Dankers Oskars

Lai vēsture spriež tiesu

Ģenerālis Oskars Dankers

Lai vēsture spriež tiesu

I

ĢENERĀLIS OSKARS DANKERS 1883. — 1985.

Oskars Jēkabs Dankers dzimis 1883. gada 26. martā lauksaimnieka ģimenē Irlavā. Beidzis reālskolu, Oskars Dankers brīvprātīgi iestājas armijā. Pēc Vilnas karaskolas beigšanas sācis virsnieka gaitas garnizona dienestā Somijā. Pirmajā pasaules karā divas reizes ievainots. Kontuzēts Galīcijā, Dankers krīt austriešu gūstā, no kura atbrīvots 1918. gadā. Atgriezies Helsinkos, Dankers turpina ārstēties.

Somijā viņu sasniedz ziņa par Latvijas valsts nodibināšanu un latviešu uzsāktajām brīvības cīņām. Tas viņu mudina

1919. gada sākumā atgriezties dzimtenē un iestāties Ziemeļ-latvijas brigādē, kurai Rūjienā saformēja Jelgavas kājnieku pulku.

Latvijas atbrīvošanas cīņu norisē Dankers sekmīgi aizstāvēja Liepāju pret bermontiešu uzbrukumiem. 1919. gada decembrī par kauju nopelniem paaugstināts pulkveža dienesta pakāpē un iecelts par Zemgales divīzijas komandieri. Vadījis visas Latgales atbrīvošanas kaujas Osvejas—Drisas rajonā

1920. gadā. Iecelts par Apsardzības ministrijas domes locekli un par Lāčplēša kara ordeņa locekli domē. 1921. g. janvārī uzņēmies Daugavpils garnizona priekšnieka amata pienākumus. 1925. gada jūnijā paaugstināts ģenerāļa dienesta pakāpē. Pēc īsa, bet atbildīga darba veikšanas armijas štābā 1933. gada oktobrī iecelts par Kurzemes divīzijas komandieri. Šo amatu ģenerālis O. Dankers pildīja līdz 1939. gada 7. decembrim.

Par nopelniem cīņās ģenerālis Dankers apbalvots ar Lāčplēša kara ordeņa 2. un 3. šķiru. Viņam piešķirts arī Triju

Zvaigžņu ordenis, Aizsargu Nopelnu Krusts, Somijas Baltās Pozēs ordenis, Polijas Polonia Restituta, Igaunijas Ērgļa ordenis un daudzas citas goda zīmes.

Savās atmiņās «Lai vēsture spriež tiesu» ģenerālis Dan-kers pakavējas pie savas dzīves un latviešu tautas vissmagākā posma, ko izraisīja Otrā pasaules kara notikumi.

Mūža pēdējos gadus ģenerālis pavadīja Savienotajās Valstīs, uz kurieni viņš emigrēja 1957. gada martā.

1965. gada 11. aprīļa naktī ģenerālis O. Dankers aizgāja mūžībā. Viņš apbedīts Grand Rapidu kapsētā.

AR TAUTAS NASTU PLECOS UN SIRDĪ

Fantāziju arhitektūra īsstāstu un romānu krāsainām ugunīm izgaismotajos stāvos un torņos bieži vien glabā mazāk pievilcības nekā vēstures lavīnu vidū dzīvotas dzīves personīgs stāstījums. Tādas dzīves dramatiskākā posma vēstījums latviešiem šodien un tiem, kas nāks un meklēs patiesību un Latviju pēc mums, ir šī grāmata «Lai vēsture spriež tiesu».

Ar tautas bēdu nastu plecos un sirdī sirmais Latvijas karavīrs ģenerālis Oskars D a n k e r s sniedz pirmavota liecinājumu par izmisīgiem latviešu tautas mēģinājumiem saglabāt un paturēt kaut minitnu no reiz brīvās tautas tiesībām un līdz ar to neļaut izkaisīt latviešu dzīvības zem Berlīnes un Maskavas ražoto asins mašīnu tērauda.

Latviešu tauta, tāpat kā lietuvju un igauņu tauta, bija Staļina —Hitlera zagšanas un laupīšanas līguma upuri. Viņu ārlietu ministri Molotovs un Ribentrops 1939. gada augustā Maskavā parakstīja līgumu, ar ko viņi viens otram deva «tiesības» paņemt to, kas viņiem nepiederēja. Sirmais Latvijas karavīrs Oskars Dankers šinī savā grāmatā stāsta par to, kā vācu okupācijas laikā latviešu tauta mēģināja restaurēt kaut dažus šīs reiz brīvās tautas tiesību simbolus. Hitlerieši, tāpat kā staļinieši, rīkojās Latvijā, it kā šī zeme būtu viņu kolonija, viņi prasīja kalpošanu par to, ka «mēs jūs atbrīvojām».

Iepriekšējo okupantu maskaviešu valoda bija gluži tāda pati: «Mēs jūs atbrīvojām.» Cik līdzīga bija šo abu kolonizētāju liekulība: «Kā gan jūs, latvieši, drīkstat mūs nemīlēt, jo mēs esam. jūs atbrīvojuši . . .»

Tanī uguņu un asiņu laikā, kad staļiniešu okupantus nomainīja hitleriešu okupanti, ģenerālis Oskars Dankers tiek aicināts uzņemties pildīt Latvijas pašpārvaldes pirmā ģenerāldirektora pienākumus. Visu savu mūžu viņš ir bijis Latvijas karavīrs. Politiskā vara viņu nekad nav interesējusi. Latvijas politiskie darbinieki, starp tiem bijušais Latvijas valsts prezidents Alberts Kviesis, pārliecināja ģenerāli uzņemties šo nastu. Viņi vaicā: kas notiks, ja mūsu zemē vācieši rīkosies vieni paši un latvieši netiks pat informēti par viņu rīcību?

Viņš ir savas tautas karavīrs, htav paradis teikt: nē, lai dara kādi citi. Viņš uzņemas būt par latviešu ausīm un acīm, un balsi pie vācu okupācijas varas. Ar īsta karavīra pacietību viņš nes šo smago, nepateicīgo, nogurdinošo, rūgto un reizēm bezizejas pilno pienākumu. Bieži viņa lomu nesaprot un pārprot arī paši latvieši. Kad viņš grib savu posteni atstāt, visi sauc: «Nē, to tu gan nedrīksti darīt! Tev jāpaliek!» Un viņš turpina nest šo latviešu tautas rūpju, bēdu un izmisuma nastu visiem kara gadiem cauri. Viņš nebaidās vācu okupantiem atgādināt Latvijas un starptautiskās tiesības, kas teorētiski aizsargā arī okupētās zemes un tautas. Tas vācu štābus un ministrijas satracina niknumā ne vienu vien reizi. Viņš atsakās mobilizēt latviešu jaunekļus kā «dāvanu fīrera dzimšanas dienā», kā vācu ģenerāļi to vēlētos. «Latvija ir okupēta zeme. Man nav nekādu tiesību mobilizēt.» Tāda ir viņa atbilde.

Vācu okupanti patvarīgi izsludina mobilizāciju.

Pēc kara beigām viņš tiek apcietināts. Viņa pratinātājs ir kāds amerikāņu ierēdnis, kas atklāti saka: «Es esmu komunists. ’No komunistiem nevienam nav jābaidās. Kāpēc jūs nebraucat mājās, atpakaļ uz Latviju?» — «Tāpēc, ka mana zeme ir arvien zem okupācijas varas,» atbild Latvijas armijas ģenerālis. Pēc tam seko 22 mēnešu ilgs inter-nējums. Tik ilgam laikam jāpaiet, lai vācu slepenajos dokumentos atrastu materiālus, kas pierāda, ka ģenerālis Oskars Dankers ir strādājis Latvijas un latviešu labā, nevis kalpojis vācu okupantu gribai.

Daudzi simti un tūkstoši no tiem latviešiem, kas šodien izkaisīti ap visu globu un kas ir dzīvi, un laimīgi., varbūt nemaz nezina, ka viņi ir dzīvi un var veidot savu šodienu un nākotni kā brīvi, cilvēki tikai tāpēc, ka pēdējā kara gadā bija kāds Latvijas karavīrs, kas vācu štābos un iestādēs nebaidījās pacelt balsi un sist. dūri galdā un teikt: «Es jums neļaušu Šos zēnus un šīs meitenes nokaut.» — «Kas jūs tāds esat?» šie kliedz pretī. — «Es esmu Latvijas karavīrs, ģenerālis Dankers.»

Nav daudz to, kas zinātu, ka pēc atbrīvošanas no 22 mēnešu internējuma ģenerāli Oskaru Dankeru pieņēma par darbinieku amerikāņu armijas dokumentu nodaļā, kas attiecas uz Latviju. Tur viņš atklāja arī tos dokumentus un rīkojumus, kas pierādīja, ka latviešu leģionāri nebija nekādi brīvprātīgie, bet tika mobilizēti ar vācu okupācijas varas rīkojumu. Šo dokumentu norakstus viņš piegādāja Latvijas sūtniecībām, un tie pavēra jaunas iespējas leģionāru izceļošanai.

Šī grāmata ir godīgs, nepretenciozs vēstījums par traģiskajām dienām un gadiem mūsu nesenajā pagātnē. Sirmais karavīrs ar šo vēstījumu necenšas nekā iegūt sev. Visu, ko viņš savā mūžā ieguvis sev kā cilvēks, ir atdevis ar savu darbu un ar savām ciešanām savai tautai.

Lai runā viņš pats no savas grāmatas pēdējās nodaļas: «Divdesmit divi. mēneši internēšanā ar smagiem pāirdzīvojumiem un ārkārtīgu nervu sasprindzinājumu nepagāja man garām nemanot — tie dziļi bija iedragājuši manus nervus. Sevišķi acu nervi bija cietuši. Lēnām, nemanot redzes lauks sāka sašaurināties, un beigu beigās skats līdzinājās tam,

it kā uz pasauli skatītos caur bises stobru. Ar laiku \ oilnīgi zuda acu gaisma . . .»

Šī grāmata ir savas tēvzemes karavīra dzīves vēstījums par savu varonīgo tautu tās vēstures traģiskajā posmā. Reizē tas ir cildens un apbrīnošanu izraisītājs stāsts par pacietību, izturību un gara spēka lielo koncentrēšanās spēju internēšanas garajā posmā.

Ar aizkustinājumu un goddevību lasāmas lappuses, kas pastāsta par sirmā Latvijas karavīra laulātā drauga — Dankera kundzes varonīgo un reizēm vientulīgo cīņu, meklējot ceļus un iespējas, kā palīdzēt savam vīram un bērnu tēvam internēšanas laikā, kad internēšanas sākumā pat sazināšanās bija liegta.

Šī grāmata ir nepieciešama un vajadzīga katras latviešu ģimenes gāmatu plauktā, latviešu skolās, draudžu un organizāciju bibliotēkās. Katrs latvietis, kas redzīgām acīm skatās nākotnē, tanī atradīs faktus un mudinājumus meklēt Latviju un latviešu tautas tiesu un taisnību. Jaunie doktorandi, kas nasaules universitātēs sagatavo zinātniskos darbus par Latvijas un Baltijas tēmāņi vispār, šinī grāmatā atradīs daudz faktu un dokumentāru izskaidrojumu notikumiem, kas latviešu tautu izkaisīja ap visu globu.

Mūsu memuāru literatūrā, ko pēdējos gados padarījuši bagātāku daudzi mūsu valstsvīri, politiķi un karavīri, Oskara Dankera grāmata «Lai vēsture spriež tiesu» ieņems svarīgu vietu un dos apgaismojumu par laiku, kurā vēsture bija uzlikusi viņam plecos smagu Latvijas nastu.

Ar godbijību pret tautas ciešanām un ar domām par Latvijas nākamajām audzēm viņš sevi, savus darbus un savus lēmumus Latvijas traģiskajos gados ir pasniedzis vēstures tiesai.

Jānis Klidzejs

LAI VĒSTURE SPRIEŽ TIESU

Skaista ir mūsu dzimtene. Bērzu un ozolu birzis, līgojošas druvas, lauki un ziedošas pļavas, Daugava, Staburags, Gaujas līči un Dzintarjūra ir viņas neatņemama tiesa.

Parasti cilvēks prot cienīt un vērtēt to, ko viņš ir zaudējis, tā arī mēs tikai tagad pilnīgi izprotam, ko īsti esam zaudējuši. Tagad mūsu atmiņā un iztēlē nāk skati, ainas un tēli, kas dārgi mūsu sirdij. Dzejnieki liek pagalvī sapni par dzimteni. Vēstures plūsmā un gadsimteņu mijās piedzīvoti kā laimīgi laiki, tā ari kara un šausmu gadi. No vēstures zinām, ka pēc šiem kariem latviešu zeme bijusi izpostīta un tauta nesusi neiedomājamus asins upurus. Bet tautas vitalitāte vienmēr uzvarējusi.

Mūsu zemes auglība un bagātība, plašie meži, jūras krasts ar labām ostām, ērtais ūdens ceļš Daugava — tas viss rada lielu pievilkšanas spēku lielajos kaimiņos, kuri kārām acīm tīkoja šo zemi iegūt sev. Zviedri, poļi, vāci un krievi lauzuši šķēpus un lējuši asinis mūsu senču laukos. Protams, arī latvieši tika ierauti kara virpulī.

Neizdevīgs mūsu zemes ģeogrāfiskais stāvoklis ir tanī ziņā, ka, atrazdamies starp divām lielvalstīm, mēs jūtamies kā starp diviem dzirnavu akmeņiem. Liktenīgs ir apstāklis, ka vienmēr un visos laikos, kad mūsu lielie kaimiņi, izšķirdami savus strīdus ar ieročiem, arī mūsu zemi ierāvuši šinī cīņā, kur mūsu tauta allaž bijusi cietēja lomā. Tāds liktenis ir skāris mūsu zemi un tautu arī abos pēdējos pasaules karos.

DELEGĀCIJĀ UZ BERLĪNI

Pasaule rakstīja 1939. gadu. Dzīve Latvijā ritēja normālā gaitā. Aprīļa vidū mūsu valdībai pienāca ielūgums no vācu sūtniecības Rīgā sūtīt delegāciju uz svinībām Berlīnē, kur tās rīkoja Hitlera 50 gadu dzimšanas dienas gadījumā.

Delegācijā valdība izraudzīja Armijas štāba priekšnieku ģenerāli Hartmani kā delegācijas vadītāju, Kurzemes divīzijas komandieri ģenerāli Dankeru un Armijas štāba kapteini Galdiņu.

19. aprija vakarā Latvijas delegācija iebrauca Berlīnē. Piebraucot pie Adlonas viesnīcas, kur mums bija ierādītas greznas istabas, mūs sagaidīja goda sardze ar orķestri.

Mums ierādītajās telpās atradām uz galda speciālas personas apliecības glītā smalkādas apvalkā ar klātpielikto svinību programmu katrai dienai.

Adlonā bija saradušās delegācijas vai no visām Eiropas valstīm. 20. aprīlī notika visu delegāciju pieņemšana valsts kancelejā. Klāt bija ari katras valsts akreditētie sūtņi. Dienas smaguma punkts bija lielā karaspēka parāde. Platās alejās saceltas tribīnes abās malās. Ložā stāvēja Hitlers un ap viņu partijas dižvīri: Gebels, Bormans, Himmlers, Neurāts, Hess, Gērings un daudzi citi.

No Hitlera ložas pa kreisi diplomātiskais korpuss ar militārajiem atašejiem. Redzamas Anglijas,

Francijas, Spānijas, Itālijas, Ungārijas un citu valstu uniformas; daudz kungu civilā un cilindros. — Pa labi no Hitlera ložas vācu armijas ģenerali-tāte un aiz visa tā tribīnēs vietas ieņēmuši partijas un armijas ģimenes locekļi. Tieši pretim Hitlera ložai, alejas otrā pusē, uzceltas tribīnes ārvalstu delegācijām.

Sākas parāde. Kājnieki soļo garām tribīnēm, bet viņu ir samērā maz. Lielākā daļa kājnieku vairs nesoļo, bet brauc jaunās armijas transporta mašīnās, kuras ātrā tempā trauc garām skatītājiem. Tad nāk artilērija; brauc garām vieglie lauku lielgabali, vidējā un smagā tipa artilērija — visi lielgabali ar mehanizēto velkmi.

Duras acīs, ka franču un angļu militārie atašeji šad tad noliecas viens pie otra un klusi sarunājas, zīmīgi raugoties uz garāmbraucošām karaspēka daļām un viņu ieročiem. Garām brauc ari prettanku lielgabali un zenītartilērija. Gaisā pa parādes laukumu pāršalc vairākas smago bumbvežu un štukasu eskadriļas.

Tanki ar savām smagajām kāpurķēdēm trokšņaini ripo garām tribīnēm. Parādi noslēdz daži milzu lielgabali, kuri sava lielā svara dēļ sadalīti pa daļām.

Kad šie milži sasniedz tribīnes, tauta sajūsmā sāk aplaudēt. Parāde beidzas. Vairāk nekā četras stundas gar skatītāju acīm nepārtrauktā straumē plūda šis jaunradītais Vācijas spēks. Šī spēka demonstrācija nozīmēja Versaļas miera līguma pilnīgu nokratīšanu. Vācu tauta bija lepna — nekas, ka tā saņēma niecīgu sviesta devu, toties viņai bija daudz lielgabalu un milzums citu jaunu ieroču. Šie lielgabali, šie jaunie ieroči ir Hitlera Vācijas spēks un vara. Tie nes nāvi un iznīcību ikvienam, kurš uzdrošinātos stāvēt šiem stobriem pretim.

Kādam nolūkam un mērķim Hitlers izmantos savu jauno kara mašinēriju? Vai tikai aizsardzībai, vai uzbrukumam? Un kam uzbruks? Tanī laikā to zināja vēl tikai Hitlers pats. Citu zemju iekarošanas plāns bija viņa lolotā cerība un noslēpums.

Nākošajā dienā ārzemju delegāciju militārajām personām bija paredzēta piedalīšanās manevros. Izbraucām uz Debericu (Doberitz), apmēram 35 km no Berlīnes, kur atradās liels, plašs mācību laukums. Rādīja vienu kājnieku pulku uzbrukumā. Raksturīgais bija sekojošais: kājnieku rokās bija nodots ļoti daudz vieglo un smago automātisko ieroču; bez tam pulka sastāvā bija piedalīta artilērija — ne tikai vieglie lauku lielgabali, bet arī smagā artilērija. Pulka sastāvā ietilpa ari prettanku lielgabali. Ar tādu uguns spēku pulka komandierim bija dota iespēja atrisināt daudz grūtākus un plašākus taktiskus uzdevumus, nekā tas bija, piemēram, Pirmajā pasaules karā. Pulka komandieris šādā kārtībā bija daudz patstāvīgāks, un viņam nevajadzēja, pildot uzdevumu, tūlīt griezties pēc palīdzības pie divīzijas. Manevros šāva ar kaujas munīciju. Demonstrēja ari tanku uzbrukumu. Interesanti bija novērot prettanku lielgabalu darbību: tie šāva ar spīdošu munīciju. Ar neapbruņotām acīm varēja novērot šāviņu skrejlīniju un trāpījumus.

Vakarā valsts kancelejā bija delegāciju pieņemšana. Hitlers personīgi sarunājās ar katru delegāciju atsevišķi. Pienāca rinda arī Latvijas delegācijai. Griežoties pie ģenerāļa Hartmaņa, Hitlers teica, ka pazīstot Latviju kā krietnu lauksaimniecības zemi un ka tā ražojot daudz produktu. Vācijā turpretim rūpniecība esot pārsvarā; uz šā pamata starp abām valstīm varētu attīstīties dzīva preču apmaiņa, un šī tirdzniecība nestu svētību abām pusēm. Politiskus jautājumus Hitlers neskāra.

