pakalpojumu” paraksta līgumu, kurā viņš apņemas bankai atmaksāt nu jau reālu naudu (ko viņš nopelnījis darbā) un plus kredīta procentus (parasti ar mainīgu likmi, kas var izrādīties ļoti liela). Un tādu aizņēmēju, kas katru mēnesi bankai ieskaita kārtējo reālas naudas maksājumu, bankai ir daudz. Ja kāds no bankas klientiem grib no sava konta izņemt reālu naudu kādam pirkumam skaidrā naudā vai iztikai, tad viņam banka izmaksā to naudu, kuru tai atnesuši „kredīta” ņēmēji, vai kuru banka nopelnījusi citās savās operācijās: valūtu maiņa, kontu apkalpošana, komisijas naudas par komunāliem maksājumiem, investīciju portfeļu apkalpošana, valsts vērtspapīru iegāde, manipulācijas ar pensiju fondiem, citas spekulācijas globālajā tirgū, kas bieži nes zaudējumus, u.c.

Šajā „kreditēšanas” procesā tiek uzpūstas nekustāmo īpašumu cenas un tiek izraisīta liela inflācija, kas nodara lielus zaudējumus katram cilvēkam un valstij kopumā. Tieši tas notika „treknajos gados”. No tā izriet, ka kredīta ņēmēji bija spiesti aizņemties uzpūstas, reālajām vērtībām neatbilstošas summas. Piemēram, man zināms reāls dzīvoklis Jēkabpilī 1996. gadā tika nopirkts par 500 latiem, bet 2006. gadā to pašu dzīvokli bez kādas remontēšanas pārdeva jau par 20 000 latiem (tātad cena tika uzpūsta 40 reizes!). Trekni šie gadi bija tieši bankām. Par to varat pārliecināties, internetā sameklējot to gadu statistikas rādītājus, kas atspoguļoja milzīgu banku peļņu. Faktiski šīs zviedru bankas bija un arvien ir aplikušas ar savu nodevu katru mūsu maksājumu un papildus ieguvušas to fantastisko peļņu, ko kādu laiku deva pašu uzpūstais īpašumu burbulis.

Tātad izslavētās zviedru bankas Latvijā bija un arvien vēl ir tikai kā bagātības izsūknēšanas pumpis (peļņa tiek izvesta no Latvijas), kas pats Latvijas tautsaimniecībā nav ieguldījis ne santīmu. Bet nu iepriekš aprakstītās krāpšanas shēmas rezultātā tūkstoši Latvijas iedzīvotāju ir pataisīti par parādniekiem.

Līdzīga krāpšanas shēma ir arī 7,5 miljardi eiro lielais EK un SVF aizdevums Latvijai. No šīs summas neviens santīms nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecībā! Gluži otrādi – kopā ar šo „aizdevumu” nāk EK un SVF noteikumi, kuri paredz valsts izdevumu samazināšanu, algu un pabalstu samazināšanu, pensionēšanās vecuma palielināšanu, nodokļu palielināšanu, slimnīcu, skolu un citu nepieciešamu iestāžu slēgšanu vai apcirpšanu (piemēram, policijas) utt. Šo noteikumu rezultātā tiek likvidēts tūkstošiem darbavietu, samazinās tirdzniecības apgrozījums, bankrotē uzņēmumi, paliek neapsēti lauki utt. Bet kur paliek „aizdotie” 7,5 miljardi? – Tos pārskaita ārvalstu baņķieru un parazītiskās sistēmas glābšanai.

Kāds tad ir visu šo „ekonomikas atdzīvināšanas” pasākumu sausais atlikums pēc divu gadu „glābšanas”? Ir nožņaugta liela Latvijas reālās ekonomikas daļa, likvidētas darbavietas, paralizēta tautsaimniecība, bet kopējā Latvijas parāda nasta ir pieaugusi vairākkārtīgi!