Nākošajā dienā delegācija devās atpakaļ uz mājām. Ģenerālis Hartmanis rakstīja ziņojumu priekšniecībai. Viss redzētais un dzirdētais uz mums bija atstājis dziļu iespaidu un neviļus pavedināja uz dažādām pārdomām. Visās Vācijā redzētajās pilsētās, pilsētiņās un ciemos bijām redzējuši pusaudžu pulciņus, tā saukto Hitlera jaunatni, soļojam pa ielām un laukumiem militārā kārtībā. Kā zināms, jaunekļi tika ieskaitīti darba dienestā un pēc noteikta laika nokalpošanas pārskaitīti karadienestā un iedalīti karaspēka daļās. Tāpat ari jaunavām bija paredzēts darba dienests. Vērojot toreizējo Vāciju ar plašāku skatu, radās iespaids, ka visa Vācija ir viena liela karaspēka nometne.

Pēc ģenerālštāba aprēķiniem, katra tauta spēj uzstādīt armiju 10 procentu apmērā no sava iedzīvotāju skaita. Hitlera Vācijas iedzīvotāju bija 80 miljonu — tātad viņš spēja uzstādīt 8 miljonu vīru lielu armiju, ar mazu piepūli pat vairāk. Vai tāda milzīga armija ar visjaunāko apbruņojumu, kas tālu pārsniedza visu līdz tam redzēto, bija vajadzīga tikai Vācijas aizsardzībai? . . .

Šī armija izskatījās vairāk pēc uzbrukuma instrumenta.

Pēc neilga laika no vācu sūtniecības Rīgā pienāca Ārlietu ministrijā raksts par vācu iespaidu sfēru izplatīšanu Baltijas valstīs un par Vācijas drošības garantiju Latvijai. Šī nota bija liela mīkla ne tikai Ārlietu ministrijai, bet visai valdībai. Ko gan Hitlers gribēja ar šo notu panākt? Kādi nolūki viņam bija? Kādus mērķus viņš sev biia spraudis Baltijas valstīs? Ari kara ministrs ģenerālis Balodis sasauca vecāko virsnieku apspriedi, lai pārrunātu šo jautājumu. Sarunās tika pieminēti vēsturiskie 700 gadu vācu uzkundzēšanās laiki, kā arī vārdi, ar kuriem mums nācās sadurties Latvijas brīvības cīnu laikā 1918. — 20. gadā, tika minēts ģenerālis f*on der Golcs (Goltz), Dzelzs divīzijas Bišofs un bēdīgi slavenais krievu kapelmeistars, abas firsts Bermonts—Avalovs. Vairums virsnieku izteicās pret Hitlera piedāvājumu.

Valdība Hitlera piedāvājumu nepieņēma un deklarēja, ka Latvija visos gadījumos ieturēs stingru neitralitāti. Pēc šā Latvijas valdības lēmuma Hitlers deklarēja, ka neesot vairs ieinteresēts ne Baltijas valstīs, nedz Somijā.

Pēc neilga laika Padomju Savienība nāca ar savu priekšlikumu — nolīgt Drošības un neuzbrukšanas paktu starp Maskavu un Latviju. Nezinu, cik liela bijusi Staļina viltība vai Kremļa spiediens, bet mūsu valdība šo piedāvājumu pieņēma un sūtīja delegāciju uz Maskavu parakstīt liktenīgo līgumu.

Pēc līguma parakstīšanas Staļins devis vakariņas par godu mūsu delegācijai. No Padomju puses lbijuši klāt pats Staļins, ārlietu ministrs Molotovs, Višinskis un citi Kremļa varenie. Pie galda viens no mūsu delegātiem cita starpā ievaicājies, ko Padomju valdība darot ar nekomunistiem un tādiem pilsoņiem, kuri nedomā tā, kā partija to diktē. Višinskis bez apdomāšanās ātri atbildējis: «A mi jih prosto uničtožaem,» (mēs viņus vienkārši iznīcinām). Un Staļins, turpinādams šo domu, piebildis: «Moskovskij kanal postrojen na kostjah buržujev» (Maskavas kanāls celts no buržuju kauliem.).

Pieņemsim, ka visas Rietumvalstis vienotos lietot gluži tādus pašus paņēmienus un taktiku pret savas zemes komunistiem kā Padomju Savienība pret nekomunistiem, proti: «Mēs viņus vienkārši iznīcinām,» tad būtu interesanti zināt, — kā gan izturētos un ko darītu Kremļa varas vīri? Kā viņi reaģētu uz tādu rīcību citās zemēs, kur brīvās tautas uzdrošinātos iznīcināt viņu partijas ļaudis un līdzskrējējus? Vai komunistu valdība tikpat aukstasinīgi un vienaldzīgi noskatītos uz šādu rīcību, kā to līdz šim dara Rietumvalstis, vērojot notikumus Padomju Savienībā un satelītu valstīs? — Pēc pārbaudītām ziņām Padomju Savienībā to skaits, kurus nogalinājušas viņas drošības iestādes, ir sasniedzis piecdesmit miljonu cilvēku; no tiem liels procents no Baltijas un satelītu valstīm.

MILITĀRĀS BĀZES

Uz nolīgtā drošības un neuzbrukšanas līguma pamata Padomju Savienībai bija piešķirtas tiesības ierīkot Latvijas teritorijā militārās bāzes.

Atzīmējama tā psiholoģiskā reakcija, ko šis līgums izraisīja latvju tautā. Ar savu skanīgo nosaukumu nolīgtais Drošības pakts dīvainā kārtā tautā radīja gluži pretējas jūtas, proti, nedrošības jūtas. Ikviena latvieša sirdī iezagās neuzticība un bailes, un ikviens ar sasprindzinātību vēroja turpmākos notikumus.

Latvijai drīz vien bija jāstājas pie nolīgtā līguma īstenošanas. Latviešu garnizoniem bija dažās dienās jāatbrīvo vietas krievu bāzēm. Pavēle par vietas atbrīvošanu vissmagāk skāra Liepājas garnizonu, jo divu dienu laikā bija galīgi jāizvāc visa karaosta. Bija jāpārceļas ne tikai Kurzemes divīzijai ar artilēriju, bet arī jūras aviācijai, zemūdeņu bāzei, Liepājas kara slimnīcai, Kalpaka pamatskolai, artilērijas laboratorijai un visām noliktavām. Karavīri dienu un nakti drudžaini strādāja, lai nogādātu mantas uz vilcienu. Virsnieku un instruktoru ģimenes saiņoja savas mantas, lai tās nogādātu uz vagoniem. Ešelons pēc ešelona atstāja Liepājas karaostu. Aizbraucēju sirdis nomāca viena un tā pati doma: kad mēs atgriezīsimies? Kāpēc vispār mums viss ir jāatstāj svešiem ienācējiem?

Vasarā Baltijas valstu vāciešiem atskanēja aicinājums pārcelties uz Hitlera Vāciju. Bija panākta vienošanās starp Vācijas un Latvijas valdībām par baltvācu iedzīvotāju izceļošanu uz Vāciju. Braucējiem bija jāstājas jauktās latvju un vācu komisijas priekšā, oficiāli jāatsakās no Latvijas pavalstniecības un jāpieņem Vācijas pavalstniecība. Op-tanti drīkstēja ņemt līdzi savus ietaupījumus, vērtslietas un citas mantas.

Arī vācu tautības latviešu virsnieki, instruktori un kareivju, kuri vēlējās braukt, tika atvaļināti no Latvijas armijas. Ar šo pārvietošanas akciju Latviju atstāja ap 65 000 baltvācu izceļotāju.

Parastā aina pie kuģiem kā Rīgas, tā Liepājas ostās bija apmēram šāda: kuģim ievelkot tiltus, nonemot tauvas un uzsākot kustēties, braucēji bija pufcējušies uz kuģa klāja, atstājot Latvijas krastus, viņi ar atsegtām galvām dziedāja «Dievs, svētī Latviju.» Pavadītāji krastā, kuru pulks nebija mazāks par aizbraucējiem, vēl ilgi māja ar lakatiņiem. Pavadītāju, kuri aizbraucējiem teica — «tjz neredzēšanos» — nebija daudz. Hitlera sauciens par atgriešanos uz Vāciju bija atskanējis arī vācu kolonistiem pie Volgas, ap Saratovu, kā arī Besarā-bijā un Volīnijā.

Tā paša 1939. gada augustā Vācijas ārlietu ministrs Ribentrops brauca uz Maskavu un nolīga Draudzības līgumu ar Padomju Savienību.

Pirmajā septembrī Hitlers uzsāka karagājienu pret Poliju. Vācu divīzijas ar spēcīgām tanku vienībām izlauzās cauri poļu frontei, dziļi iefiltrējās frontes aizmugurē, dezorganizēja satiksmes ceļus, transportu un rezervju piegādi. Vācu aviācija dienu un nakti bombardēja poļu pilsētas, it sevišķi Varšavu. Aviācija palīdzēja iznīcināt ielenktos poļu spēkus. Padomju Savienības karaspēks pārgāja Polijas robežu no austrumiem un ieņēma dažus apgabalus. Jaunā robeža starp Kremli un Lielvā-ciju tika novilkta šķērsām pāri Polijas teritorijai. Karš Polijā, kā zināms, ilga tikai 18 dienu; pasaule to nosauca par zibenskaru. Tā notika pēc skaita ceturtā Polijas dalīšana. Polijas valdība ar ministru prezidentu Beku priekšgalā paglābās Rumānijā. Vēlāk poļu eksilvaldība pārcēlās uz Londonu, jo Hitlers ar savām divīzijām okupēja visas Balkānu valstis līdz pat Grieķijai, arī Krētas salu ieskaitot. Tāpat pēc kārtas tika okupēta Norvēģija, Holande un Dānija.

Polijas neatkarību ar līgumu bija garantējušas Anglija un Francija. Abas šīs valstis pieteica Vācijai karu. Hitlers savu militāro dūri tūdaļ vērsa pret rietumiem,

Francijai nepalīdzēja vairāku miljardu franku dārgā Mažino līnija, uz ko viņi bija likuši tik daudz cerību. Vācu gaisa desanti pārlidoja Mažino līniju un nolaidās franču frontes aizmugurē. Lietojot apiešanas un ielenkšanas taktiku, franču armija sīvās cīnās tika pa daļai iznīcināta, pa daļai sagūstīta. brīz pēc tam vācu armija ieņēma Parīzi.

Uzsākot karagājienu Francijā, vācieši garāmejot okupēja arī Beļģiju. Angļu jūras desants, kurš bija izcelts franču krastā, uzsāka cīnu ar vācu divīzijām. Vācu pārspēks atspieda angļus atpakaļ pie jūras. Lai paglābtu savu dzīvo spēku no iznīcināšanas vai £ūsta, bija dots rīkojums karaspēkam sēsties kuģos. Ciešot smagus zaudējumus, angli atstāja Dankerku. Par materiālo vērtību paglābšanu cīņu gaitā neviens nedomāja. Tās krita vācu rokās.

Visur vācu karaspēks guva uzvaras: uz zemes, gaisā un uz jūras. Vācu aviācija bombardēja Londonu, vācu zemūdenes gremdēja kuģus. Vācu zinātnieki drudžaini strādāja pie jauna ieroča radīšanas.

Hitleru bija pārņēmusi lielummānija. Gandrīz visa Rietumeiropa atradās viņa rokās. Viņš iedomājās esam tās noteicējs un likteņu lēmējs. Vācu karavīri stāvēja no Adrijas jūras lītiz Narvai.

DAŽI VĀRDI PERSONĪGAJĀ LIETĀ

Tagad dažus vārdus personīgajā lietā. 1939. gada rudenī nopietni saslimu. Lēkmes atkārtojās, slimība ieilga un piespieda mani palikt slimības gultā. Ārsti ieteica mierīgu dzīvi un pagaidām atteikties no dienesta pienākumiem.

Es iesniedzu armijas komandierim atlūgumu no amata. Ar valsts prezidenta 1939. g. decembra mēneša 209. pavēli armijai un flotei tiku atvaļināts un pensionēts. Kurzemes divīziju nodevu ģenerālim Bukam, bijušajam Jātnieku pulka komandierim. Par dzīves vietu izraudzīju Liepāju, bet lielāko dalu uzturējos lauku mājās pie Durbes ezera.

193$. gadā neviens vēl neko nezināja par noslēgtiem slepenajiem līgumiem starp Padomju Savienību un Hitlera Vāciju. Politisko kursu varēja vērot tikai pēc notikušajiem faktiem.

Šodien zināmi visi tā laika slepenie politiskie šaha gājieni un mēs zinām, ka Hitlers un Staļins centās pārspēt viens otru viltībā, vārda un līguma laušanā. Staļins un Hitlers bija pārliecināti, ka pienācis īstais laiks pārveidot Eiropas politisko seju.

Baltijas valstis bija noraidījušas Hitlera priekšlikumu nokļūt Lielvācijas iespaidu sfērā. Tūdaļ rīkoties sāka Staļins. Caur Vācijas sūtni Maskavā, grāfu fon Šūlenburgu, viņš lika pieprasīt, vai Hitlers neceltu iebildumus, ja Padomju Savienība pārņemtu savā varā Baltijas valstis. Grāfs fon

Šūlenburgs sazinājās ar Berlīni un cēla priekšā Staļina prasību. Hitlers to atzina. Pasaule tikai pēc gadiem uzzināja, ka aiz šā iemesla Hitlers bija devis rīkojumu vācu tautības iedzīvotājiem izvākties no Baltijas valstīm, lai tie nenokļūtu zem boļševiku varas un terora.

Hitlers savus karagājiena plānus jau iepriekš bija sastādījis, tanīs bija arī paredzēts uzbrukums Padomju Savienībai. Loģiski, ka Baltijas valstis, kuras viņam nebija izdevies dabūt savā varā, tad dabiski nokļūtu viņa rokās kā kara laupījums. Šodien mēs redzam, ka abi «lielie» ar Baltijas valstīm bija tirgojušies kā ar preci.

Pienāca 1940. gada 17. jūnijs. Daugavpilī bija Dziesmu svētki. Ļaudis bija sabraukuši no malu malām. Arī valdības locekji bija ieradušies. Svētku laikā, kā zibens no skaidrām debesīm, pienāca ziņas, ka sarkanarmija, tanku daļas un gaisa spēki koncentrēti pie mūsu austrumrobežas. Bija noticis arī uzbrukums mūsu robežsargu posteņiem: robežsargu māja izlaupīta, nodedzināta un robežsargi nošauti. No šiem Dziesmu svētkiem, kuri bija pēdējie brīvajā Latvijā, visi satraukti, nospiesti un ļaunu nojautu pārņemti, steidzās uz mājām. Lai sim notikušajam varmācības aktam piešķirtu kaut cik pieņemamu, pieklājīgu ārējo izskatu, Padomju Savienības ārlietu ministrs Molotovs steidzās pie Maskavas raidītāja mikrofona. Viņš — kā parasti — ļoti veikli pārvērta baltu par melnu. Molotovs runā apvainoja Latviju un Igauniju, ka tās nolīgušas savstarpēju līgumu, kas, lūk, esot vērsts pret Padomju Savienību agresīvos nolūkos. No viņa runas satura izrietēja, ka Latvija tūliņ soļos iekarot Maskavu. Rezultātā 200 miljonu iedzīvotāju lielā Padomju Savienība, baidīdamās no 2 miljonu latviešu tautas uzbrukuma, 17. jūnijā iesoļoja ar savu armiju Latvijā. Tās pašas dienas vakarā sarkanarmijas tanki jau stāvēja Rīgas laukumos un ielās. Viltīgos nolūkos ar Latviju nolīgtais Drošības un neuzbrukšanas pakts nesa Staļinam labus augļus, jo visas Baltijas valstis bija iekļautas viņa sarkanajā varā.

Kad es no 1919. līdz 1933. gadam vēl biju Daugavpils garnizona priekšnieks un Zemgales divīzijas komandieris, es 14 gadu laikā uzmanīgi biju vērojis mūsu austrumu pierobežu. Man allaž bija ienākušas ziņas par aizrobežas notikumiem, par dzīvi aizrobežas joslā un Krievzemes iekšienē, kā arī par Padomju valdības iestāžu rīcību. Man tāpēc nebija ne mazāko šaubu par nākamo Padomju varas soli. Vēl tanī pašā 17. jūnija vakarā no savām lauku mājām, kur biju noklausījies minēto Molotova radio runu, izbraucu uz Liepāju. Nākošajā dienā apmeklēju Liepājas pilsētas vecāko Rimbenieku un prefektu Evertu, lai pārrunātu jauno stāvokli. Abi kungi man ieteica aizbraukt vismaz no Liepājas. Tā kā biju pensionēts un nebiju saistīts ne ar kādiem dienesta pienākumiem, man radās doma aizbraukt uz ārzemēm. Es lūdzu prefektu Everta kungu man izrakstīt ārzemju pasi. Viņš piezvanīja Iekšlietu ministrijai Rīgā un dabūja atļauju to darīt. Vēl tai pašā dienā es dabūju ārzemju pasi.

Iznākot no prefektūras, redzēju lielu ļaužu pūli, kurš virzījās augšup pa Lielo ielu. Tie bija Liepājas drāšu fabrikas strādnieki, kuri bija izdzīti uz ielas, lai kopējā gājienā demonstrētu ar karogiem un dziesmām savu prieku par «atbrīvošanu». Jaunā sarkanā vara mūsu latvju zemē bija sākusi savu darbību.

Nākamajā dienā iebraucu Rīgā. Nākot no Virsnieku kluba, redzēju laužu baru, kas stāvēja ap Padomju sūtniecību. f4o Maskavas iebraukušais Višinskis no sūtniecības balkona uzrunāja tautu. Viņš meloja skaļi. Kremļa komisārs apgalvoja, ka Padomju valdība neiejaukšoties Latvijas iekšējās lietās un ka Latvija netikšot sovjetizēta. Vārdi skanēja labi, tikai ticības šiem vārdiem trūka. 20. jūnijā dabūju Lietuvas un Vācijas vīzas. Tai pašā naktī ar ģimeni pārbraucu Vācijas robežu.

23. jūnijā manās lauku mājās mani meklējuši sarkanarmieši.

Latvijā sākās Baigais gads.

Vēl Rīgā būdams, es aizgāju pie Kredītbankas direktora Andreja Bērziņa un lūdzu viņu izsniegt man vismaz 500 latu pret manas mājas drošību vai pret vekseli. Direktors sāka plaši stāstīt par galviniekiem, par mājas vērtēšanu un ka tas viss prasīšot daudz laika. Redzēdams, ka es nekā nesasniegšu un ka manam lūgumam panākuma nebūs, es jautāju Bērziņa kungam: «Sakiet, lūdzu, vai esat padomājuši, cik dienas jūs šinī savā direktora krēslā vēl sēdēsit un cik ilgi vēl banka vispār darbosies?»

Viņš vai nu nesaprata, vai negribēja saprast manu jautājumu, bet tikai dīvaini raudzījās manī. Sniedzu viņam roku un atvadījos, nojaušot, ka laikam viņu redzu pēdējo reizi. Steidzos ar ģimeni uz staciju, jo vilciena atiešanas laiks tuvojās. Vēlāk uzzināju, ka šis vilciens, ar kuru mēs no Latvijas izkļuvām, bija pēdējais, kurš izbrauca no Rīgas uz ārzemēm; pēc tam Baltijas valstu priekšā nolaidās Dzelzs aizkars.