Sistēmas parazītisko dabu var ilustrēt arī tā. Latvijā jau kopš dibināšanas tika īstenots tāds monetārais režīms, ka vienmēr visām dzīves vajadzībām pietrūka naudas: zemniekiem nemaksāja par nodoto produkciju, uzņēmējiem nebija naudas darbības uzsākšanai, budžetā trūka naudas skolotājiem, mediķiem un policijai, trūka naudas algu izmaksai, nodokļu maksāšanai, kurināmā iepirkšanai, ūdens un kanalizācijas sistēmas remontam, ceļu remontam, sabiedriskā transporta kustības nodrošināšanai utt. Lai kaut kas tomēr notiktu, gan iestādēm, gan infrastruktūras objektiem, gan privātfirmām nācās aizņemties vai arī savus resursus lēti pārdot ārzemniekiem. Sākumā aizņemties varēja tikai ar ļoti lieliem procentiem. Tā bankrotēja daudzi uzņēmumi vai pat veselas nozares. Līdz ar to tika panākts efekts, ka katru latu, kas nonāca apritē, kāds vai kādi bija spiesti kaut kur aizņemties un par to maksāt procentus. Tas ārkārtīgi sadārdzināja mūsu dzīvi, bet nodrošināja nepārtrauktu un treknu peļņas plūsmu bankām un citiem augļotājiem. Visus šos gadus finanšu joma ir noplicinājusi un žņaugusi Latvijas reālo ekonomiku. Tāpēc arī esam nonākuši pie tāda rezultāta, ka reālā ekonomika ir gandrīz mirusi, un nu visi tieši vai pastarpināti maksā kaut kādus parādus (personīgos vai tos, kurus mūsu vārdā uzņēmusies valsts).

Vienīgais Latvijas parāds, ko tiešām varam atzīt, izriet no ārējās tirdzniecības negatīvās bilances, kas liecināja, ka patērējām vairāk nekā saražojām. Bet iemesli šai negatīvajai bilancei ir tie, kurus uzskaitīju iepriekš.

Tātad skaidrs, ka ne banku sistēmas glābšana, ne valsts budžeta samazināšana mūs no krīzes neizvedīs, bet tikai vēl dziļāk iegrūdīs depresijā un parādos. Tā nav izeja.

Lai atrastu izeju, nemaz nav jābūt ekonomikas profesoram. Vēl jo vairāk tāpēc, ka neviens ekonomikas profesors šo izeju nav parādījis (ja kādu neesmu dzirdējis, tad atvainojos). Lai redzētu izeju, pietiek ar veselo saprātu un tautas gudrību. Ko jūs katrs darītu, ja atklātu, ka jūsu suņa gremošanas sistēmā saimnieko resns, nobarojies lentenis, vesels bars cērmju un citi tārpi, un sunītis pavisam sanīcis, negrib vairs pat staigāt? Profesori un dārgi atalgoti valdības padomnieki nešaubīgi apgalvos, ka jāglābj lentenis un cērmes. Viņi par valūtu pirks speciāli izstrādātu lenteņa barību, ievadīs to suņa organismā un teiks: „Tagad sunītis veseļosies, un te jums rēķins par ārstēšanu.” Kad pēc nedēļas zvanīsiet profesoram, ka sunītis vairs pat apsēsties nespēj, profesors atbildēs, ka tās jau ir pirmās atveseļošanās pazīmes un lai tik lenteņa barības devu palielina trīskārši…

Bet ko šajā situācijā darītu jūsu vecmāmiņa? – Pareizi, viņa atrastu iespēju sunīti no lenteņa atbrīvot, un jūsu mīlulis dažu dienu laikā atlabtu. Tad nu atliek saprast, ka suns šai gadījumā ir lenteņa nomocītā Latvijas tauta, bet lentenis – visi šie ārvalstu baņķieri, viņu vietējie izpalīgi un pati disfunkcionālā finanšu sistēma.

Kā to īstenot dzīvē? Kad Lielo depresiju sāka pārvarēt ASV prezidents Franklins Rūzvelts un arī mūsu Kārlis Ulmanis, viņi pirmkārt finanšu jomu pakļāva stingrai valsts regulēšanai, atbrīvoja savas valūtas no baņķieriem vēlamā režīma (tā būtiski samazinot parādnieku saistības), stiprināja strādājošo tiesības un sāka plašus būvniecības un citus sabiedrisko darbu projektus, kas Ameriku izcēla no saimnieciskā sastinguma. Rūzvelts nebija konsekvents līdz galam un ASV banku sistēmu tomēr nepakļāva pilnīgai bankrota reorganizācijai, tāpēc saimniecības atveseļošanās nebija gana ātra un ieilga līdz pasaules karam. Tomēr Rūzvelta administrācijas radītais impulss deva tik milzīgus rezultātus, ka vēl tagad ASV dzīve lielā mērā balstās uz Rūzvelta Jaunā kursa periodā sasniegto. Arī Latvijā depresijas pārvarēšana izvērtās par gigantisku jauncelsmes darbu, kas tika paveikts dažos gados: tapa jaunas rūpnīcas un elektrostacijas, jaunas būves (skolas, slimnīcas, dzelzceļa stacijas, iestāžu ēkas, ilgu laiku kalpojošas privātās būves u.c.) un kultūrceltnes, jauni ceļi, zemes meliorācijas un dzelzceļa attīstības projekti. Šajos gados Latvijā ne tikai nebija bezdarba, bet tika uzaicināti tūkstoši un tūkstoši viesstrādnieku, galvenokārt leiši un poļi. Un to visu mēs varam jau citā kvalitātē atkārtot arī tagad, ja vien sāksim glābt cilvēkus un attīstīt reālo ekonomiku, nevis glābsim neatgriezeniski bankrotējušo un parazitāro banku sistēmu.

T.s. Ulmaņa laikā Latvijā nebija nevienas ārvalstu bankas, bet bija valsts un pašvaldību bankas, kā arī pašu cilvēku organizētie kredītkooperatīvi. Tam bija milzīga nozīme, jo valsts un pašvaldību banku mērķis ir kreditēt vai pat dotēt sabiedrībai nepieciešamos darbus, nevis gūt peļņu. Ja arī šīm iestādēm bija peļņa, tad tā nenogūla privātu akcionāru seifos, bet gan atgriezās sabiedriskajā apritē, finansējot arvien jaunus darbus. Nauda šīm bankām nebija jāaizņemas ar procentiem starptautiskajā tirgū, to tautsaimniecībai nepieciešamajos daudzumos emitēja valsts. Tā bija suverēna, no parādiem brīva Latvijas nauda un vienīgais legālais norēķinu līdzeklis Latvijas teritorijā. Tehnoloģiju un citu vajadzību iepirkšanai nepieciešamo ārvalstu valūtu Latvijas valsts ieguva ar savām eksporta programmām (ārvalstu valūtu uzkrāja un vajadzības gadījumā arī privātiem uzņēmējiem izsniedza speciāla valsts iestāde). Jauncelsmes darbu pārtrauca karš, bet visus pirmskara gadus Latvijai bija pozitīva ārējās tirdzniecības bilance, katra gada budžets tika izpildīts ar krietnu pārpalikumu, Latvija nevienam nebija parādā, bet īsā laikā sakrāja ievērojamas zelta rezerves. Lūk, ko var panākt, ja atsakās no lenteņa barošanas!

Kā to īstenot mūsdienās? Būtu jau ideāli, ja, piemēram, G-20 valstis vai vismaz Eiropas Savienība vienotos toksiskos vērtspapīrus un t.s. hedžfondu darbību pasludināt par nelikumīgu, ieviest stingru banku darbības regulēšanu, pasludināt vispārēju parādu norakstīšanu vai vismaz parādu maksāšanas moratoriju un vienotos par bankrotējušās finanšu sistēmas reorganizāciju. Taču izskatās, ka tas tuvākajā laikā nenotiks. Izskatās, ka baņķieru pavadā ejošās valdības atkārtos 1930. gados pieļauto kļūdu: turpinās glābt disfunkcionālo finanšu sistēmu, šai procesā nonāks līdz diktatorisku režīmu ieviešanai savās valstīs, bet mākslīgi radīto parādu problēmu centīsies atrisināt ar jaunu pasaules karu, kas šoreiz varētu tikt izprovocēts Tuvajos austrumos, piemēram, uzbrūkot Irānai.