Iebraucot Lietuvas teritorijā, man kabatā bija tikai daži lati, jo Meitenes stacijā pie robežas kontroles muitas ierēdnis man laipni atņēma 90 latu un iedeva kvīti ar piezīmi: «So naudu, ģenerāļa kungs, jūs varēsit, kā tas parasts, saņemt atpakaļ, kad atgriezīsities atkal Latvijā.» —

Vācu zemē mums sākās grūta dzīve. Mums līdzi bija tikai viena rokassoma ar mazbērna veļu un autiņiem mūsu gadu vecajai meitiņai un veļu mums pašiem. Mūsu ceļasomiņā vēl atradās maza, glīta koka kastīte roku izstrādājumā, ko sieva kā mīļu piemiņu no savas mātes bija paņēmusi līdzi no mūsu lauku mājām; tur viņa bija ielikusi saujiņu dzimtenes zemes un dažas steigā noplūktas, negatavas rudzu vārpas. Minētā kastīte tanī laikā bija mūsu vērtīgākais īpašums.

Kaut gan mūsu ikdienišķā dzīve bija grūta un maizes rieciens ļoti plāns, sirds tomēr bija mierīga, un mums bija apziņa, ka esam drošībā un naktīs neviena sveša roka pie durvīm neklauvēs, izraujot mūs no pašu dzīves uz tālām Sibīrijas tundrām. Šis dvēseles miers simtkārt aizstāja visu zaudēto mantu, kas palika mājā, un palīdzēja arī vieglāk pārciest visus grūtumus un trūkumu. Nedaudz vēlāk mūs sūtīja uz karantīnu, t. i., uz tukšām barakām, kur agrāk bija dzīvojuši darba dienesta vīri, kas bijuši nodarbināti ar ceļa būvi. Tanī karantīnā — nometnē atradām priekšā kādus 300 lietuviešu bēgļus un nedaudz latviešu. Dzīve barakās bija neiedomājami primitīva, ēdiens trūcīgs, gulēšana uz mitriem veciem salmu maisiem, kopējas, vaļējas atejas, kur viens otram gāja garām. Katru nakti pāri zaļai robežai no Lietuvas nāca arvien vairāk bēgļu.

Negribot mēs bijām liecinieki vairākiem traģiskiem notikumiem; dažas ģimenes, slepeni naktī pārejot robežu, bija uzdūrušās uz sarkanajiem robežsargiem, un ne visiem bēgļiem bija izdevies pārbēgt brīvībā, bet viens otrs no mīļiem, tuviem cilvēkiem bija smagi ievainots vai nošauts, tāpēc mūsu barakās norisinājās sirdi satricinošas un izmisuma pilnas ainas.

No vāja, neparasta ēdiena un no visiem pārdzīvotajiem satraukumiem mana slimība — žultsak-meņu lēkmes — atkal atkārtojās ļoti stiprā veidā. Nometnē atradās ari Lietuvas Armijas sanitārās daļas priekšnieks, ārsts ģenerālis Pl., viņš ar savu ģimeni bija paglābies, izbraucot gandrīz pēdējā brīdī no Kaunas uz Vāciju savā automašīnā. Šis ārsts ģenerālis aizveda mani savā mašīnā uz apriņķa slimnīcu Angerapā, kur es nogulēju vairāk nekā trīs nedēļas. Ar pateicību es vēl šodien atminu to apstākli, ka mani, svešu bēgli, tur ārstēja un apkopa par brīvu. Jāpiebilst, ka pēc apmēram diviem gadiem, būdams atkal Rīgā, nokārtoju šo novecojušo slimnīcas rēķinu.

Angerapā nejauši uzzināju, ka Pozenē (Posen) dzīvojot dažas pazīstamas ģimenes no Liepājas,

Jelgavas, Rīgas. Nolēmām aizbraukt uz Pozeni, cerībā, ka tur kaut kā izdosies mazliet nostabilizēt mūsu dzīvi. Bet mums nebija ceļanaudas. To dabūjām no Angerapas apriņķa vecākā.

Pēc lielām pūlēm dabūjām Pozenē mazu istabiņu mūsu četru galvu ģimenei. Bijām laimīgi, ka mums jumts virs galvas; bija tikai viena nelaime un, proti — istaba bija pilna mazu, brūnu plakanu iemītnieku, visās rievītēs vecajās tapetēs, aiz bildēm pie sienas, logu šķirbās un gultās — visur bija pilns ar blaktīm. Mūsu abi bērni, kā deviņgadīgā, tā ari gadu vecā meitiņa no rītiem bija pavisam raibas no blakšu kodieniem, kaut gan sieva vairākas reizes naktī uzcēlās, lai bērnus paraudzītu. Pagāja kāda nedēļa, kamēr ar tīrīšanu bijām blaktis tiktāl pievarējusi, ka varējām naktīs mierīgi gulēt.

Es pats vēl nevarēju atspirgt no slimības, biju stipri novājināts un jutos ļoti bezspēcīgs. Sieva neatlaidīgi katru dienu no jauna gāja meklēt darbu. Bet pēc vairākām stundām, dažreiz tikai pēcpusdienā atgriezās nogurusi, izsalkusi, darbu neatradusi.

Dzīvokļa saimniece, dzimusi ukrainiete, bija laipna, izpalīdzīga un labsirdīga; gadījās vairākas reizes, ka viņa mums ienesa ceptus kartupeļus, ja manīja, ka sievai mazajā kopējā virtuvē nav, no kā ēdienu gatavot.

Darba sagādi un vispār mūsu dzīvi padarīja grūtu tas apstāklis, ka nebijām izceļotāji — repatrianti no Latvijas, līdzīgi citiem, bet tikai bēgli, Latvijas pavalstnieki ar Latvijas ārzemju pasi. Šī pase ar visiem tā laika datiem un interesantiem zīmogiem man uzglabājusies līdz šai dienai.

Pozene bija lielākais centrs Vartegauā (Wart-hegau). Tur dzīvoja daudz baltvācu repatriantu no Igaunijas un Latvijas, bet viņu vidū bija ari vairākas latviešu ģimenes. No tuvākiem paziņām varētu minēt Jaunliepājas mācītāju Goldbergu, Liepājus acu ārstu Braunu un bijušos Latvijas armijas virsniekus: pulkvežleitnantus Šulcu, Vunderlihu un Marnicu. Pēdējais, kā vēlāk uzzināju, ir kritis kaujās pie Ļeņingradas. Šeit man gribas paskaidrot, ka virsnieki bija ieskaitīti vācu armijā ar tām pašām pakāpēm, kādas viņiem bija Latvijas armijā.

Vēl šodien ar dziļu pateicību atceros M-ņa kungu, jo tikai ar viņa palīdzību galu galā dabūju vietu Pozenes Lauksaimniecības centrālajā savienībā. Strādāju tur Augu aizsardzības un kaitēkju apkarošanas nodaļā; šis darbs man nebija svess, jo praksē biju jau izlietojis šos aizsardzības un kaitēkļu apkarošanas līdzekļus savas saimniecības laukos un augļu dārzā Kurzemē. Mans darbs bija interesants, un es drīz vien pārzināju un pārvaldīju visu darba tehniku. Pēc dažiem mēnešiem šīs Pozenes Lauksaimniecības savienības direktors gribēja mani sūtīt uz Ostrovas filiāli (arī Vartegauā), lai es tur patstāvīgi vadītu nodaļu, bet, tā kā bija visur lielas grūtības dabūt dzīvokli, tad negribēju vēlreiz ar ģimeni pārcelties uz jaunu vietu un paliku turpat Pozenē. Daudz pateicības vēl esmu parādā V. ģimenei no Vestfeldes. Ja viņi, tagad ASV dzīvojot, nejauši šīs rindiņas lasa, tad ar šo daudz sirsnīgu sveicienu!

Dzīvojot Pozenē, man bija izdevība vērot vietējos apstākļus, attiecības un dzīvi. Lasot vācu laikrakstus, no slejām varēja izlobīt to garu un tās vadlīnijas, kas tika diktētas no augšas.

Agrāk, vēl Latvijā dzīvojot un dzirdot vārdu «nacionālsociālisms», tas man pa daļai bija tukšs jēdziens, jo nepazinu tuvāk nacionālsociālisma būtības kodolu, nedz tā idejas praktisko īstenojumu dzīvē. Vispirms stipri dūrās acīs sliktās attieksmes ar uzvarēto poļu tautu. Poļus uzskatīja par zemākas šķiras cilvēkiem. Naids starp vācu un poļu tautu tika kultivēts no augšas, zināmā mērā ar rīkojumiem un pavēlēm. Krass piemērs bija gau-leiters Greizers no Vartegauas. Katru savu oficiālo uzrunu viņš nobeidza vārdiem: «Hasset die Polen!» (Nīstiet poļus!) Poļu tauta saņēma pārtikas kartītes ar minimālākām pārtikas devas normām; tirgū poļi drīkstēja iepirkties tikai pēc vācu namamātēm; ari veikalos viņiem bija jāgaida pēc vāciešiem. Dzīvokļi viņiem tika ierādīti pagraba telpās, pilsētas nomalēs, vecās ģimenes dārzu mini-atūrmājiņās. Veikali, mājas, fabrikas, zeme, visi personiskie īpašumi poļiem tika atsavināti bez atlīdzības, iedzīvotāji no dzīvokļiem izlikti bez žēlastības, nepiešķirot nekādu vērību slimiem. Mēbelēm bija jāpaliek uz vietas, pat gultas poļi nedrīkstēja ņemt līdzi. Neizsakāmi daudz rūgtuma, pazemojuma, netaisnības un ciešanu bija jāpanes poļu tautai. Tikai kādu gadu vēlāk, kad uzliesmoja Vācijas un Padomju Savienības karš un bija vajadzīgas daudz darbaroku, tad apiešanās ar poļiem kļuva cilvēcīgāka. Vīni tika iesaistīti fabrikās un Ikara rūpniecībā, un līdz ar to poļu strādnieku stāvoklis un attiecības ar vāciešiem tika uzlabotas. Strādājošiem poļiem palielināja ari pārtikas devas un viņu dzīve kļuva ciešamāka.

Pozenē klīda valodas, ka starp Vāciju un Padomju Savienību esot nolīgts pakts, kas skarot ari Baltijas valstis un Poliju. Atklātībā, t. i., laikrakstos, nekādas ziņas par kaut kādu paktu vai līgumu neparādījās. Bet Pozenē cirkulēja traģikomiska anekdote: «Kas par karu runās, tiks nošauts, bet, kas karam netic, tas tiks pakārts.»

Tikai piecpadsmit gadu vēlāk nejaušs gadījums man deva iespēju uzzināt toreizējo baumu parei-zumu. Šeit dokumentārs ziņojums par šo vēsturisko līgumu.

Pirms 26 gadiem pasauli pārsteidza politisks notikums, kura vēsturisko apjomu toreiz vēl nebija iespējams pārredzēt.

Boļševisma nāvīgākais ienaidnieks Adolfs Hitlers 1939. gada 23. augustā nolīga neuzbrukšanas paktu ar tā saukto antifašistu Josifu Staļinu. Šo paktu un tā tapšanas vēsturi tēlo šis ziņojums.

Ilgi pirms šā pakta nolīgšanas bija notikuši pirmie nopietnie Staļina tuvināšanās mēģinājumi Hitleram. Kamēr Staļins oficiāli vēl plāno kolektīvu drošības paktu ar Angliju un Franciju pret Hitleru, viņš īstenībā savās domās jau lolo cerību nolīgt draudzības līgumu ar Hitleru, lai sevi nodrošinātu. Jau 1939. gada 10. martā Staļins atklāti deklarē komunistu partijas 18. kongresā Maskavā (viņa vārdi acīmredzot domāti Vācijai): «Mēs neatļausim šiem kara kūdītājiem, kas pieraduši ar citu rokām vilkt kastaņus no uguns, mūsu zemi ieraut konfliktā.»

Berlīnē ārlietu ministrijā šos Staļina vārdus pareizi saprata. Bet Hitlers vēl izturas skeptiski pret šiem vārdiem. Lai galīgi izkliedētu vācu aizdomas, Maskava nolemj krievu nodomus izteikt skaidrāk slepenā diplomātiskā ceļā. Padomju sūtnis Berlīnē Astahovs 1939. gada jūnija sākumā vairāku stundu ilgstošā sarunā izskaidro krievu viedokli Bulgārijas sūtnim Draganovam (Draganoff), līdz ar to viņš netieši izsaka lūgumu šo krievu viedokli darīt zināmu vācu ārlietu ministram.

15. jūnijā Draganovs ierodas Berlīnē Ārlietu ministrijā un atstāsta Astahova izteikto krievu viedokli:

«Padomju Savienība pret pašreizējo pasaules politiku izturas nogaidoši. Tā svārstās starp trim varbūtībām, proti: pakta nolīgšanu ar Franciju un Angliju, šā pakta realizēšanas tālāko novilcināšanu un tuvināšanos Vācijai. Pēc noskaņas spriežot, šī pēdējā versija Kremlim stāv vistuvāk, pie tam ideoloģiskiem un pasaules uzskatiem šeit nav nekādas nozīmes. Klāt nāk no krievu puses vēl citi apstākļi: piemēram, tas, ka Krievija neatzīst Besa-rābiju par rumāņu īpašumu. Traucējošs šķērslis ir tikai baiļu sajūta no varbūtēja vācu uzbrukuma yai nu caur Baltijas valstīm, vai caur Rumāniju. Šai sakarā sūtnis sarunās ir norādījis arī uz Hitlera grāmatu «Mein Kampf». Bet gadījumā, ja Vācija deklarētu savu neuzbrukšanas gribu

Krievijai vai nolīgtu ar Kremli neuzbrukšanas paktu, — tad Padomju Savienība gan atteiktos no līguma līgšanas ar Angliju.»

Berlīne joprojām vilcinās pieņemt Padomijas tuvināšanās mēģinājumus. Bet 25. jūnijā Hitleram top zināms, ka Kremļa sarunas ar Franciju un Angliju pavirzījušās tik tālu, ka Maskavā ieradušās franču un angļu militārās misijas. Ievērojot to, ka nākošais solis starp Maskavu un Rietumvalstīm varētu būt militārā vienošanās, Hitlers un fon Ribentrops atzīst turpmāko vilcināšanos par nevēlamu, pat par bīstamu.

Hitlers, kas patlaban veic pēdējos uzbrukuma sagatavošanas priekšdarbus Polijai, grib novērst draudošo ielenkumu, un Berlīne tagad izšķiras par tiešām sarunām ar Maskavu.

29. jūlijā vācu sūtnis Maskavā Sūlenburgs (von Schulenburg) liek Kremlim saprast, ka Vācija ir ar mieru Polijas jautājumā atzīt visas Padomju Savienības intereses, kā arī respektēt Krievijai svarīgās prasības pie Baltijas jūras. Četras dienas vēlāk vācu ārlietu ministrs Ribentrops paskaidro krievu sūtnim Astahovam Berlīnē: «Pie Baltijas jūras ir vietas divām valstīm! Kādā Polijas provokācijas gadījumā tā tiks likvidēta nedēļas laikā. Tādēļ Vācija ir ar mieru par Polijas likteni sapras-ties,ar Padomju Savienību!»

Šie teikumi ietver pamatdomu par gaidāmo Vācijas un Padomju Savienības vienošanos. Ar vācu principiālo Padomju Savienības interešu atzīšanu Polijā un Baltijas valstīs ceļš ir brīvs vienoties Hitleram ar Staļinu.

Eksilā dzīvojošais Čehoslovākijas prezidents Eduards Benešs (Benesch) 1939. gada augustā raksta savā dienasgrāmatā: «Mani pirms dažām dienām informēja ģenerālis Ingre un pulkvedis Mora-vecs, ka pēc viņu ziņojumiem no Berlīnes starp Vāciju un Padomju Savienību notiekot ļoti dzīvas sarunas. Nakts no 3. uz 4. augustu esot bijis smaguma punkts. Ir bijusi sasaukta svarīga sēde ar

Ribentropu, Gēringu, Keiteli, Jodeli un vēl dažiem citiem. Vai vienošanos lai paraksta vai ne? Hitlers tanī laikā atradās Berhtesgadenā, bet bija telefoniski savienots ar sēžu zāli. Diskusijas turpinājās ar pastāvīgu Hitlera telefonisko piedalīšanos līdz 4. augusta rītausmai. Beidzot Hitlers deva savu piekrišanu, un sevišķa uzdevuma kurjers vēl agrā rīta stundā izlidoja uz Maskavu ar šo izšķirošo lēmumu.»

Kremļa vīri, liekas, noskaņoti pozitīvi, lai sabiedrotos ar Hitleru. Politiskās sarunas starp Padomju Savienību un Rietumvalstīm nav bijušas sekmīgas. 7. augustā vācu sūtnis raksta uz Berlīni:

«Arī vietējā angļu misija novērtē ļoti skeptiski izredzes uz gaidāmām militāri politiskām sarunām. No līdzšinējām sarunām ir zināms, ka Molo-tovs sēdējis līdz pēdējai dienai mēms un nekustīgs. Viņš tikai reti atvēris muti kādam vārdam un, ja viņš to darījis, tad tie bijuši tikai īsi teikumi, kā: — Jūsu argumentācija, man liekas, nav gluži apmierinoša. Es informēšu savu valdību. — Angļu un franču sūtni atstāj iespaidu, ka viņi būtu tikai pusdzīvi un liekas laimīgi par gaidāmo mazo atpūtas brīdi. Francūzis izteicies vienam no maniem uzticības vīriem: «Paldies Dievam, ka šis zellis nepiedalās militārās sarunās.»

Kaut gan noskaņojums vispār ir pesimistisks, 1939. gada 12. augustā Maskavā notiek pirmā apspriede starp angļu—franču militārās delegācijas un Padomijas augstākajiem militārajiem priekšniekiem.

Bet tanī pašā laikā, kamēr šī minētā apspriede sākas, jautājums par politisko tuvināšanos Vācijai Maskavā ir jau izšķirts pozitīvā garā. Tas skaidri izriet no jaunajām instrukcijām, ko Padomju Savienības ārlietu ministrs Molotovs 14. augustā raida uz Berlīni Astahovam.

Un tanī pašā dienā maršals Vorošilovs Maskavā trīs valstu militārkonferencē pieskaras problēmai par Krievijas karaspēka izsoļošanu caur Poliju un

Rumāniju, kā arī par ostu un militāro bāžu ieņemšanu Somijas jūras līcī un Baltijas lūrā.

Dienu vēlāk — 15. augustā — von Sūlenburgs pa tālruni saņēma uzdevumu Padomijas ārlietu ministram nekavējoties pieteikt Ribentropa īsu apciemojumu Maskavā, lai Vadoņa vārdā vestu sarunu ar Staļinu.

Savā telegrammā Molotovam Ribentrops raksta: «Tikai tiešās savstarpējās sarunās ir iespējams panākt izšķirošus grozījumus. Nedrīkstētu izslēgt arī varbūtību, pie reizes likt pamatu galīgai vācu un krievu attieksmju noskaidrošanai. Kā vācu valdībai, tā arī Padomju Krievijai pēc iepriekšējiem piedzīvojumiem vajadzētu rēķināties ar to, ka kapitālistiskās rietumu demokrātijas ir nesamierināmi ienaidnieki nacionālsociālistiskai Vācijai un arī padomju Krievijai. Tagad viņi mēģina no jauna ar militāru līgumu uzkūdīt Krieviju karam pret Vāciju. Abu mūsu lielvalstu interesēs būtu, lai Vācija un Krievija nākotnē savstarpēji neiznīcinātos rietumvalstu interešu dēl.»