Ja pasaules lielvalstis to nedarīs, tad to savā teritorijā var izdarīt pati Latvija, apliecinot savu suverenitāti. Ja globālā sistēma izvēlējusies grimstošā „Titānika” likteni, tad mums ir tiesības nodrošināties ar savu glābšanas laivu, lai nenogrimtu kopā ar „Titāniku”.

Tā kā pārrunas ar starptautisko banku sistēmu aizņemtu daudz laika un šādām sarunām pašlaik nav piemērota fona, tad atliek uzņemties vienpusīgu iniciatīvu. Valdībai jāizsludina visu parādu atmaksāšanas un ieķīlāto īpašumu atsavināšanas moratorijs uz nenoteiktu laiku, vismaz līdz krīzes pārvarēšanas brīdim. Izveidojama valstij un pašvaldībām piederošu banku sistēma, kas orientēta uz reālās ekonomikas kreditēšanu. Hipotēku bankai jau ir nopietnas iestrādes, lai tā uzņemtos attīstības bankas funkcijas. Atbalstāma arī pašu iedzīvotāju organizēta kredītkooperācija un citas kooperācijas formas, kuru ietvaros iedzīvotāji paši varēs organizēt sev darba vietas. Jāievieš šiem mērķiem piemēroti banku darbības standarti. Ja Latvijas teritorijā esošās ārvalstu banku filiāles šos standartus pieņems, tad tās varēs turpināt savu darbību. Ja nepieņems, tās zaudēs savu darbības licenci. Jo, ja runājam atklāti, nav neviena nopietna argumenta, kāpēc mums būtu nepieciešama peļņā ieinteresētu ārvalstu banku klātbūtne (dārgs starpnieks tam, ko varam paveikt paši). Visbeidzot jānacionalizē un jāreorganizē Latvijas Banka (tiem, kas to nezina, paskaidroju, ka pašlaik LB nav pakļauta Latvijas valdībai un nav Latvijas valsts iestāde), un jāorganizē tautsaimniecības attīstīšanai nepieciešamās suverēnas Latvijas valūtas emitēšana. Tiem, kas sabaidīti ar inflāciju, paskaidroju, ka reālajā ekonomikā ieguldītā nauda (atšķirībā no patēriņa kreditēšanas, balstoties uz frakcionālo rezervju sistēmu) rada reālas vērtības, tāpēc inflāciju neizraisa. Inflācija rodas, ja naudas masa aug straujāk nekā ražojumu un pakalpojumu vērtība.

Kad finanšu sistēma reorganizēta un sagatavota tautsaimniecības kreditēšanai, tad nekavējoties sākami reālie tautsaimniecības atjaunošanas un attīstīšanas projekti, par paraugu ņemot Rūzvelta Jaunā kursa, mūsu pašu Ulmaņa laika un citu valstu pozitīvo pieredzi. Darba pietiks visiem, un būtiski rezultāti būs jūtami jau ļoti ātri. Sevišķa un tūlītēja vērība veltāma Latvijas lauksaimniecības atjaunošanai un paplašināšanai, lai pēc iespējas ātrāk atjaunotu neatkarību no pārtikas importa un nerastos pārtikas trūkums, ko citādi sauc par badu. Lieki teikt, ka globālā krīze visai drīz var izpausties kā pārtikas trūkums un pārtikas cenu būtisks pieaugums starptautiskajā tirgū. Nav izslēgta arī starptautiska pārtikas blokāde.

Vienlaikus veicama arī būtiska nodokļu reforma, kuras galvenais mērķis ir būtiski atvieglot nodokļu nastu darbam, bet palielināt – īpašumiem un spekulācijām. Protams, ieviešams progresīvs ienākumu nodoklis.

Paliek pats galvenais jautājums, kas izriet no mūsu sabiedrības pasivitātes: kā piespiest savu valdību rīkoties mūsu valsts interesēs?

Skaidrs, ka pašreizējā valdība, kas ieklausās tikai baņķieru diktātā, šādu politikas maiņu bez nopietna sabiedrības spiediena neuzņemsies. Līdz vēlēšanām vēl tālu, to rezultāti grūti prognozējami, bet tikmēr mūsu un visas ES ekonomikas grimšana depresijā notiek tik strauji, ka, iespējams, rudenī jau būs ļoti grūti kaut ko glābt civilizētā un organizētā veidā. Kā liecina Argentīnas bēdīgā pieredze, tautsaimniecības paralīze var izraisīt sabiedrības sociālo, saimniecisko un pārvaldes struktūru iziršanu, var iestāties haoss, bads, anarhija un patvaļa primitīvas izdzīvošanas apstākļos.

Tātad nepieciešama būtiska mūsu sabiedrības aktivizēšanās, organizēšanās visas tautas kustībā un konsolidēšanās. Konsolidēšanās ne ap personībām vai partijām, bet ap ideju un mērķi. Latvijai mestais izaicinājums ir milzīgs. Tāpēc vismaz uz periodu līdz krīzes pārvarēšanai mūsu sabiedrībai vajadzētu mobilizēties galvenajam mērķim, un līdz tam laikam vitāli nepieciešams atteikties no jebkādām sīkām partejiskām, ideoloģiskām, šķiru, reliģiskām, etniskām vai kādām citām domstarpībām, negatīvām emocijām, destruktīvām kaislībām vai aizspriedumiem. Nekādā gadījumā nav pieļaujamas vardarbīgas metodes! Taču izmantojamas pilsoniskās nepakļaušanās, nevardarbīgas pretestības un nesadarbošanās metodes. Katra šķelšanās vai izprovocēta vardarbība apdraud mērķa sasniegšanu. Visa enerģija un entuziasms jāsakopo galvenajam – krīzes pārvarēšanai. Mēs visi esam vienā laivā, un ar kopīgiem spēkiem šī laiva jādabū mierīgos jauncelsmes un atjaunošanas darbu ūdeņos.

Faktiski jāatkārto Atmodas laiks, kad mēs visi spējām vienoties par galveno. Un tad šī tautas vienotā griba jāmanifestē sev, valdībai un pasaulei! Tautas kustība, kas zina, ko grib, un vienojas sava mērķa sasniegšanai, ir neapturama.

Jānis Kučinskis

2010.gada 14.maijā

Raksts pieejams lejuplādēšanai ( MS Word datne ).

Citi autora raksti, tulkojumi vai sagatavotie materiāli, kuri papildina uzrakstīto (spiediet uz interesējošo nosaukumu, tajā ir hipersaite):

·         Kā mūs ievilināja parādu verdzībā un kā no tās izkļūt

·         Ko sēsim, to pļausim

·         Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē

·         Kas ir Eiropas Savienība?

·         Neparastā sala Gernsija

·         Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību

·         Vai Debesu valstība iespējama?

·         Gandijs. Raksti no sērijas „Visi cilvēki ir brāļi un māsas”

·         Dž. Šārps. Patstāvīga valsts aizsardzība bez posta un kara

Saistītie ieraksti:

·         I.Verners: 'Laiks mosties no murga!'

·         J.Kučinskis: 'Dolāra superimperiālisms – globālā ekspansija un sabrukums'

·         J.Kučinskis: ‘Kam jāatstāj Latvija – mums vai plēsonīgajām ārvalstu bankām?’

J.Kučinskis: ‘Viena diena latvieša Jāņa Kalniņa dzīvē’

Jānis Kalniņš, lai arī dzimis Latvijā, ir mūsdienīgs cilvēks ar pavisam atvērtu prātu un apspiestiem aizspriedumiem – īsts eiropietis.