Molotovs steidzīgi atbild, ka Padomju Savienība ar lielu prieku uzņem Vācijas priekšlikumu par abu valstu attiecību uzlabošanu. Viņš personīgi tagad ticot vācu nopietnai gribai.

Vēl tai pašā vakarā Molotovs pieprasa Berlīnes ārlietu ministrijā: «Vai vācu valdība vēlētos nolīgt ar Padomju Savienību neuzbrukšanas līgumu vai kaut ko tamlīdzīgu? Piekrišanas gadījumā šinī jautājumā jāievada tiešas sarunas.»

Uz šo piedāvājumu Ribentrops, ļoti iepriecināts, jau nākošajā dienā steidzas telegrafēt uz Maskavu:

«Visi Molotova kunga priekšlikumi pilnīgi sakrīt ar vācu uzskatiem, t. i., Vācija ir ar mieru nolīgt neuzbrukšanas paktu ar Padomju Savienību un, ja Kremlis vēlas, tad uz laiku no 25 gadiem bez uzteikšanas.»

18. augustā Ribentrops, apbruņots ar visām Hitlera pilnvarām, ir sagatavots lidojumam uz Maskavu. Naktī no 19. uz 20. augustu Berlīnē vēl steigā tiek parakstīts vācu un krievu tirdzniecības līgums. Tanī pašā stundā, kad abu valstu pārstāvji paraksta minēto tirdzniecības līgumu Berlīnē, Mo-lotovs Maskavā pasniedz neuzbrukšanas līguma projektu vācu sūtnim Šūlenburgam. Pašu līgumu knevi nolēmuši parakstīt tikai pēc nedēļas. Vācu vadonis Hitlers, kas 26. augustu bija izredzējis par uzbrukuma sākumu Polijai, paliek nepacietīgs un 20. augustā sūta Staļinam šādu telegrammu:

«Staļina kungam Maskavā.

1) Es patiesi apsveicu jaunā tirdzniecības līguma parakstīšanu kā pirmo soli uz vācu un krievu jauno attiecību nodibināšanu.

2) Neuzbrukšanas pakta nolīgšana ar Padomju Savienību man nozīmē vācu politikas nospraušanu ilgam laikam uz priekšu. Ar šo paktu Vācija atkal uzņem tās politikas virzienu, kas gadsimteņiem ilgi bijusi ražena abām valstīm.

Šinī gadījumā Vācijas valdība ir nolēmusi no šīs tālejošās politiskās pārkārtošanās taisīt visas konsekvences.

3) Es akceptēju Jūsu ārlietu ministra Molotova kunga iesniegto neuzbrukšanas pakta projektu, bet es uzskatu par nepieciešamu visdrīzākā laikā noskaidrot visus uz paktu attiecīgos jautājumus.

4) Padomju Savienības prasību par papildprotokolu, pēc manas pārliecības, var visīsākā laika sprīdī būtiski noskaidrot kāds atbildīgs vācu valstsvīrs sarunās Maskavā par šo tematu. Vācu valdībai nav skaidrs, kādā citā ceļā jautājumu par šo papildu protokolu varētu noskaidrot un parafēt.

5) Saspīlējums starp Vāciju un Poliju ir kļuvis neciešams. Polijas izturēšanās pret Vācijas lielvalsti ir tāda, ka katru dienu var sagaidīt krīzi. Vācija ir apņēmusies aizstāvēt savas

intereses pret poļu izlēcieniem ar visiem tās rīcībā esošiem līdzekļiem.

6) Mans uzskats ir, ka sakarā ar abu valstu nodomu izveidot jaunas savstarpējas attieksmes nedrīkstētu zaudēt laiku. Tāpēc Jums vēlreiz lieku priekšā manu ārlietu ministru pieņemt otrdien, 22. augustā, vēlākais trešdien, 23. augustā. Vācu valsts ārlietu ministram ir plašas ģenerālpilnvaras neuzbrukšanas pakta sastādīšanai un parakstīšanai, tas pats attiecas arī uz papildu protokolu. Sakarā ar saspīlēto internacionālo stāvokli, Vācijas ārlietu ministra ilgāka prombūtne ir neiespējama. Es priecātos no jums saņemt drīzu atbildi.

Ādolfs Hitlers.»

Staļins neliek Vācijas diktatoram uz atbildi ilgi gaidīt. Viņš telegrafē Hitleram:

«Vācijas valsts kancleram Ādolfam Hitlera kungam.

Pateicos par vēstuli. Es ceru, ka vācu un krievu neuzbrukšanas pakts ienesīs nopietnu pagriezienu attieksmju uzlabošanai starp mūsu zemēm. Mūsu tautām nepieciešamas savstarpējas miermīlīgas attiecības. Vācu valdības pievienošanās neuzbrukšanas līguma nolīgšanai rada pamatu politiskā saspīlējuma likvidēšanai un miera uzturēšanai, kā arī labai sadarbībai starp mūsu zemēm. Padomju valdības vārdā Jums paziņoju, ka tā atzīst Ribentropa kunga ierašanos Maskavā 23. augustā.

Josifs Staļins.»

Hitlers lasa šo telegrammu, un viņa seja staro. Triumfa pilnā balsī viņš saka Ribentropam: «Tagad man visa pasaule kabatā!»

Tā kā Hitlers un Staļins ir vienojušies, tad krievi torpedē militāro konferenci, kura pašlaik notiek Maskavā starp Franciju—Angliju un Padomju Savienību. 21. augustā visu cerību izgaistošā atmosfērā noris pēdējā šās konferences sēde starp trim augšā minētajām militārajām komisijām.

Hitleram tā ir zīme kara sākšanai. Viņš pie sevis aicina ģenerālštābu un vecākos vadošos virsniekus un viņiem paziņo par ofensīvu pret Poliju. Pārliecinātā drosmē viņš klātesošiem paziņo, ka tikai viņš pats un Staļins esot vienīgie, kas pārdomājuši par nākotni.

23. augustā 1939. gadā ap pusdienas laiku vācu ārlietu ministrs Ribentrops ierodas Maskavas lidlaukā. Viņš Padomju valdībai atnes Hitlera vēstījumu, kurā teikts, ka «--no šā brīža visas Aus

trumeiropas problēmas ir vienīgi Vācijas un Krievijas lieta,»

Tūliņ pēc Ribentropa ierašanās Maskavā pīkst. 15 notiek sēde^ kurā piedalās Staļins, Molotovs, Ribentrops un Sūlenburgs. Staļins nekavējoties uzsāk sarunu par problēmām, kas viņam vissvarīgākās, viņš nāk klajā ar savām prasībām. Ribentrops nevilcinās ar atbildi Vakarā starpbrīdī viņš raida šifrētu telegrammu uz Oberzalcbergu: «Lūdzu tūliņ ziņot vadonim, ka nupat beigusies trīs stundu īfgstošā apspriede ar Staļinu un Molotovu. Sarunās, kuras noritēja mūsu izpratnē pozitīvi, izrādījās, ka izšķirošais notikums labam gala iznākumam ir krievu prasība, lai mēs atzītu Lie-pājas un Ventspils ostu ietilpināšanu krievu interešu sfērā. Es būtu pateicīgs par apstiprinājumu, ka vadonis šim priekšlikumam piekrīt, vēl pirms pīkst. 20 pēc vācu laika. Ir paredzēta slepena protokola parakstīšana, kas norobežos abu valstu interešu sfēras, kam es principā pievienojos, Ribentrops.»

Ap pīkst. 20 Maskavā pienāk Hitlera apstiprinoša atbilde. Pēc šās telegrammas saņemšanas līguma parakstīšanai nekas vairs nestāv ceļā.

2 140

1939. gada 23. augustā, veļa vakara stunda tiek parakstīts šāda satura Neuzbrukšanas pakts:

«Vācijas valdība un Padomju Savienības valdība, kuras vada griba stiprināt mieru starp Vāciju un Padomiju, izejot no neitralitātes līguma pamatnoteikumiem, kas nolīgts 1926. gada aprīlī starp Vāciju un Padomju Savienību, vienojušās:

1. § Abas līdzējas puses apņemas atturēties no

jebkāda varas akta, no katras agresīvas darbības, no jebkāda savstarpēja uzbrukuma — arī ne kopā ar citām valstīm.

2. § Gadījumā, ja viena no līdzējām pusēm kļūst

par kara darbības objektu sakarā ar kādas trešās valsts iebrukumu, tad otra līdzēja puse nekādā gadījumā neatbalstīs šo uzbrūkošo trešo valsti.

3. § Abas līdzējas valdības vienmēr paliks sav

starpējā kontaktā, lai konsultētu viena otru un informētos par jautājumiem, kas skar apbusējas intereses.

4. § Neviena no abām līdzējām pusēm nepiedalī

sies nekādā valstu grupā, kura tieši vai netieši vērsta pret otru līdzēju pusi.

5. § Konflikta vai strīda gadījumā starp abām lī

dzējām pusēm abas puses apņemas varbūtējos strīdus vai konfliktus nokārtot vienīgi miermīlīgā domu apmaiņas ceļā vai arī ar speciāli ieceltas samierināšanās komisijas starpniecību.

6. § Tagadējais līgums tiek noslēgts uz laiku no

desmit gadiem ar piezīmi: kad minēto līgumu viena līdzēja puse neuzteic vienu gadu pirms termiņa notecēšanas, tad līgums automātiski paliek spēkā uz turpmākiem pieciem gadiem.

7. § Minētam noslēgtam līgumam jātiek ratificē

tam visdrīzākā laikā. Ratifikācijas dokumenti tiks apmainīti Berlīnē. Līgums stājas spēkā tūliņ pēc parakstīšanas. Izgatavots diyos ori-ģinālrakstos vācu un krievu valodā. Maskavā, 23. augustā 1939.

Vācijas valdības vārdā: fon Ribentrops

(Ribbentrop).

Padomju Savienības pilnvarā: Moloto&s

(Molotov).

Šim oficiālam pakta tekstam seko pilnīgi slepens papildu protokols, kas apgaismo līguma īsto raksturu.

Slepenais papildu protokols,

Izejot no līguma parakstīšanas fakta starp Vāciju un Padomju Savienību, abu pušu pilnvarotie parakstītāji stingri konfidenciālās pārrunās noskaidro to abpusēju interešu sieru jautājumu norobežošanu Austrumeiropā. Pārrunai biļis sekojošs rezultāts:

1. Teritoriāli politiskā pārkārtošanas gadījumā Baltijas valstu apgabalos, t. i., Somija, Igaunija, Latvija un Lietuva — ziemeļu robeža no Lietuvas būs reizē arī interešu sfēras robeža Vācijai un Padomju Savienībai. Lietuvas intereses uz Vilnas apgabalu tiek abpusēji atzītas.

2. Teritoriāli politiskā pārkārtošanas gadījumā apgabalos, kuri pieder Polijas valstij, Vācijas un Padomju Savienības interešu sfēru norobežošanai tiks ņemta Pizas, Narevas, Vislas un Sanas upju līnija. Jautājumu, vai Poliju atstāt kā neatkarīgu valsti un kā novilkt tās valsts robežas un par cik tās atbilst abu līdzēju interesēm, noskaidrošanu atstāj vēlākam laikam un turpmākai politiskai attīstībai. Bet abas valdības apņemas šo jautājumu katrā ziņā atrisināt draudzīgā saprašanās ceļā.

3. Attiecībā uz Eiropas dienvidaustrumiem krievi izceļ un pasvītro savu interesi par Besarābiju. Vācu puse pasvītro savu pilnīgo neieinteresētību minētajā apgabalā.

4. Abas līguma līdzējas puses šo protokolu turēs stingrā slepenībā.

Maskavā 23. augustā 1939.

Vācu valdības vārdā: fon Ribentrops.

Padomju Savienības pilnvarā: Molotovs.

Pēc abu dokumentu parakstīšanas fon Ribentrops klātesošiem paziņo Vācijas nodomu jau tuvākajās dienās iebrukt Polijā.

Naktī pēc šīs liktenīgās dienas Staļins rīko lielisku pieņemšanu vācu delegācijai. Tiek svinēts izšķērdīgi: ar vodku, šampanieti un liķieri. Pēkšņi Staļins pieceļas, paceļ savu glāzi un spontāni uzsauc tostu Hitleram:

«Es zinu, cik ļoti vācu tauta mīl savu vadoni — tāpēc es gribu dzert uz viņa veselību!»

Pēc Staļina pieceļas Molotovs un dzer uz vācu ārlietu ministra fon Ribentropa, kā arī uz sūtņa grāfa fon Sūlenburga veselību. Pēc tam Molotovs vēl paceļ savu glāzi par godu Staļinam:

«Atļaujos piezīmēt, ka tas’ bija Staļins, kas ar savu runu marta mēnesī (kura vācu ārlietminis-trijā tika pareizi saprasta) izraisīja šo politisko attieksmju pārveidošanu. Es paceļu savu glāzi uz neuzbrukšanas paktu, uz Vācijas un Padomju Savienības attiecību jauno ēru un uz vācu tautu!»

Pēc tam pieceļas fon Ribentrops: «Es tukšoju savu glāzi uz Staļina kungu, uz Padomju Savienības valdību un uz laimīgu attiecību norisi starp Vāciju un Krieviju.»

24. augusta priekšpusdienā, kad Ribentrops dodas uz Maskavas lidlauku, viss plašais lauks ir kā apsēts ar neskaitāmiem kāša krustu karogiem visādos lielumos.

25. augustā Hitlers paskaidro Britānijas sūtnim seram Hendersonam: «Kas pēdējā karā notika, tas tagad vairs neatkārtosies, t. i., Vācijai vairs nenāksies karot divās frontēs. Līgums ar Krieviju ir paliekošs un iezīmē pagriezienu vācu ārlietpolitikā. Un šis līgums būs spēkā daudzus gadus. Bez tam visi ar Krieviju noslēgtie līgumi Vāciju nodrošina saimnieciski visiem nākamajiem gadiem.»

Tai pašā dienā Hitlers pašapzinīgi saka franču sūtnim Kulondram (Coulondre): «Ar Maskavu neesmu noslēdzis teorētisku, bet gan praktisku līgumu, to es varu uzdrošināties apgalvot. Es ticu, ka uzvarēšu!»

Pēc dažām dienām Hitlers Berlīnē lielmanīgi pasludina: «Attiecības starp Vāciju un Krieviju tagad ir pārveidojušās. Vācieši un krievi ir par labiem, lai rietumu interešu dēļ savstarpēji apkautos.»

31. augustā Padomju Savienības Augstākā padome Maskavā ratificē paktu. Hitlers jūtas nodrošināts. Tagad viņš var dot starta zīmi karam. 1939. gada 1. septembrī, pīkst. 5.45 no rīta, sākas Hitlera uzbrukums Polijai. Viņš ir pārliecināts, ka rietumvalstis cīņu neuzņems. Tai pašā liktenīgajā dienā ap pusdienas laiku Hitleru apmeklē Riben-trops un vācu sūtnis Parīzē Abecs (Abetz). Viņi mēģina Hitleru pārliecināt, ka Francija un Anglija šoreiz neapmierināsies ar protesta notu piesūtīšanu, bet pieteikšot Vācijai karu. Hitlers abus kungus pārtrauc jau pēc dažiem teikumiem, pie tam viņš Ribentropam nomierinoši uzsit uz pleca un jokodamies izsauc: «Lūdzu, pataupiet mani ar saviem speciālista spriedumiem! Mūsu diplomātu kungi sēž visās pasaules galvaspilsētās. Vīni saņem augstākās algas, un viņu rīcībā ir vismodernākie sazināšanās un ziņu aparāti. Viņi stāv attiecīgo zemju politiskās dzīves centrā; man šķiet, viņiem vajadzētu pastāvīgi turēt savu roku pie nācijas pulsa Bet kāds iznākums ir, kad es šiem vīriem prasu viņu spriedumu? Vēl pirms obligātā karadienesta nodibināšanas es viņiem jautāju un saņēmu atbildi: — Wehrpflich ,c est la guerre! (karadienests — tas ir karš). Reinzemē (Rheinland), dernilitarizēto zonu ieņemot, es viņiem vēlreiz jautāju un atkal saņēmu to pašu atbildi: C’ est la guerre! Tāpat tas ari bija Austrijas pievienošanas gadījumā, Sude-tijas krīzē un pirms Prāgas okupācijas. Ar militāriem kungiem man neiet labāk. Vai nu šie kungi ir pārāk aizņemti ar garām dienesta stundām pie ēdiena galda, ka viņi vairs nav spējīgi labāk pārredzēt stāvokli akreditētās zemēs, nekā es to redzu šeit, no Berlīnes, — vai atkal viņiem nepatīk mana politika un viņi vilto īsto situāciju savos ziņojumos, lai mani kavētu manā ceļā!

Jums ir jāsaprot, Ribentrop, ka es beidzot atsakos no cilvēku spriedumiem, kas mani jau vairākkārt maldinājuši —, ja neteiktu vienkārši apmānījuši; tagad turos pie sava paša viedokļa un sava sprieduma un būšu visos gadījumos labāk informēts, nekā uzklausot minētos speciālistus.»

Bet Hitlers maldās. Saskaņā ar noslēgto Palīdzības paktu ar Poliju, Francija un Anglija divas dienas vēlāk pieteic Vācijai karu. Vēl tai pašā

3. septembra vakarā Ribentrops telegrāfiski lūdz Padomju Savienības valdību, lai krievu karaspēks noteiktā laikā uzsāktu kustību pret krievu iespaidu sfērā atrodošos poļu armiju un lai šo apgabalu ņemtu savā, t. i., krievu pārziņā. Bet Kremļa vīri, pārliecībā sastapt sīvu pretestību no poļu puses, nolemj vēl neiejaukties cīņās. Staļins tāpēc novilcina savu atbildi Ribentropam. 9. septembrī vācu sūtnis fon Sūlenburgs atkārtoti atgādina krieviem nepieciešamību uzsākt tūlītēju akciju pret Poliju.

Uz to Molotovs viņam atbild: «Padomju Savienības valdība nolēmusi tālāko vācu karaspēku virzīšanos Polijā ņemt par izejas punktu savam paskaidrojumam, ka Polija atrodas iziršanas stāvoklī un ka Padomju Savienība ir spiesta nākt palīgā Vācijas apdraudētajiem ukraiņiem un baltkrieviem. Ar šo paskaidrojumu Padomijas valdība grib tautu masām darīt saprotamu, kāpēc krievu karaspēks uzsāk ofensīvu; līdz ar to arī jāizkliedē iespaids, lai krievi netiktu ieskatīti par uzbrucējiem,»

Ar šo Padomju Savienības paskaidrojumu Berlīnes ārlietu ministrija nebūt nebija apmierināta. Ribentrops paskaidro, ka šāda krievu izturēšanās pilnīgi runā pretim vācu un krievu līguma garam.

Tanī pašā laikā notikumi vācu—polu frantē virzās uz priekšu neticami un neparedzēti ātrā steigā. Vācu armijas straujā virzīšanās uz priekšu Polijā piespiež krievus ātrāk rīkoties. Staļins atzīst briesmas tai gadījumā, kad Vācija noslēgtu pamieru ar Poliju vēl pirms krievu uzbrukuma sākuma, 14. septembrī Molotovs lūdz pie sevis vācu sūtni Maskavā un viņam paskaidro:

«Lai Padomju Savienības uzbrukumam dotu politisku pamatu, ir nepieciešami un ļoti svarīgi tikai tad uzsākt akciju, kad Polijas valdības centrs — Varšava — kritīs. Tāpēc es jūs loti lūdzu man pateikt tik precīzi, cik iespējams, kad var rēķināties ar Polijas galvaspilsētas ieņemšanu.»