Šorīt viņš pamodās savā ērtajā, Zviedrijā ražotajā gultā. Pēc dažiem jogas vingrojumiem un izstaipīšanās viņš piegāja pie sava Somijā ražotā loga un palūkojās laukā, kur jau bija sākusies rosība pie norvēģiem piederošā lielveikala. Tad viņš noskalojās Spānijā ražotā dušā, kuru ar ūdeni apgādāja Itālijā ražots boileris. Pēc dušas viņš mirkli izbaudīja Francijā ražotā šampūna vieglo aromātu, kas vējoja no viņa tikko kondicionētajiem matiem, un ar patiku ieslēdza savu Vācijā ražoto „Braun” skuvekli. Taču laiks steidzināja.

Savā pēc eiroremonta standartiem pārkārtotajā virtuvē viņš ieslēdza Vācijā ražoto tējkannu un Polijā ražotajā krūzē iebēra Beļģijā ražoto kafiju un Dānijā ražoto cukuru. Pēc ūdens piepildīšanas viņš savu tonizējošo dzērienu mīkstināja ar Lietuvā ražota piena devu. Iemalkojis spirdzinošo šķidrumu, viņš vēl paguva pašķirstīt tikko iznākušo „Playboy” žurnāla latviskoto versiju.

Uzģērbis Itālijā ražotas džīnas un botas, Kostarikā ražotu firmas T-krekliņu, paņēmis padusē Honkongā ražoto portatīvo datoru un Brazīlijā ražotās Toijotas atslēgas, viņš vingrā solī devās uz nesen ierīkoto, Francijā ražotā lifta kabīni.

Iekāpis uz līzinga Swedbankā paņemtajā automašīnā, viņš ar vieglu atslēgas pagriezienu iestartēja motoru, kura vieglajā zummēšanā kādu brīdi ieklausījās. Laicīgā celšanās Jānim ļāva bez spriedzes uzpildīt benzīnu Statoil stacijā, kas pieder Norvēģijas valstij un savā dzimtenē pilda sociālas funkcijas, izstāvēt jau ierastos transporta sablīvējumus, ko veidoja gan jaunākas, gan vecākas importa mašīnas, un tieši laikā atvērt spožās sava biroja durvis. Mašīnu viņš bija novietojis kādai skandināvu firmai piederošā stāvlaukumā, kas skaitījās drošāks par vietējiem, lai gan bija dārgs.

Jānim bija labs darbs – viņš pārstāvēja ārvalstu firmu, kuras galvenais uzdevums bija apgūt eksporta tirgus Baltijas reģionā. Ātri izskatījis un atbildējis savas priekšniecības e-pastā iesūtītos norādījumus, viņš vēl caur Skype sazinājās ar tirgus koordinēšanas biroju, kas bija izvietots Indijā. Indiete runāja pareizā angļu valodā, bet viņas balsi īpaši patīkamu darīja mīkstais akcents un melodiskā intonācija. Balss skanēja tik dzidri un skaidri, it kā meitene runātu no blakus kabineta. Tas bija arī Japānā ražoto austiņu nopelns.

Ērti iegūlies savā IKEA pasūtītajā sēdeklī, Jānis vēl ieslēdza Ķīnā ražoto Sony uztvērēju, lai noklausītos pēdējās eiroziņas, kā arī pāršķirstīja svaigāko presi, kurā bija rakstīts par Pasaules Bankas jaunākajiem politikas ieteikumiem, Latvijas valdības sarunu rezultātiem ar starptautiskajiem aizdevējiem un gaidāmo nodokļu pacelšanu, ko pieprasījusi SVF.

Tagad varēja ķerties pie darba, apzvanot preču izplatītājus reģionos, kuru uzdevums bija gādāt jaunus ievedamo preču pasūtījumus, lai veikalu plauktos nekad netrūktu Jāņa firmas piegādātas ekskluzīvās produkcijas. Pusdienlaikā Jānis atļāvās piezvanīt savai draudzenei, kura arī bija labi iekārtota – kā „Gucci” luksus apģērbu un aksesuāru izplatīšanas pārstāve Latvijā. Draudzenes vārds bija amatam atbilstošs – Nensija, un juristu birojā jau bija pasūtīts laulību līguma projekts, ko Jānis ar Nensiju parakstīs pirms savas kopdzīves reģistrēšanas. Šī perspektīva Jāni gan vilināja, gan baidīja. Nensija bija moderna no-nonsence  meitene – ar augstām prasībām.

Atgriezies savā dzīvoklī, kas bija ieķīlāts NORDEA bankā, Jānis ieslēdza savu Dienvidkorejā ražoto televizoru ar milzīgu plazmas ekrānu un kādu brīdi pavēroja realitātes šovu, par kura raidīšanu Latvija maksāja licences naudu kādai no daudzajām Holivudas kompānijām. Taču drīz vien izrāde sāka krist uz nerviem un ar vienu pogas nospiedienu Jānis ekrānu izdzēsa. No IKEA veikalā iegādātā bāra viņš izņēma Francijā ražoto baltvīnu un atvēra pēdējā Anglijas ceļojumā iegādāto amerikāņu „Glory” cigarešu paciņu, kas bija ražota īpaši Rietumu tirgum, un uz galda uzlika stilīgu, Francijā ražotu pelnu trauku.

Jāni sāka mākt smagas pārdomas. Lai arī ar darbu viņam bija palaimējies, ja salīdzina ar citiem tautiešiem, tomēr alga bija nepietiekama, lai samaksātu par visu to importa greznību un ērtībām, kurās Jānis savu dzīvi bija ierāmējis. Patiesībā viņa mājoklis bija tikai ērts cietums. Arī viņa firmas nākotne nebija droša, jo no pasaules finanšu tirgiem pienāca arvien satraucošākas ziņas. Runāja par Lielo depresiju, bet daži pat – par vislielāko. Daudzu agrāk ietekmīgu korporāciju vārdi jau bija pazuduši no globālā reģistra.

Ja tā padomāja, nekas pašam Jānim tā īsti nepiederēja – visu viņš bija aizņēmies. Un tādu darbavietu, ar kuru algu to visu varētu atmaksāt un uzturēt, Latvijā vienkārši nebija. Jo viss, kas ražots un patērēts, taču bija ievests no citurienes. Un pats Jānis jau vairākus gadus šo politiku bija personīgi veicinājis.

Jānis Kučinskis

Saistītie ieraksti:

·         A.Lapiņš: ‘Ekonomika pēc 2012’ – II daļa

·         I.Gerčikovs: 'Šodien – rīt būs par vēlu'

·         J.Kučinskis: 'Attīstīt valsti vai palikt par koloniju - tā ir mūsu pašu brīva izvēle'

·         J.Kučinskis: 'Dolāra superimperiālisms – globālā ekspansija un sabrukums'

·         J.Kučinskis: 'Latvija arvien dzīvo aizvakardienā'

·         K.Dimiters: "Sveiki, dzimtļaudis"

Content

Kučinskis Jānis Raksti

J.Kučinskis: ‘Kā mūs iedzina parādu verdzībā un kā no tās izkļūt’

Valsts nozagšana

Parādu maģija

Zombijbanku nākotnes plāni

Latvijas Banka nemaz nav Latvijas banka

Ko glābsim parazītus vai tautu?

Mazliet politekonomijas

Nepieciešama decentralizācija

Kā mēs varam pamatot savus argumentus?

Citi iespējamie risinājumi

J.Kučinskis: ‘Dolāra superimperiālisms – globālā ekspansija un sabrukums’

J.Kučinskis: ‘Attīstīt valsti vai palikt par koloniju – tā ir mūsu pašu brīva izvēle’

J.Kučinskis: ‘Kā dzīvosim Post-Amerikas laikmetā?’

J.Kučinskis: ‘Kas ir Eiropas Savienība? (I daļa)’

J.Kučinskis: ‘Latvijas tautsaimniecību iznīcina apzināti un mērķtiecīgi’

J.Kučinskis: ‘Sociopāta profils’

J.Kučinskis: ‘Stāsts par suni, kas kalpo savam lentenim un cērmēm. Turpināsim barot lenteni, vai tomēr pažēlosim suni?’

J.Kučinskis: ‘Viena diena latvieša Jāņa Kalniņa dzīvē’