15. septembrī Ribentrops informē Kremli sevišķā vēstījumā:

«Polijas armijas sakaušana ātriem soļiem tuvojas savam noslēgumam, Ar Varšavas ieņemšanu var rēķināties jau vistuvākajās dienās.»

Pēc šīs atbildes Padomju valdība vairs negrib zaudēt laiku, 17. septembrī pīkst. 2.00 naktī Staļins aicina pie sevis grāfu Šūlenburgu, Klāt ir arī Molotovs un Vorošilovs. Staļins dara vācu sūtnim zināmu Padomju valdības lēmumu uzsākt uzbrukumu Polijai vēl tai pašā dienā. Četras stundas vēlāk krievu karaspēks iesolo Austiumpolijas apgabalos. Ar šo rīcību Polijas liktenis ir apzīmogots. Tagad Polijas armija vairs nav spējīga abās frontēs vienlaicīgi izrādīt efektīvu pretestību. Polija sabrūk. Padomju Savienības zaudējumi ir niecīgi-tikai 737 kritušie un 1862 ievainotie.

Vēlāk Staļins šo kopējo gājienu pret Poliju atklāti apzīmē par «asinīm apzīmogotu» vācu un padomju draudzību.

22. septembrī vācu militārais atašejs Maskavā ģenerālis Kestrings (Kostring) kopā ar maršalu Vorošilovu izstrādā līgumu. Šinī līgumā iet runa par militāro okupāciju ieņemtajā apgabalā. Tiek iecelta jaukta militāra komisija ar sēdekli poļu Bieļostokā un tur uzsāk darbību.

Šī komisija noteic, ka sarkanā armija aizvirzījusies līdz slepenā protokola uzrādītai līnijai, un vācu armijas daļām, kas šo līniju bija pārgājušas, poļus vajājot, jāatvelkas atpakaļ uz rietumiem. Šī akcija ir pēdējā karagājiena fāze Polijā. Hitlers ierosina draudzības līgumu starp Vāciju un Padomju Krieviju. Šinī nolūkā Ribentropam vēlreiz jābrauc uz Maskavu. Divas dienas pirms Riben-tropa apmeklējuma Padomju Savienības galvaspilsētā Staļins un Molotovs ielūdz vācu sūtni Kremlī. Tikko fon Šūlenburgs tur ir ieradies, Staļins saka: «Poļu jautājumu galīgi nokārtojot, jāizvairās no visa tā, kas nākotnē varētu radīt domstarpības un nesaskaņas starp Vāciju un Padomju Savienību. No šā viedokļa es uzskatu par nepareizu atstāt vienu patstāvīgu Polijas daļu. Tāpēc man ir šāds priekšlikums.

«No demarkācijas līnijas uz austrumiem esošā apgabala mūsu daļai būtu pievienojams viss Lubļinas atriņķis un daļa Varšavas apriņķa līdz 6ugas upei. Par to mēs atsakāmies no LIE'fllVAS.»

Štaļins neielaižas ar vācu sūtni garās diplomātiskās sarunās. Viņš nejūt vajadzību būt atturīgam starp vienādi domājošiem, bet stūrē tieši savam mērķim pretim. Hitlers saprot šo valodu.

1939. gada 27. septembri viņš sūta Ribentropu otrreiz uz Maskavu. Šoreiz vācu ārlietu ministra sagaidīšana Padomju Savienības galvaspilsētā ir vēl grandiozāka. Ribentropa sagaidīšanai lidlaukā ierodas vesela rinda valdības pārstāvju, augsti sarkanarmijas virsnieki un sevišķa godasardze.

Lidlauks bagātīgi greznots ar sarkaniem un kāšu-krustu karogiem. Padomju militārais orķestris spēlē Ilorsta Vesela dziesmu un Internacionāli. Draudzība starp Staļinu un Hitleru šķietami sasniegusi savu kulminācijas punktu.

Tūlīt pēc ierašanās Ribentrops uzsāk sarunu ar Staļinu un Molotovu. Viņi drīz vienojas. Jau nākošajā dienā tiek parakstīts Vācijas un Padomijas draudzības līgums, kas īsi un skaidri nosprauž kopējo līniju:

«Pēc līdzšinējās Polijas valsts sairšanas Vācijas un Padomju Savienības valdības ieskata par vienīgi viņiem piekrītošo uzdevumu atjaunot mieru un kārtību bijušajos poļu apgabalos un tur dzīvojošām tautībām nodrošināt mierīgu dzīvi, atbilstošu viņu tautiskām īpatnībām. Šim nolūkam līguma līcfzēji ir vienojušies par šādiem noteikumiem:

1. § Vācijas valsts valdība un Padomju Savienī

bas valdība nosprauž līniju, kā abu valstu interešu robežu bijušās Polijas valsts teritorijā, kura iezīmēta klātpieliktā kartē un sīkāk aprakstīta papildu protokolā.

2. § Abas līguma līdzējas puses atzīst pirmā para

grāfā nosprausto abpusējo valsts interešu robežu par galīgu šinī līgumā un noraidīs jebkuru kādas trešās valsts iejaukšanos.

3. § Nepieciešamo valstisko jauniekārtojumu rie

tumos no 1. minētajos apgabalos pārņem vācu valsts valdība, bet apgabalos austrumos no minētās līnijas — Padomju Savienības valdība.

4. § Vācijas valdība un Padomju Savienības val

dība uzlūko iepriekš minēto nokārtojumu kā drošu pamatu turpmākām draudzīgām attieksmēm starp vācu un krievu tautām.

5. § Sis līgums tiek ratificēts un ratifikācijas

dokumenti izmainīti Berlīnē visdrīzākā laikā. Līgums stājas spēkā ar tā parakstīšanu.

Šis līgums parakstīts 1939. gada 28. septembrī.

Ari šoreiz līgumam pievienots papildlīgums. Tas, protams, stingri slepens: «Slepenais protokols pie 28. septembra vācu — padomju robežu un draudzības līguma.

1939. g. 23. augustā parakstītais slepenais papildu protokols tiek savā pirmajā punktā pārmainīts tādējādi, ka Lietuvas valsts teritorija krīt Padomju Savienības interešu sierā, kamēr no otras puses Ļublinas apriņķis un daļa no Varšavas apriņķa krīt Vācijas interešu sfēra. Tiklīdz Padomju Savienība sāks rīkoties Lietuvas valsts teritorijā savu interešu īstenošanai, tad robežas vienkāršošanas un iztaisnošanas nolūkā esošā vācu — lietuvju robeža tiek pārlabota tādējādi, ka Lietuvas apgabalos, kas atrodas dienvidrietumos no iezīmētās līnijas uz kartes, piekrīt Vācijai.»

Tālāk konstatēts, ka minētā Padomju Savienības rīcība starp Vāciju un Lietuvu spēkā esošos saimnieciskos līgumus neskar.

Sakarā ar ātro vienošanos Maskavā Padomju Savienības un Vācijas valdības vēl tanī pašā naktī nodod pasaules zināšanai oficiālu deklarāciju.

«Pēc šodien parakstītā līguma starp Vācijas valdību un Padomju Savienības valdību galīgi nokārtoti visi jautājumi, kuri izrietēja no Polijas valsts sairšanas, un līdz ar to ir radīts drošs pamats ilgstošam mieram Austrumeiropas telpā. Abas valdības saskaņoti aizstāv uzskatu, ka tas atbilstu visu nāciju patiesām interesēm izbeigt pastāvošo karastāvokli starp Vāciju, no vienas puses, un Angliju—Franciju, no otras puses. Kā Vācija, tā Padomju Savienība apvienos savus centienus tanī virzienā, lai sprausto mērķi sasniegtu iespējami drīz; vajadzības gadījumā — ar citu draudzīgu valstu palīdzību. Gadījumā, ja abu valstu centieni paliktu bez panākumiem, ar to būtu pierādīts fakts, ka Anglija un Francija ir atbildīgas par kara turpināšanu, pie kam, karam ieilgstot, Vācijas un Padomju Savienības valdības savstarpīgi konsultēsies par turpmāko nepieciešamo rīcību.»

HITLERS UN STAĻINS LĪKSMO

Kamēr Hitlers pēc šā pakta nolīgšanas jūtas loti apmierināts, «Pravda» 30. septembri raksta: «liekas nespēj šo nejēdzīgo karu starp Franciju—Angliju, no vienas puses, un Vāciju, no otras puses, attaisnot. Atkarīgs v i e n ī g i no Francijas un Anglijas izbeigt šo karu, kas izraisīts pret pašu nācijas gribu. Ja vācu un krievu miera centieni palika bez panākumiem, tad top skaidrs, ka valstsvīri un vadošās šķiras Francijā un Anglijā par to ir atbildīgas.» Nākošajā dienā «Pravda» šo savu rakstu vēl papildina: «Ienaids starp abām lielajām Eiropas valstīm — Vāciju un Krieviju — ir izbeidzies. Šo ienaidu agrāk provocēja tikai imperiālistiskie kara piekritēji.»

Hitlers un Staļins nākošos mēnešos attīsta vēl ciešāku politisko un saimniecisko sadarbību. Hitleram tagad brīvas rokas karam pret Rietumiem, jo viņa frontes aizmugure austrumos nodrošināta.

Staļins smejas un gaida savu stundu.

Viņam šis karš, kur pats nepiedalās, ļoti izdevīgs, jo tas veicina ienīstās Rietumeiropas demokrātijas iznīcināšanu.

1940. gada 29. martā Molotovs attēlo Augstākās Padomes priekšā Padomju Savienības nostāju. Tas viss acīmredzot vērsts pret Rietumvalstīm.

«Kā zināms, Anglijas un Francijas valdības ir ignorējušas Vācijas pagājušā gada beigās izteikto miera gribu. Kļūst saprotams, ka Vācija ir bīstams konkurents imperiālistiskajām Eiropas lielvalstīm, t. i., Anglijai un Francijai. Šā iemesla dēļ abas valstis Vācijai ir pieteikušas karu, paskaidrojot, ka grib palikt uzticīgas saviem dotajiem solījumiem Polijai. Abu valstu naida pilnā izturēšanās pret Padomju Savienību ir vēl padziļinājusies, tāpēc ka Padomju valdība atsakās piedalīties pret Vāciju vērstā politikā un pārvērsties par Anglijas un Francijas kalpu.»

Šie Molotova vārdi dod Hitlera valdībai Berlīnē pamudinājumu tālākām militārām akcijām.

Arī pēc Hitlera uzbrukuma Norvēģijai un Dānijai Padomju Savienības avīze «Izvestija» 1940. gada 11. aprīlī pasludina Maskavas valdības oficiālo iebrukuma atzīšanu:

«Nav šaubu, ka Vācijas akcija Norvēģijā un Dānijā izrietēja no Francijas un Anglijas nodoma tanīs zemēs. Anglija un Francija grib vācu militārās pozīcijas vājināt, uzlabojot savas pašas. Protams, ir celts iebildums, ka Vācija ir pārkāpusi internacionālo tautu tiesību pamatnoteikumus un ka Hitlers ar Dāniju nolīgto neuzbrukšanas līgumu ir pārvērtis par makulatūru. Bet ir smieklīgi uzsākt brēku par Vācijas rīcības legalitāti vai illegalitāti pēc tam, kad Anglija un Francija jau skārušas Skandināvijas valstu suverenitāti.»

Tā ir Padomju Savienības tā laika nostāja attiecībā uz karu, Un šinī virzienā minētajā gadā aģitē visas komunistiskās partijas kā Austrumos, tā Rietumos. No frontes dezertējušais Francijas komunistu partijas vadonis Moriss Torēzs (Maurice Thorez) no Maskavas raida franču karavīriem, lai tie frontē brāļojas ar vācu karavīriem. Neviens komunists rietumos nerunā par pagrīdes darbību pret vācu nacismu. Staļins taču vēl ir Hitlera draugs.

Kamēr Padomijas Sarkanarmija 15., 16. un 17. jūnijā 1940. gadā okupēja Baltijas valstis — Lietuvu, Latviju un Igauniju, pa to laiku Hitleram viegla spēle Rietumos: ar plašu, labi sagatavotu ofensīvu viņš piespiež Franciju kapitulēt. Sakarā ar Padomju Savienības aizmugures segumu Hitleram un viņa sabiedrotajiem gandrīz visa Eiropa rokās.

Šinī laikā, t. i., 1940. gada jūlija sākumā, angļu sūtnis Maskavā Kripss apmeklē Staļinu, lai viņu brīdinātu no Vācijas uzbrukuma. Be{ Staļins mierīgi atbild sūtnim Kripsam: «Pats par sevi saprotams, ka Padomju valdība izrāda vislielāko interesi par pašreizējiem notikumiem Eiropā, bet es neredzu kādas valsts uzkundzēšanās briesmas Eiropā; vēl mazāk briesmu, ka Vācija varētu sev pievienot Eiropas apgabalus. Es sekoju Vācijas politikai un labi pazīstu vadošos vācu valstsvīrus. Viņos es neesmu vērojis cenšanos pievienot Vāci-jai’Eiropas valstis. Neesmu tais uzskatos, ka vācu militārie panākumi apdraud Padomju Savienību un tās draudzīgās attieksmes pret Vāciju. Minētās attieksmes nebalstās uz pārejošām situācijām, bet uz abu valstu fundamentālām interesēm. Līdzšinējais, tā sauktais Eiropas līdzsvars, ir nospiedis ne tikai Vāciju, bet ari Padomju Savienību. Tāpēc Padomju valdība izlietos visus līdzekļus, lai agrākais līdzsvars Eiropā netiktu atjaunots!» Tanī pašā laikā, t. i., 1940. g. 13. jūlijā, Staļins uzdod Molotovam sīki informēt vācu sūtni Maskavā par Kripsa ziņojumu, kā arī par Padomijas noraidošo reakciju šinī jautājumā.

Hitlers ar Štalina rīcību ir ļoti apmierināts. Sarunā ar admirāli Rēderi Hitlers izsakās, ka viņš pilnīgi uzticoties Staļinam un viņa līguma pildīšanai.

Jau tanī pašā 1940. gada vasarā Hitleram bija gatavs militārais ofensīvu plāns pret Lielbritāniju, bet pagaidām Hitlers no sava uzbrukuma plāna atteicās. Ievērojot Lielbritānijas gaisa spēka pārsvaru, kā ari rūpīgi organizēto aizsardzības gatavību, Hitlers 1940. gada oktobri galīgi atteicās no plānotās invāzijas Britu salās.

No tā brīža Hitlera smadzenēs briest doma

1941. gada pavasari vērsties pret Staļinu un uzbrukt Padomju Savienībai. Drīz vien starp vācu valdību un Kremli sākas pirmie asumi un saspīlējumi. Kad 1940. gada 11. oktobrī vācu karaspēks iesoļo Rumānijā, tad Maskava par šo notikumu tiek informēta no Berlīnes tikai iekarošanas dienā un nostādīta notikušā fakta priekšā.

Pēc šās Hitlera jaunākās rīcības Molotovs iesniedz asu protestu, kas Berlīnē neatstāj nekādu iespaidu. Tomēr, Molotovs uz Hitlera ielūgumu

1940. g. 12. novembrī ierodas Berlīnē. Pats Hitlers, kā arī Ribentrops personiskās sarunās mēģina pārliecināt Padomju Savienības ārlietu ministru par nepieciešamību Krievijai pievienoties Triju valstu paktam (Vācija-Itālija-Japāna), kas noslēgts 1940. gada 27. septembrī. Ribentrops Molotovam uzdod jautājumu:

«No vācu-krievu pakta abas līdzējas puses līdz šim ir guvušas tikai labumus un pie tam taisījušas labus veikalus. Kāpēc gan mums arī nākotnē tādus pašus veikalus neturpināt?»

Pie šiem vārdiem Ribentrops pasniedz krievu ārlietu ministram Vācijas izstrādāto projektu 1940. g. 9. novembrī, kurā paredzēta pavisam jauna pasaules sadalīšana interešu sfērās un Krievijas piesliešanās Triju valstu paktam. Bet šoreiz vienošanos vairs nevar panākt. Staļins nepievienojas Hitlera priekšlikumam, ka Padomju Savienībai turpmāk būtu jākoncentrējas uz Indiju un Tālajiem Austrumiem, bet viņš tieši Eiropā saredz Krievijas izšķirošo interešu lauku. Bez jebkādiem panākumiem Molotovs atgriežas no Berlīnes Maskavā.

Hitleram tagad ir pienācis izšķirošais bridis. 1940. gada 18. decembri Vācijas vadonis un augstākais karaspēka virspavēlnieks Hitlers dod savu slepeno rīkojumu Nr. 21 attiecīgiem karaspēka priekšniekiem; šis slepenais rīkojums ir tā sauktais «Barbarosas plāns». Minētais plāns paredz ātru Krievijas militāru sadragāšanu nākamajā pavasari. Šis plāns ir izstrādāts līdz pēdējam sīkumam.

1941. gada jūnija sākumā Lielbritānijas sūtnis Kripss no jauna brīdina Kremli, ka Hitlers nolēmis 22. jūnijā uzbrukt Krievijai. Arī šoreiz Staļins nepievērš vērību šim angļu brīdinājumam.

22. jūnija rītā vācu lielgabali atklāj uguni no vācu un krievu robežas uz Padomju Savienību.

Līdz ar Krievijas iesaistīšanu karā pret Vāciju 1941. gada 22. jūnijā, dabiski izbeidzās Hitlera — Staļina pakts.

Ar šo liktenīgo paktu nodrošinātām, Hitleram vispār bija iespējams 1939. gada 1. septembrī iededzināt Otrā Pasaules kara liesmu. Un tāpat kā Staļins, 1939. g. 23. augustā noslēdzot neuzbrukšanas līgumu ar Vāciju, nenojauta, ka divus gadus vēlāk viņa līguma partneris Hitlers arī Krieviju ieraus kara virpulī, tāpat Hitlers, kas 1941. gadā gandrīz vai visu pasauli bija ierāvis karā pret Vāciju, arī toreiz vēl nenojauta, ka viņa paša liktenis jau bija apzīmogots.

Pirmās kara dienās vācu gaisa spēki bombardē lielinieku lidlaukus pie Liepājas. Līdz ar lielgabalu dūmiem izkūp arī Hitlera — Staļina draudzība un noslēgtie pakti.

Ar vācu uzbrukumu lieliniekiem Baltijas telpā Latvijā izbeidzās Baigais gads, kas bija sagādājis latviešu tautai neizsakāmas ciešanas un nepārredzamu postu.

NKVD PAVĒLE 001223

Ir noskaidrots, ka 14 dienu pēc slepenā papild-līguma parakstīšanas 1939. gada 28. septembrī augsts NKVD komisārs izstrādāja pavēli par cilvēku deportācijām no Baltijas valstīm. Pavēle 001223 bija pilnīgi slepena. Slepenā pavēlē bija norādīts, ka, iedzīvotājus deportējot, nav vajadzīgs pierādīt vainu katram cilvēkam atsevišķi, bet pietiek, ka tas pieder pie zināma slāņa, par kuru var pieņemt viņa naidīgo noskaņojumu pret komunismu.

Tā kā Latvijā maz komunisma piekritēju, tad deportējamiem jākomplektējas no visiem dzīves slāņiem — no ierēdņiem, brīvām profesijām, zemniekiem, strādniekiem, garīdzniekiem, tirgotājiem, namu īpašniekiem, virsniekiem.

Slepenajā pavēlē bija arī sīki norādījumi par patruļu sastāvu, kā arī detaļās izstrādātas instrukcijas, kā izturēties un rīkoties iedzīvotāju arestēšanā un aizvešanā, cik laika deportējamiem atļaujams sagatavošanai tālam ceļam un tml. Pavēlē paredzēta arī vagonu un transporta sastādīšana, logu aizrestēšana un durvju aizslēgšana, kā ari sievu atšķiršana no vīriem un bērnu no vecākiem.

Interesants un zīmīgs šai slepenajā NKVD pavēlē ir tas apstāklis, ka faktiskais sarkanās armijas varmācīgais iebrukums Latvijā notika 1940. gada 17. jūnijā, bet centīgais un «gādīgais» NKVD komisārs jau deviņus mēnešus pirms liktenīgā iebrukuma (1939. gada 11. oktobri) visos sīkumos noteica un paredzēja, kā sarkanajai varai rīkoties okupētās Baltijas zemēs.

Zināmajā Hitlera un Staļina slepenajā papild-līgumā Baltijas valstis bija iedalītas Padomju Savienības iespaida sierā, tāpēc, lai maskētu savus turpmākos nodomus, Staļins steidzās noslēgt ar Latviju «Drošības un neuzbrukšanas līgumu», bet slepenībā kala plānus, kad un kādā veidā okupēt Baltijas valstis.

Šī rīcība pierāda, ka Maskava līgumus slēdz ne tādēļ, lai tos pildītu, bet gan kā maskēšanās līdzekli savai darbībai. Līgumus slēdzot, lai sev nodrošinātu zināmus labumus un priekšrocības, lai tie nolīdzinātu ceļu gala mērķim. Totalitārās valdības neieskata par negodu vienpusīgi lauzt līgumu, bet atzīst par pareizu un atļautu ikkatru rīcību, kura tuvina gala mērķim.

Repatrianti no Baltijas valstīm ar lielu interesi vēroja notikumus frontē un Baltijas valstu atbrīvošanu no boļševikiem. Pēc Rīgas ieņemšanas baltvācu repatrianti ielenca Pozenes policijas prezidiju, lai dabūtu atļauju atpakaļ braucienam uz veco dzimteni. Valstvāci to nevarēja saprast un nespēja nobrīnīties, kāds spēks repatriantus mudina doties atpakaļ uz Latviju.

No augšas bija dots mājiens neatļaut repatriantiem atstāt jaunierādītās vietas. Braukt drīkstēja tikai tie baltvāci, kurus iecēla amatā jaunformējamā vācu civilajā pārvaldē, bet tādu bija samērā nedaudz.

Gribēdams nokļūt atpakaļ dzimtenē, ari es iesniedzu Pozenes policijas prezidentam attiecīgu lūgumu. Tā kā es nebija repatriants, bet gan Latvijas bēglis, man atļauju izsniedza ātri. Bija tikai jāgaida izdevīgs bridis, kā nokļūt mājās. Augusta vidū viens no pazīstamiem gatavojās braukt ar savu mašīnu uz Rīgu un izteica gatavību mani ņemt līdzi. Noteiktā dienā es laimīgs iekāpu vāģī.

Braucot caur Lietuvu, bieži bija redzami neseno kauju liecinieki — nodegušas mājas un ciematu drupas. Pārbraucot Latvijas robežu, mani pārņēma savādas jūtas: vairāk nekā gadu nebiju redzējis dzimto zemi!

Braucot pa Latvijas zemi, ceļš man nebija vienkāršs ceļš, druvas un lauki vairs nebija parastie lauki kā visur pasaulē, bet dzimtajā zemē visas šīs vienkāršās, parastās lietas bija pilnas sevišķa spēka un radīja dziļu svētlaimi. Iebraucot Rīgā, mūsu skaistā vecā pilsēta, tik mīļa un tuva sirdij, likās tā kā sveša — man dūrās acīs, ka nesatieku nevienu pazīstamu cilvēku, neredzu nevienu pazīstamu seju. Daudzi latviešu patrioti bija gājuši Golgātas ceļu uz tālās Sibīrijas vergu darba nometnēm, citus bija nošāvuši sarkanie iebrucēji. Baigais gads bija sitis pārāk dziļas rētas mūsu tautas miesā.

Man izdevās aizbraukt uz savām lauku mājām pie Liepājas. Tur bija ierīkota traktoru stacija, bet lauki nodoti Liepājas cukurfabrikai cukurbiešu ražošanai. Apstaigājot laukus, gan varēju manīt, ka pavasarī cukurbietes bija sētas, bet augusta beigās bija grūti tās saredzēt, augsta nezāle bija apņēmusi visus laukus, un cukurbietes nācās ar grūtībām meklēt zem nezālēm — biešu saknītes bija attīstījušās pirksta lielumā. Viena saimniecības ēka bija nodegusi. Visa saimniecība atstāja nolaistu iespaidu.

Atgriezos atkal Rīgā. Tur mani gaidīja Ziemeļ-armijas virspavēlnieka ģenerāļa de Roka (Roque) uzaicinājums ierasties virspavēlnieka štābā. Pārrunā noskaidrojās, ka viņš vēlējās, lai zemes iekšējo pārvaldi uzņemtos latviešu iestāde, un piedāvāja man uzņemties šās iestādes vadību. Es izlūdzos divas dienas laika pārdomām. Gribēju pārrunāt šo svarīgo lietu ar kādu no bijušiem valdības locekļiem vai ar kādu no mūsu agrākajiem deputātiem, bet neviens nebija sameklējams.

Latvijā bija tikai viena kompetenta persona, kura varēja dot padomu un kura spriedumu es respektēju, tas bija mūsu agrākais valsts prezidents

Alberts Kviesis. Kā jurists un bijušais prezidents viņš un neviens cits varēs dot pareizus novērtējumus. Nebijām redzējušies vairākus gadus.

Agrākajam prezidentam Kviesim es īsumā atreferēju situāciju un lūdzu viņa ieskatus un padomu. «Prezidenta kungs,» es teicu, «saņēmu no Ziemeļ-frontes virspavēlnieka uzaicinājumu uzņemties mūsu zemes pārvaldi. Kā jūs domājat par šo svarīgo jautājumu?»

Prezidents Kviesis, brīdi padomājis, lēni atbildēja: «Okupācijas laikā zemes pārvaldes ir paredzētas starptautiskajā Hāgas konvencijā, un tās ir likumīgas.»

«No sarunas ar Ziemeļarmijas virspavēlnieku de Roku es izpratu, prezidenta kungs, ka viņš pats nenodarbosies ar administratīvām lietām, net ka viņam jāvada katra kara darbība frontē, drīzumā ieradīšoties vācu civilā pārvalde, ar kuru mums nākotnē būšot jāstrādā.»

«Jā, nav viegli, viena okupācijas vara nomaina otru. Lai Dievs dotu, ka jaunā vara būtu cilvēcīgāka par sarkano okupāciju.»

«Vai redzējāt, prezidenta kungs, ka visās ielās izlīmēti plakāti ar paziņojumu: vācu karaspēks nāk jūsu zemē nevis kā iekarotāji, bet gan kā atbrīvotāji. — Blakus šiem plakātiem atrodas arī uzsaukums ar aicinājumu mūsu vīriem iestāties policijas bataljonos.»

Prezidents Kviesis domīgi raudzījās tālē, it kā meklēdams nākotnes atrisinājumu. Tad viņš teica, katru vārdu uzsvērdams:

«Pēc manām domām, būtu nepareizi, ja mēs atteiktos no piedāvātās līdzdalības zemes pārvaldē. Atsakoties no šīs līdzdarbības, mums zūd katra iespēja ieskatīties vācu iestāžu un viņu ierēdņu darbībā, un mēs nezinātu, kas notiek ar mūsu ļaudīm, zemi un mantu. Turpretim, darbojoties līdzi ar savām latviešu iestādēm un ierēdņiem, mums ir dota iespēja vismaz pa daļai ievirzīt dzīvi mums vēlamā virzienā, pasargāt tautu no pārestībām un nelikumībām un griezt dažu ļaunumu par labu.»

«Tad jūs domājat, prezidenta kungs, lai mēs piedāvājumu pieņemam un lai es mūsu zemes pārvaldi uzņemos?»

«Jā gan. Jūs, ģenerāļa kungs, kā vecs karavīrs un brīvības cīnītājs nedrīkstētu atteikties stāvēt sargpostenī par Latviju grūtā brīdī, jo grūtu stundu nebūs mazums. Viegls šis darbs, ko uzņemsities, nebūs, tāpēc ka katra okupācijas vara ir smaga un nepatīkama. Arī atbildība ir liela, bet vai tad jūs to uz saviem karavīra pleciem neiznesīsit? Ja mans padoms jums kādreiz būs vajadzīgs, tad labprāt būšu jūsu rīcībā.»

Biju prezidentam loti pateicīgs par viņa norādījumu un padomu. Šis izcilais latvju dēls, kas, prezidents būdams, bija kalpojis Latvijai ar visu sirds degsmi, arī tagad bija saglabājis skaidru un tālejošu skatu par pašreizējiem notikumiem un apstākļiem. Vēlāk, t. i., 1944. gada sākumā, prezidents Kviesis pat piedalījās Latvijas pašpārvaldes darbībā un uzņēmās Tieslietu ģenerāldirekcijas vadību.

Pēc šīs sarunas ar prezidentu Kviesi es nolēmu nepalaist garām izdevību mūsu zemes pārvaldīšanā iesaistīt latviešu iestādes un pieņemt piedāvāto amatu, bet iekšēji tomēr nevarēju atkratīties no smaguma, kas man kā lietuvēns bija uzgūlies uz sirds. Mājinieki pret šo manu soli gan cēla iebildumus un aizrādīja uz varbūtējām grūtībām, kas var rasties, sadarbojoties kara laikā ar svešo okupācijas varu, — nostādot visam tam pretī mierīgo personisko dzīvi paša lauku mājās.

No ziemeļgrupas virspavēlnieka štāba saņēmu pilnvaru, kuru bija parakstījis komandējošais ģenerālis de Roks. Ar šo pilnvaru man bija uzdots pārņemt iekšējo zemes pārvaldi, pārbaudīt visās iestādēs personāla sastāvu, iecelt un atcelt ierēdņus. Tikai pārmaiņas augstākos amatos bija jāpieteic armijas štābam.

Sis dokuments, izdots 1941. gada 21. augustā, bija šāds:

Armijas Ziemeļgrupas Galvenajā mītnē

Virspavēlnieks 21. aug. 1941. g.

Attiecas: Uz Vispārējo un iekšlietu pārvaldi,

Personālām lietām latviešu pārvaldītā apgabalā.

Ar vispārēju un iekšlietu vadību padotajā apgabalā tanī Latvijas daļā, kas pakļauta virspavēlniekam (austrumos no Daugavas, ieskaitot Rīgas pilsētu un apriņķi), tiek pilnvarots gen. O. Dankers Rīgā. Turpmāk viņš tiek pilnvarots pārbaudīt personāla sastāvu visās latviešu centrālās iestādēs un vajadzības gadījumā nākt ar priekšlikumu par vadošo posteņu jauniecelšanu vai atcelšanu.»

Virspavēlnieks ģenerālis Roques

Bez manis zemes pārvaldē vēl tika nozīmēti prāvests Sanders un pulkvedi s-leitnants Freimanis.

Septembrī Rīgā ieradās vācu civilā pārvalde ar ģenerālkomisāru Dr. Drehsleru (Drechsler) priekšgalā. Savus birojus viņš ierīkoja jaunceltajā finansu ministrijas ēkā Smilšu ielā. Līdz ar ģenerālkomisāru ieradās ari pieci apgabala komisāri. Katram no viņiem nodeva pārvaldīt vairākus apriņķus.

Šie apgabalu komisāri bija: Alnors — Liepājā, fon Mēdems — Jelgavā, Fusts — «Riga Land» (ar sēdekli Rīgā), Hansens — Valmierā un Rikens — Daugavpilī.

Tomēr Rīga neietilpa Latviešu pašpārvaldes pārziņā kā citas pilsētas, bet atradās vācu civilajā pārvaldē. Pēdējā iecēla par Rīgas lielvecāko (Oberbürgermeister) veco partijas vīru Vitroku (Wittrock). Interesanti piezīmēt, ka Vitroks bija reihs-ministra Alfrēda Rozenberga sievastēvs.

Katrā apriņķī nozīmēja tā sauktos «Kreis — Landwirt», ko varētu tulkot — apriņķa lauksaimniecības inspektors. Pēc būtības, vārda un idejas tam jābūt labam saimniekam ar daudzpusīgām zināšanām vai pat agronomam, lai spētu lauksaimniekiem dot padomus un norādījumus, bet īstenībā šo «Kreis — Landwirta» galvenais uzdevums bija: būt par uzraugiem mūsu zemniekiem un kontrolēt, vai tie dod visas viņiem uzliktās obligātās nodevas. Normas neizpildīšanas gadījumā «Kreis — Landwirts» uzstājas kā soģis.

Lai uzņemtu kontaktu ar mūsu Latviešu pašpārvaldes iestādēm, vācu ģenerālkomisariātā tika nodibinātas attiecīgas nodaļas ar referentiem, kas uzņēma sakarus ar mūsu iestādēm. Ar to bija dota iespēja izbeigt karaspēka rekvizīcijas un pāriet uz plānveidīgu saimniecību ar noteiktām nodevu normām.

Ar vācu civilpārvaldes nodibināšanu pēc ģene-rālkomisāra Drekslera Rīgā ieradās jaunieceltais «Reichskommissar für das Ostland» Loze (Lohse). Viņš savu sēdekli ierīkoja Tiesu pilī. Nosaukums Ostland, t. i., Austrumzeme aptvēra trīs Baltijas valstis un Baltkrieviju ar galvaspilsētu Minsku.

Reihskomisārs Loze, pirmoreiz uzstājoties, atklāti un skaidri pateica: «Boļševiki ieņēma Latviju un nacionalizēja visus īpašumus, kā: namus, lauku mājas, fabrikas utt. Tas viss tapa par Padomju Savienības īpašumu, ar vācu karavīru asinīm un dzīvībām, ar viņu upuriem, padzenot boļševikus no Latvijas, Padomju Savienības īpašumi kā kara laupījums pāriet vācu valsts īpašumā.»

Citiem vārdiem, mums, latviešiem, pašiem savā zemē vairs nepieder nekas.

Tas bija rūgts atklājums!

Latvijas pašpārvalde iesniedza ģenerālkomisā-ram Drehsleram jautājumā par Latvijas patstāvību un suverenitāti sešpadsmit memorandus un bez tam katrā izdevīgā gadījumā viņam par to atgādināja ari mutvārdiem. Parasti mēs nesaņēmām uz šiem mums tik svarīgajiem jautājumiem nekādu atbildi. Ja ar kādu augstāku partijas vīru uzsāka sarunu par Latvijas patstāvību, tad tiešas atbildes vietā tas sāka runāt par «Jauno Eiropu». Kad sīkāk apjautājās par šo «Jauno Eiropu» un gribēja zināt tās saturu un formu, kā ari, kādu vietu un stāvokli tajā ieņems Latvija, tad pēc šiem jautājumiem vienmēr sekoja klusums. Tomēr vārds «Jaunā Eiropa» nenogāja no ikdienas skatuves; to dzirdēja arvien biežāk, līdz šis vārds izklausījās pavisam nodriskāts.

Alfreds Valdmanis pēc paša ierosmes iesniedza ģenerālkomisāram garu rakstu «Latviešu problēma» (Das lettische Problem). Šo rakstu izplatīja daudzos eksemplāros tautā. Galvenais raksta saturs bija prasība pēc patstāvības vai autonomijas pēc Slovākijas parauga. Tad prasība izveidot latviešu karaspēku 200 000 vīru stiprumā, lai piedalītos cīņā pret boļševikiem. Šis memorands tika sastādīts un iesniegts bez pārējo Pašpārvaldes locekļu ziņas.

Okupācijas vara «Latviešu problēmu» uzņēma noraidoši, pat naidīgi. Hitlera valdība atcēla Vald-mani no amata un izsūtīja viņu uz Vāciju. «Latviešu problēmas» autors bija nepareizi novērtējis okupācijas varu un ar savu rakstu nepanāca popularitāti sev, nedz palīdzību Latvijai, nedz tautai, bet tikai pats sevi bija izslēdzis no tālākās līdzdarbības Pašpārvaldē. Valdmaņa vietā par Tieslietu resora vadītāju nāca Teodors Zvejnieks.

Latvijas pašpārvalde nolēma vēlreiz cilāt patstāvības jautājumu un iesniedza ģenerālkomisāram reizē ar suverenitātes prasību Latvijai tiesības izveidot nacionālu armiju 100 000 vīru lielumā. Šī armija tiktu izlietota Latvijas robežu aizsardzībai pret sarkano varu. Ari šo iesniegumu noraidīja.

No vācu civi(pārvaldes izturēšanās Latvijas neatkarības un suverenitātes jautājumā varēja spriest, ka Hitlera valdība šinī lietā nav runājama un ka Hitleram attiecībā uz okupētām valstīm ir citi nolūki. Šķita, it kā kāda melna roka stāvētu nomodā un atstumtu ikkatru tautas likumīgo prasību pēc brīvības. Līdz ar to tautā mainījās arī noskaņa.

Vācu politika: ņemt visu un nedot nekā — noskaņoja pret sevi ne tikai Latviju, bet arī visas citas okupētās zemes.

Šķiet, ka nebija robežu ne Hitlera lielummānijai, nedz viņa totalitārās varas imperiālistiskām tieksmēm. Hitlera smadzenēs bija iesakņojusies pārliecība, ka tikai vācieši ir izredzēti būt valdnieki pār tautām, pārliecība, ka tikai vāci ir kungu tauta un ka pārējās tautas var palikt kalpu lomā. Tāds apmēram bija viņa priekšstats par «Jauno Eiropu». Tieši šī pārliecība un šis apstāklis kļuva Hitleram liktenīgs.

Ar katru dienu nemiers un neuzticība pret vāciešiem mūsu tautā auga un drīz vien pārgāja atklātā naidā. Radās vairākas aktīvas pretestības kustības grupas.

Tikai pēc vairākiem gadiem noskaidrojās, kas īsti mūsu latviešu gribai, likumīgai prasībai un centieniem pēc patstāvības bija stāvējis ceļā. 1946. — 47. gadā tas nāca klajā Nirnbergas tribunālā.

Tur atradās SS Galvenās pārvaldes vadītāja Ģ. Bergera Himleram adresēts slepens dokuments. Šī dokumenta N-3300 saturs ir šāds:

Pārbaudot 100 000 latviešu lietu, izriet sekojošais:

1) Latvijas pašpārvalde ir iesniegusi reihsko-misāram lūgumu izveidot no jauna Latvijas armiju 100 000 vīru stiprumā. Vecais paņēmiens, lai ar armiju, kura, starp citu, ir tikai iedoma, iegūtu sev sevišķas politiskas dabas priekšrocības. Šādu lūgumu kā pilnīgi nederīgu un vairāk nekā bīstamu esmu noraidījis; izteicu sekojošu priekšlikumu, protams, atkarīgu no reihsfīrera SS piekrišanas. No brīvprātīgajiem, kas rasiskā ziņā pilnvērtīgi, radīt

vienu vienību, par kuru noteic vienīgi reihsfī-rers-SS.

Izmantot viņus kā policijas bataljonus bandu apkarošanai.

2) Esmu lūdzis reihsleiteru Rozenbergu norādīt reihskomisāram Lozēm (Lose) šajā lietā negriezties pie reihsmaršala, jo šī lieta piekrīt vienīgi reihslīreram-SS. Saņēmu piekrišanu.

Berlīnē, 11. decembri 1942.

G. Bergers

SS grupenfīrers

G. Bergers šo slepeno ziņojumu rakstīja 1942. g. 11. decembrī.

Tātad Himlera ļaudis bija nomodā, lai latviešu prasības nenokļūtu līdz Gēringam un lai Pašpārvaldes rakstiem, kuri nosaukti par iedomu pilniem un pat par bīstamiem, netiktu dots tālākais virziens.

Okupācijas laikā Pašpārvaldei nebija zināmi vācu slepenie raksti, bet tomēr visi juta, ka Hitlera valdība nav ieinteresēta Latvijas patstāvībā. Fīreram attiecībā uz Baltijas valstīm bija citi nolūki, un viņš šos savus nodomus vēl neizpauda atklātībā.

Nāci valdības un administratīvā aparātā pirmo vietu ieņēma nacionālsociālistu partija. Partijas vīri, viņu dzeltenīgās uniformas dēļ saukti par «zelta lazāniem», sastādīja vācu Civilo pārvaldi Latvijā.

Nākošais stiprākais Hitlera balsts Vācijā bija SS organizācija. Tās priekšgalā bija Himlers. Viņš bija ari iekšlietu ministrs. Himleram bija padota kā kārtības, tā arī drošības policija; un bez tam šinī organizācijā ietilpa speciāls karaspēks — Waffen SS. Šīs vienības apbruņojumā bija vieglie un smagie kājnieku ieroči, visu tipu artilērija, kā ari tanki.

Latvijā Himleru kā vecākais reprezentēja SS ģenerālis Jekelns, bet slepeno drošības policiju Lange. Viņam bija ari padotas Salaspilī un citur ierīkotās koncentrācijas nometnes. Galvenās pārvaldes atbildīgais vadītājs bija SS obergrupenfī-rers Bergers.

Hitlera trešais varas avots bija bruņotie spēki — armija, gaisa spēki un jūras spēki/Bruņotie spēki bija priekšzīmīgi organizēti, apmācīti un apbruņoti. Virsvadība bija koncentrēta vācu ģenerālštābā.

Bruņošanās rūpniecību vadīja Spērs. Gauleiters Saukels bija atbildīgs par darbaroku sagādi rūpniecībai un lauksaimniecībai.

Organizācija «Todt» sekoja cieši aiz frontes karaspēka daļām un sagatavoja tām ierakumus, ejas, paslēptuves, betona bunkurus; uzturēja kārtībā frontes joslā pievedceļus un izlaboja, kad ceļi bija ienaidnieka apšaudē sabojāti.

Darba dienests bija obligāts vācu jaunekļiem un jaunavām. Jaunieši bija padoti ari militārai apmācībai, un tos nodarbināja ari ceļu būvēs un baraku celšanā. Pēc darba dienesta beigšanas jauniešus pārskaitīja karaspēka vienībās.

SS vecākais priekšnieks Latvijā bija ģenerālis Jekelns. Viņš ar savu štābu bija apmeties Saeimas namā. Jekelns pats bija padots SS Galvenajai pārvaldei Berlīnē. No turienes viņš saņēma savas direktīvas.

NIRNBERGAS TRIBUNĀLĀ DOKUMENTS N-1787

V

šajā dokumentā Himlers cita starpā rakstīja:

Slepeni

Vadoņa galvenajā mītnē

6. martā 1942.

«SS Pārvaldes priekšniekam ģermāņu zemēs vervēšana, papildinājumi SS dalām, leģioniem, policijas vienībām, sardžu bataljoniem jāveic SS galvenās pārvaldes VI nodaļas ģermāņu brīvprātīgajiem ...

Augstākie SS un policijas priekšnieki ģermāņu zemēs pārņem SS Galvenās pārvaldes priekšnieka uzdevumā dienesta uzraudzību par minēto uzdevumu izpildīšanu un šinī darbā ir padoti SS Galvenās pārvaldes priekšniekam . . .»

Tā Himlers ar vienu spalvas vilcienu patvarīgi nosauca Latviju par ģermāņu zemi un lielā viltībā uzspieda latviešu karavīriem «ģermāņu brīvprātīgo» zīmogu.

Latviešu vervēšanu, iesaukšanu SS Galvenā pārvalde Berlīnē uzdeva ģenerālim Jekelnam.

Lai gan Hāgas starptautiskā konvencija noliedz okupācijas varai okupētā zemē izdarīt mobilizāciju savām karaspēka vajadzībām, vācieši šo

punktu vienkārši apgāja ar vārdiņu «brīvprātīgi».

Tika vervēti «brīvprātīgie», tika iesaukti «brīvprātīgie», un frontē gāja kaujās «brīvprātīgie» bataljoni, pulki, divīzijas. Tā nāci varasvīri apgāja likumu ar līkumu.

Hitlera vara nenāca uz Latviju, lai atjaunotu brīvu Latvijas republiku. Tā nāca ar viltīgu, ļaunu nodomu.

Vācieši apzinājās, ka 2. Pasaules karš no vācu tautas prasīs daudz asins upuru. Šā iemesla dēļ viņus pārņēma baiļu izjūta, ka citas varonīgas tautas varētu kļūt stiprākas par vācu tautu. Tādēļ ir tikai loģiski kā nepieciešami ieraut šīs tautas cīņā, lai vismaz viena daļa no tās vitālā spēka tiktu iznīcināta; jo lūk — par kritušiem ārzemniekiem nesēro vācu mātes un sievas, ja vācu karavīra vietā krīt svešinieks.

Lai runā nāci varasvīru raksti. Viņu domas un vārdi ir tik nepārprotami skaidri, ka jebkāds komentārs būtu lieks.

Nirnbergas tribunālā dokumenta N-5618,

ko parakstījis G. Bergers, atrodam šādas rindas:

Berlīnē,

Grīnvaldē, 8. febr, 1944.

SS grupenfīreram

policijas ģenerālleitnantam Obergam

Mīļais kamerād Oberg!

. . . pieturos pie tā viedokļa, ka šinī laikā būtu noziegums neiesaistīt visus spēkus.

Par katru kritušo ārzemnieku neraud neviena vācu māte!

Vecā draudzībā, Hei! Hitler Jūsu G. Bergers SS obergrupenlīrers

Gribētos šeit citēt vēl vienu Bergera rakstu, kas spilgti attēlo tā laika garu un Bergera uzskatus attiecībā uz viņam padotiem un sveštautiešu karavīriem. Motivējot savu domu gaitu ar disciplīnas uzturēšanu kara laikā, viņš raksta:

Nirnbergas tribunāla dokuments N-321

Štāba pavēle N-2/43 Berlīnē, 2.10.1943.

Kāds SS unteršārfīrers bija saņēmis pavēli izvest transportu ar latviešu grupu, kuri pie mums iesaukti kā palīgspēki.

Viens latvietis atteicās paklausīt. Minētais unteršārfīrers nebija spējīgs nepaklausīgo latvieti piespiest paklausīt, vajadzības gadījumā ar ieroču palīdzību, — bet griezās pēc palīdzības pie garāmejoša vērmahtspiederīga un, acīmredzot, veltīgi.

Sodu minēto unteršārfīreri ar 14 dienām vienkāršā arestā.

Kas nākotnē padotībā paliks mīkstčaulīgs, to pavēlēšu ievietot koncentrācijas nometnē. Jo ilgāk karš turpinās, jo stingrāk jāievēro disciplīna. Būtu šis unteršārfīrers vilcis pistoli un atklāti spītīgo latvieti nošāvis, tad es būtu viņu uzslavējis un paaugstinājis.

G. Bergers

Katrā armijā pastāv disciplīnas uzturēšanai speciāli likumi, kuri sakopoti tā sauktajā disciplinārā reglamentā. Tur noteikumos paredzētas katram priekšniekam tiesības viņa varas robežās sodīt padotos par disciplināriem pārkāpumiem. Par noziedzīgiem nodarījumiem vainīgie tiek nodoti kara tiesai. Pēdējā lietu sīki izmeklē un pasludina attiecīgu spriedumu. Kara laikā soda mērs sniedzas līdz nāves sodam ieskaitot.

Ģenerālim Bergeram ar šādu kārtību nepietiek. Viņš to papildina ar personīgi izgudrotu likumu: katram priekšniekam, līdz pat zemākam, ir tiesības

un pienākums nošaut padoto kareivi, ja šim priekšniekam liekas, ka padotais pārkāpis disciplīnas noteikumus. Pie mums tādu šaušanu sauc par slepkavību, un šāvējam būtu par to jāatbild, bet ģenerālis Bergers to uzslavētu un šāvēju paaugstinātu.

LATVIJAS PAŠPĀRVALDE

Vācu okupācijas laikā augstākā vara Latvijā piederēja Hitlera valdībai. Pēdējās ministri un ieceltā civilpārvalde pārstāvēja šo varu. Tika izdoti rīkojumi, pavēles, ar kurām noteikta zemes iekšējās pārvaldes darbība, administratīvā aparāta uzbūve un atbildīgo darbinieku tiesības un pienākumi. Ar Berlīnes rīkojumu N—2 noteica iekšējās pārvaldes uzbūvi Latvijā un ģenerāldirektoru tiesisko stāvokli.

Tā 1942. gada 15. un 20. augustā saņēmu vācu civilās pārvaldes ģenerālkomisāra rakstus, kuros cita starpā teikts:

«Izpildot §11 organizācijas pavēles Ostland N—2 ar 15. aug. 1942. g. rīkojumu, esmu pilnvarojis ģenerāldirektorus izdot rīkojumus un izpildnoteikumus ar likuma spēku.» Bet šajos rakstos ģenerālkomi-sārs uzsver: Visi rīkojumi un izpildnoteikumi iesūtāmi manai apstiprināšanai pirms izsludināšanas.

Ģenerāldirektoru rīkojumi jaizsludina bez ievad-mulas, it sevišķi nevar atsaukties uz saņemto

pilnvaru vai uz ģenerālkomisāra doto piekrišanu. Pēc manas piekrišanas saņemšanas iekšlietu ģenerāldirektors izgatavo rīkojumus un izpildnoteikumus un tos izsludina.

Rīgā, 15. augustā 1942. Dr„ Drehslers

ģenerālkomisārs Rīgā

Hitlera prokonsuls Alfreds Rozenbergs drīz vien nāca ar rīkojumu par iedzīvotāju iesaistīšanu darbā. Tā saturs skanēja apmēram tā: neviens nedrīkst atteikties no darba, ja darba pārvalde darbu piedāvā, nepaklausīgie var tikt sodīti. Vācu darba pārvalde šo rīkojumu arī bagātīgi izmantoja un iesauca mūsu cilvēkus dažādos darbos. Daļa iesaukto tika nosūtīti pat uz Vāciju strādāt turienes lauksaimniecībā un fabrikās, galvenokārt konservu fabrikās Hamburgā, Lībekā un citur. Tā tika nosūtīti darbos uz Vāciju ap 22 000 cilvēku, pa lielākai daļai sievietes. Traģisma pilni skati bija redzami atvadoties, kad vilcieni ar strādniekiem atstāja Rīgas staciju. Labāks stāvoklis bija strādniekiem, kas bija nokļuvuši lauku darbos pie zemniekiem, bet grūti panesams strādniecēm — sievietēm konservu fabrikās.

Daudzas man adresētās vēstules no šīm strādniecēm liecināja par viņu neapskaužamo stāvokli. 13ija lieli trūkumi dažādā ziņā: novietojums, ēdiens, darba apstākļi un attiecības ar vietējo administrāciju. Lai sīs sūdzības varētu pieteikt ģene-rālkomisāram, bija nepieciešami lietas apstākļus pārbaudīt uz vietas. Pārbaude uz vietas tikai apstiprināja sūdzību pareizumu. Sevišķi grūti klājās saslimušām sievietēm, kas bieži piedzīvoja, ka ārsta vietā pie tām ieradās policists. Mans pieteikums ģenerālkomisāram par neciešamiem darba apstākļiem Vācijas fabrikās palika bez jūtamiem rezultātiem.

Caur vācu darba pārvaldi vēl tika iesaukti ap 500 cilvēku un nosūtīti uz Igaunijas degakmens lauztuvēm; starp šiem strādniekiem bija arī Latvijas universitātes studenti. Daļu šo strādnieku nodarbināja fabrikā, kur no degakmens tecināja eļļu un benzīnu vācu zemūdenēm. Tālāk vācu darba pārvalde iesauca 12 000 cilvēku, t.s. «Hiwi», t.i., Hilfs-willige der Wehrmacht, kas nozīmē — labprātīgie armijas izpalīgi. Šo iesaukto izpalīgu uzdevums bija būt par zirdziniekiem — tansporta braucējiem tuvā frontes aizmugurē, piegādājot frontei pārtiku un munīciju. Drīz vien pienāca ziņas, ka daži no iesauktiem Hiwi izpalīgiem, nokļūdami uguns joslā, krituši. Latvijas pašpārvalde griezās pie ģene-rālkomisāra ar protestu, ka vācu darba pārvaldei nevar piešķirt tiesības mobilizēt mūsu cilvēkus karadienestam un nosūtīt tos uz fronti. Pēc šīs intervijas vācu darba pārvalde Hiwi izpalīgus vairs neiesauca.

Pēc Latvijas okupācijas 1941. gadā sāka darboties vācu civilā pārvalde un līdz ar to latvju tautai sākās smagas, grūtas dienas. Latvijas manta un īpašumi, kā: fabrikas, kuģi, preču nami, dzīvokļi, jā, pat veseli namu bloki latviešiem bija jāatstāj, lai tos nodotu vāciešiem. Minimāli mazu atalgojumu saņēma latvju strādnieks. Visā zemē nebija nevienas nozares, uz kuras negūlās smagais vācu spiediens. Šie smagie dzīves apstākļi izraisīja latvju tautā pret vāciešiem ne tikai noraidošu nostāju, bet tā izjuta pret viņiem atklātu naidu.

Ap šo laiku mani pie sevis aicināja reihskomi-sārsJLoze un īsi paskaidroja:

«Šis stāvoklis ir neciešams. Tā tas nedrīkst turpināties. Tautas naidīgo izturēšanos es uz priekšu necietīšu. Manās rokās atrodas dažādi līdzekļi stāvokļa maiņai.» Tad reihskomisārs pienāca man pavisam tuvu un, katru vārdu uzsverot, piebilda: «Holandē pa naidīgo nostāju pret vāciešiem tika nošauti astoņdesmit prominentas personas.» Pēc īsa klusuma brīža viņš gandrīz kliedza: «Ja pārmaiņas neiestāsies, tad to pašu līdzekli izlietosim arī Latvijā!» Ar to mana audience pie Lozes beidzās.

Un tā mums bija jāskatās nākotnē zem pastāvīga drauda ar smago baiļu un nedrošības izjūtu kuru katru acumirkli būt nostādītiem šautenes stobra piiekšā.

Līdz ar vācu civilpārvaldi radās arī Gestapo, Drošības dienests (SD) un speciālas komandas. Tika ierīkotas koncentrācijas nometnes, jo bez tāi Hitlera vara nevarēja eksistēt. Pirmā tāda nometne

tika ierīkota Salaspilī. Sākās apcietināšanas. Arestētos ievietoja kā cietumos, tā Salaspils nometnē. Gadījās ari cilvēku nošaušana bez tiesas izmeklēšanas. Sākumā represijas tika vērstas pret kreisā spārna cilvēkiem, bet 1943—44. gadā tās tika vērstas pret labā spārna latviešu nacionālistiem.

1941. gada augusta beigās man pēc gada pārtraukuma atkal nācās braukt uz Rīgu. Braucot pa Dobeles lielceļu un tuvojoties Jelgavai, pie Dobeles vārtiem bija redzams liels plakāts ar uzrakstu: «Mitau judenfrei.» Tātad viņi bija jau paspējuši pastrādāt savu šausmu un slepkavības darbu. Tāpat sākās Latvijas pilsoņu — ebreju vajāšanu, kā arī to ebreju, kas bija saņēmuši no Latvijas valdības atļauju iebraukt no Vācijas un uzturēties Latvijā.

’ No sākuma vācu izturēšanās bija bravūrīga un kundziska, atsevišķos gadījumos pat izaicinoša. Viņi izturējās kā uzvarētāji iekarotā zemē. Viņiem loti patika, ka tos bieži pieminētu kā atbrīvotājus, bija pat dots rīkojums, ka katram latvju ierēdnim, ja tas atklātā vietā griezās pie tautas ar uzrunu, obligāti jāuzsāk ar pateicības izteikšanu Vācijai par atbrīvošanu.

Grūti bija izprast vadošo nacionālsociālistu slepenos nodomus un mērķus Latvijā. Viens bija skaidrs un, proti: par Latvijas brīvību un neatkarību runāt nedrīkstēja. Pēc daudziem šinī ziņā iesniegtiem memorandiem bija dots rīkojums līdzīgus rakstus vairs neņemt pretī. Kļuva skaidrs, ka pie Hitlera režīma Latvija savu brīvību neatgūs. Bet kas ar Latviju notiks? Šeit mums palīgā nāk un atbildi uz šiem jautājumiem dod Dr. Marnica grāmata «Kāvi pār Daugavu», kur mums iespējams ieskatīties vāciešu slepenajos nodomos un mērķos, kuri tiem bija padomā.

Nāci vadoņi domāja, ka šī zeme ir cīņā atkarota krieviem ar vācu karavīru asins upuriem un ka kara laupījums viņiem pieder galīgi. Šai zemei jākļūst par jaunu vācu provinci. Viņi bija ari paredzējuši, kas notiks ar latvju tautu: daļu pārvācos un uzņems vācu pavalstniecībā. Pārējos, kas pārvācošanai nederēs, vienkārši iznīcinās vai izsūtīs uz tāliem krievu apgabaliem. Tātad — pilnīga un galīga latvju tautas iznīcināšana. Pēc Hitlera plāna īstenošanas latvju tauta no pasaules skatu-vesjoūtu nozudusi.

So faktu katram latvietim mūžam nebūs aizmirst, un mums domātais Hitlera nāves spriedums jāpatur prātā uz audžu audzēm. Vācu nacionālsociālisms bija ļauna, viltīga un velnišķīga vara, kas vācu tautai gribēja sagādāt labklājību un kunga stāvokli uz citu kaimiņu tautu rēķina. Kaut arī būtu jākāpj pāri upuru miljoniem.

Nirnbergas tribunāla dokuments 3301 liecina par vāciešu ciniskajiem mērķiem kaimiņu zemju tautu labāko dēlu t.s. «pārvācošanā».

Nirnbergas tribunāla dokuments N—3301

Office of chief of couneel for war crimes.

Reihsfīrers SS

Tgb. N (rokrakstā) 14. augustā 43. g.

Reihsfīrera SS personīgais štābs.

Rakstu uzglabāšanas pārvalde.

Akt. N. Slēp. — 113 — Lauku komandas mītne, 13. janvārī 1943.

1) SS Galvenā pārvalde

2) SS Vadības galvenā pārvalde

Manā šāsdienas apmeklējumā Pozenes-Tres-kau apakšvirsnieku skolā es tur satiku 54 igauņu apakšvirsniekus. Šie vīri atstāja labu iespaidu. Rases ziņā viņus varētu pilnīgi pārvācot, ja viņi varētu saprasties valodas ziņā.

Lai ar paliekamām sekmēm saistītu šos igauņu leģionārus un līdz ar to labāko igauņu tautas daļu pie ģermāņu valsts, es vēlos tūliņ sākt vācu valodas mācības un vispirms līdzīgā veidā, kā tas tiek darīts Vācijā —, proti, tautas augstskolu kursos.

Šai apakšvirsnieku skolā es radīju 10 godalgas sekmīgākajiem skolniekiem. Minētās godalgas izprasāmas no manis. Tādēļ es vēlos, lai

1) Vācu valoda kā rakstiski, tā mutiski tiktu intensīvi mācīta.

2) Tas jādara, lai dotu mums iespēju ar mūsu pasaules uzskatiem un mūsu ideoloģiju tuvoties šiem ļaudīm.

Personīgi esmu pārliecināts, ja mēs iegūsim viņu uzticību, tad mēs viņus arī galīgi iegūsim, tad igauņu tautā arī nostiprināsies pārliecība, ka viņi — 900 600 cilvēku — nevar klīst apkārt pa pasauli un veģetēt, bet kā radnieciska tauta varētu iekļauties Vācijā. Igauņi tiešām pieder pie šīm retajām ciltīm, kurus mēs bez jebkādiem pašu zaudējumiem varam sakausēt ar mums, izdalot tikai niecīgu daļu nederīgo. Tas ir svarīgi arī no pasaules viedokļa, jo citādi šī tauta ir lemta izmiršanai.

Igaunija ir pazīstama ar savu mazo bērnu skaitu; arī pie mūsu ģimenes vīriem var konstatēt, ka lielai daļai, kaut gan tie precējušies un ir lielu lauku māju īpašnieki, arī ļoti maz bērnu.

Tiem igauņiem, kuri atrodas pie mums^tikai retos gadījumos ir vairāki brāļi un māsas. Šķiet, ka bezbērnu laikmets Igaunijā jau sācies pirms laba laika.

Es lūdzu nākt ar priekšlikumiem, kā vislabāk izveidot valodas un pasaules uzskata apmācību.

3) Drošības policijas šefs un SD

4) SS obcrgrupenfīrers Jekelns

5) SS obergrupenfīrers Wolfs

Noraksts piesūtīts zināšanai.

(Paraksts)

Rīgas pilsēta bija izņemta no pašu latviešu pārvaldes, un tanī saimniekoja ieceltais vācu virs-bi -mrmeistars Vitroks. Tas visiem spēkiem centās p ” ērst Rīgu par «vācu» pilsētu. Vārds Latvija —

Lettland bija izņemts no apgrozības un netika vairs lietots; to darīja ar nolūku, lai šo vārdu palēnām izdzēstu ļaužu atmiņā. Pat ģenerālkomisārs nebija iecelts Latvijā, bet gan Rīgā, un viņa oficiālais nosaukums bija — Der Generalkomissar in Riga.

Kādu rītu līdzinieki vēroja uz ielu stūriem jaunus ielu nosaukumus. Izrādījās, Vitroks, lai Rīgai piešķirtu vācu nokrāsu, daudzas ielas bija pārdēvējis. Lai mūsu paaudze neaizmirstu, kā Hitlera uzticības vīri centās pārvērst Latviju par vācu zemi, lai pārdēvēšanas fakts nenogrimtu aizmirstībā, es dodu šeit pārdēvēto ielu sarakstu:

Aizkraukles iela — Ascheradensche Str; Aizsargu — Yorck Str.; Alberta — Hartknoch Str.; Aldaru — Brauer Str.; Alūksnes — Marienburger Str.; Andr. Pumpura — Ullersberger Str.; Annas — Konradin Kreuzer Str.; Antonijas — Ernst von Bergmann Str.; Arhitektu — Otto von Vitinghoff Str.; Aristida Briana — Herman Goring Str.; Arm-stedas — Hollander Str.; Aspazijas bulv. — Von der Goltz Ring.; Baznīcas — Laudon Str.; Bergmana — Schweinfurt Str.; Brīvības iela un bulv. — Ādolf Hitler Str.; Cementa iela — Rostocker Str.; Ceraukstes — Gotenhafener Str.; Citadeles — Hans von Manteufel Str.; Daugavgrivas — Am Philosophen-gang.; Dauguļu — Pillausche Str.; Dzirnavu — Richard Wagner Str.; Elizabetes — Walter von Plet-tenberg Ring.; Fabrikantu — Soester Str.; 1905. g. Parks — Neuer Park.; Ģertrūdes iela — Ferdinand Walter Str.; Gogola — Kirchholmer Str.; Inženieru — Karl von ïlolte Str.; Jāņa Asara — Adler Str.; Jāna Čakstes lauk. — Schlossplatz.; Jaunmoku iela — ĪZoppoter Str.; 13. janvāra — General von Huttier Str.; Jura Alunāna — Oberst Lasch Str.; Kalnmuižas — Thorner Str.; Kalpaka bulvāris — Bismark Ring.; Lāčplēša iela — Kari Schirrer Str.; Lazaretes — Burkhardwaldis Str.; 15. Maija laukums — Albert von Buxhowden PL; Marijas iela — Pleskauer Str.; Matīsa — Freiherr von Stein Str.; Miesnieku — Kūter Str.; Miķeļa — Major Bischoff

Str.; Muitas — Major Flettcher Str.; Viestura dārzs — Hindenburg Park.; Noliktavas — Schlage-ter Str.; 11. Novembra bulv. — An der Düna.; Raiņa bulvāris — Alfred Rosenberg Ring.; Reimersa iela — Moltke Str.; Samarina — Litzmannstöder Str.; Skolas — Karl Ernst von Baer Str.; Stabu — Victor Ilchn Str.; Strēlnieku — Hehennstaufen Str.; Tälivalda — Posener Str.; Vāgnera — Gärtnerei Str.; Valdemāra — Herman Göring Str.; Vašingtona laük. — Ludendorf Platz.; Vidzemes šoseja — Dorpater Landstr.; Zemitäna lauk. — Berliner Pitz.; Zigrīda Meierovica bulv. — Deutschordens Ring.

Līdz ar okupācijas varas ienākšanu Latvijā visu saimniecību pārņēma vācieši. Rūpnīcas uzsāka strādāt bruņošanās vajadzībām. Lauksaimniecība, skatoties pēc zemes platības, tika aplikta nodevām. Ieviesa ari kartīšu sistēmu. Viena kartīte glabājās pie saimnieka, otra — pagasta valdē. Katra nodeva tika ierakstīta abās kartītēs. Apriņķa agronoms, ierodoties pagasta valdē, viegli varēja’ konstatēt, kurš saimnieks nodevis pilnu normu, kurš ne. Pret kūtriem normu nodevējiem lietoja stingras represijas, pat līdz izlikšanai no mājām. Ne katru reizi izdevās padzīto saimnieku dabūt atpakaļ savās mājās. Lai izbeigtu šīs nebūšanas, lauksaimniecības ģenerāldirektors gāja pie ģenerālkomisāra ar priekšlikumu, ka viņš no saimniecības ievāks nodevas un garantē nodot pilnu mēru vāriem. Ģenerālkomisārs šoreiz tam pievienojās, un līdz ar to izbeidzās represijas pret lauksaimniekiem.

Vācu okupācijas vara nesaudzīgi izmantoja Latvijas saimniecību — rūpniecību, lauksaimniecību un finanses.

Latvijas valsts mantu vācu okupanti pārņēma savā īpašumā. Piemēram, Valsts Elektrotehnisko fabriku «VEE» tie pārņēma, tā sakot, vienā acumirklī: vispirms iecēla vācu direktoru, noņēma izkārtni «VEF» un uzlika «AEG >, t. i., Allgemeine

Elektrische Gesellschaft. Tāpat rīkojās arī ar citiem valsts uzņēmumiem.

Vācu okupanti ņēma no Latvijas visu, ne tikai lauksaimniecības un rūpniecības ražojumus, bet arī mūsu visdārgāko mantu — mūsu dzīvo spēku. Mūsu ļaudis tika izmantoti ne tikai fabrikās un lauksaimniecībā, bet arī frontē.

Visiem iedzīvotājiem tika piešķirtas pārtikas kartītes. Vācieši neaizmirsa ierakstīt savās kartītēs dubultas pārtikas devas. Par maksāšanas līdzekli vācieši ieveda reihsmarku.

1942. gada februāri ģenerālkomisārs kā lieku likvidēja ģenerāldirektoriju, kurā ietilpa četras personas. Viņš noteica, ka atsevišķo resoru vadītāji par savu darbu ir atbildīgi tieši ģenerālkomisāram. Visi direktori kopā sastāda Latvijas Pašpārvaldi. Kopīgas sēdes ģenerāldirektoriem nebija paredzētas, bet tie pēc savstarpējas vienošanās sanāca ik nedēļas uz sēdi, lai apspriestos par stāvokli un saskaņotu savu darbību. Sēcies noturēja pēc kārtas pie katra ģenerāldirektora viņa darba vietā. Kancelejas šefs sēdes atreferēja protokola grāmatā. Visās iestādēs lielākā daļa ierēdņu bija no Latvijas neatkarības laikiem. Pārējos iecēla no bijušajiem karavīriem — virsniekiem.

Sarakstei ar padotajām iestādēm bija jāiet cauri vācu kontrolei. Piemēram, ja Iekšlietu ģenerāldirektors raksta kādam apriņķa vecākajam, tad raksts vispirms jānosūta attiecīgam apgabala komisāram, bet pēdējais, iepazinies ar raksta saturu, sūta to tālāk apriņķa vecākajam. Atpakaļceļš no apriņķa uz ģenerāldirekciju bija tas pats.

Lai gan bija kara laiks, mūsu lauksaimniecība spēja ražot pietiekami daudz pārtikas, lai nodotu visas nodevas okupācijas varai un pie tam vēl paēdinātu visus iedzīvotājus.

Skolas un mācību iestādes strādāja pilnā gaitā, sākot ar pamatskolu un līdz universitātei. Vācu valoda bija paredzēta pamatskolu stundu plānā par mācību priekšmetu.

Latvijas pašpārvalde darbojās ar savām iestādēm gandrīz tādos pašos apmēros kā brīvajā Latvijā. Trūka ārlietu un kara resoru, bet suverēnā vara piederēja okupantiem.

Pie ģenerāldirekcijām darbojās sekojoši departamenti:

Iekšlietu ģenerāldirekcija: Administratīvais, Pašvaldības, Baznīcu un konfesiju, Sociālais, Veselības un Mākslas un sabiedrisko lietu departamenti.

Finansu ģenerāldirekcija: Finansu departaments, Nodokļu departaments.

Izglītības un Kultūras ģenerāldirekcija:

Vispārīgais un Zinātņu departaments un Skolu departaments.

Tehnikas un satiksmes ģenerāldirekcija: Latvijas ceļu departaments, Ūdensceļu un Ostu departaments un būvniecības departaments.

Valsts satiksmes Direkcija Rīgā.

Tieslietu ģenerāldirekcija: Tiesu nodaļa, Juridiskā nodaļa, Cietumu pārvalde, Tiesu palāta, Rīgas, Jelgavas, Liepājas un Daugavpils Apgabaltiesas.

Lauksaimniecības ģenerāldirekcija: Mežu un kokrūpniecības galvenā direkcija, Zemturības departaments, Pārtikas nodrošināšanas departaments, Zemes ierīcības departaments, Mežu un koku galvenā direkcija, Mežu departaments.

Saimniecības ģenerāldirekcija: Tirdzniecības un rūpniecības galvenā direkcija.

Sadales pārvalde.

Transporta pārvalde.

Rūpniecības pārvalde.

Cenu direkcija un Darba departaments

Kontroles šefs.

Sākumā Hitlera uzbrukums Krievijai attīstījās ļoti sekmīgi, vācu armija dziļi iespiedās Krievijā,

sasniedzot līniju: Ļeņingrada, Maskava, Kaukāzs. Tad nāca kas negaidīts —1941. gada ārkārtīgi bargā ziema ar lielo sniegu un stipro salu. Vācu karavīru tērpi nebija piemēroti tik zemai temperatūrai. Gadījās, ka tanku apkalpe bija nosalusi un iemigusi mūžīgā miegā savā tērauda zārkā, tāpat kā sargkareivis savā sarga vietā. Organizēja ziedojumu vākšanas akciju milzu apmēros. Sāka vākt kažokus pa visu Vāciju, un arī Latvijā tika organizēts kas līdzīgs. Kad īsti šie kažoki sasniedza salstošo karavīru frontē — neviens nezina. 1941. gada bargā ziema ietekmēja vācu tālāko ofensīvu. Pēc smagās neveiksmes Staļingradā Hitlers nespēja vairs atgūt agrākos spēkus. Vēl nāca klāt apstāklis, ka Savienotās Valstis pievienojās sabiedrotajiem cīņā pret Hitleru. Bez tam Amerika apgādāja Pad. Savienību ar ieročiem, munīciju, tankiem, smagām transporta mašīnām un pārtiku. Krievi, atspirguši no Hitlera pirmā smagā trieciena un Amerikas lielās materiālās palīdzības stiprināti, sajuta atkal jaunu sparu un sāka lēnām spiest vācu fronti atpakaļ.

Propagandas ministrs Gebelss ik dienas radio raidījumos runāja par galīgo vāciešu uzvaru, bet maz bija tādu, kas tam ticēja. Runāt par kara zaudēšanu, protams, nedrīkstēja, jo partija un SD sodīja katru ar nāvi vai koncentrācijas nometni, kas tādas baumas izplatīja. Tā vienam no labākajiem vācu ģenerāliem nācās savu stāju samaksāt ar savu dzīvību. Āfrikas tuksneša varonis ģenerālis Rommels samaksāja ar savu dzīvību to, ka bija uzdrošinājies pateikt patiesību, ka karš zaudēts. Arī vācu civilā pārvaldē Latvijā bija manāma zināma maiņa. Okupantu groži kļuva it kā vaļīgāki, vācu ierēdņu bravūra zuda, tie kļuva laipnāki un mazrunīgāki.

Latvijas Pašpārvalde piedzīvoja sava stāvokļa uzlabošanos. Tā kļuva par kaut ko līdzīgu ministru kabinetam ar premjeru priekšgalā. Tas notika pēc Lozes priekšraksta, kas man tika atsūtīts ar ģenerāldirektora starpniecību 1944. gada 15. martā.

Tātad tikai 6 mēneši pirms Rīgu nācās atstāt zem ienaidnieka spiediena.

Šis raksts skan tā:

Rīgā, 16. martā 1944.

«Ģenerālkomisārs Rīgā

Iekšlietu ģenerāldirektoram ģen. O. Dankera kungam Rīgā

Austrumapgabalu reihskomisārs ar Ieņemto aus-trumu apgabalu reihsministra piekrišanu man pavēlējis, atkāpjoties no 7. marta 1942. g. rīkojuma par Pašpārvaldi Latvijas ģenerālapgabalā, nodibināt pirmā ģenerāldirektora amatu.

Ar reihskomisāra piekrišanu ieceļu Jūs pirmā ģenerāldirektora amatā, paturot Jūsu līdzšinējo Iekšlietu ģenerāldirektora amatu.

Jums kā pirmajam ģenerāldirektoram pienākas Latvijas pašpārvaldes vadība. Saskaņā ar vācu valdības izdotajiem rīkojumiem un norādījumiem, Jums jādod ģenerāldirektoriem vispārīgas vadlīnijas viņu pārvaldes darbībā; Jūs esat atbildīgs man par Pašpārvaldes darba norisi un par doto vadlīniju un norādījumu ieturēšanu.

Galvenos pamatjautājumos Jūs pārstāvat Pašpārvaldi un ar manu atļauju kārtojat atsevišķu ģenerāldirektoru dienesta apjomus, Jūsu un ģenerāldirektoru vietnieku jautājumu gadījumos, ja viņi aizkavēti tieši veikt savus pienākumus. Principiālos, kā ari starpresoru jautājumos Jums tiesības pārējiem ģenerāldirektoriem dot norādījumus.

Jūsu kā pirmā ģenerāldirektora atbildība neatbrīvo pārējos ģenerāldirektorus no atbildības attiecīgās ģenerāldirekcijas dienesta lokā.

Pašpārvaldes tiesiskā satura lietas Jums kā pirmajam ģenerāldirektoram un attiecīgajam ģenerāldirektoram. Tās jāizsludina Jurns kā pirmām ģenerāldirektoram pēc manas piekrišanas saņemšanas.

Pašpārvaldes amatu personas, izņemot no manis ieceļamās, ieceļat vai atceļat Jūs kā pirmais ģenerāldirektors pēc attiecīga ģenerāldirektora priekšlikuma.

Šīs tiesības ir pārnesamas.

Zīmogs

Dr. Drehslers

Arī ziemeļu frontē vācu armija sāka pakāpeniski atkāpties. No Ļeņingradas uz Veļikajas upes krastiem, tad uz Vo’lhdvu, Ostrovu, Opočku. Drīz vien ienaidnieks sāka tuvoties mūsu zemes robežām. Liels satraukums saviļņoja mūsu tautu, jo visiem vēl bija svaigā atmiņā briesmu un šausmu darbi Baigajā gadā, kad sarkanā vara mūsu ļaudis iznīcināja vai deportēja uz tālām Sibīrijas vergu darba nometnēm. Uz lielceļiem sāka parādīties veselām rindām bēgļu pajūgi no Latgales un Vidzemes, tie devās caur Rīgu uz Kurzemi un Liepāju. Lai palīdzētu bēgļiem orientēties emigrācijas jautājumos, es atvēru jaunu biroju izceļotājiem un par direktoru iecēlu bijušo Daugavpils vecāko — enerģisko Jāni Niedru. Lai pats iegūtu informāciju par stāvokli frontē un ienaidnieka atrašanās vietu, es aizgāju pie ģenerālkomisāra. Uz maniem jautājumiem ģenerālkomisārs atbildēja, ka viņiem neesot ziņu par frontes stāvokli. Nolēmu iegūt ziņas pats. Uzdevu Jānim Niedram izlūkot Jelgavas, Baldones, Madonas, Gulbenes, Valkas virzienus un uz kartes atzīmēt ienaidnieka atrašanās vietas. Nākošās dienas vakarā man bija rokā sīkas ziņas par stāvokli frontē.

Lai man atļauts šinī vietā vēlreiz izteikt paldies Jānim Niedram par spīdoši veikto izlūkošanu un īstu kareivisku sniegumu. Pēc tam es aizbraucu uz Valmieru pie apgabala komisāra Iīanzena un lūdzu to apgādāt dzelzceļa ešelonu Vidzemes bēgļiem, lai tie ātrāk nokļūtu uz Rīgu un tālāk uz Liepāju.

Hanzens man atbildēja, ka viņam esot 3000 govis un viņš nezinot, kā tās nosūtīt no šejienes, kur tad nu vēl dabūt ešelonu latviešu bēgļiem.

Tie vācieši, kas bija saglabājuši spējas patstāvīgi domāt un notikumus vērot, saprata, ka Hitlera sāktais karš beigsies ar vācu sakāvi visās frontēs.

Ienaidnieka loks ap Rīgu savilkās arvien ciešāk. Pašpārvalde Rīgā darbojās līdz 1944. gada 27. septembrim. Tad ģenerāldirektori devās Lie-pājas virzienā. Daži ģenerāldirektori un es pats pavadījām dažas dienas manās lauku mājās pie Durbes ezera. 8. oktobrī es atstāju Liepāju, lai Berlīnē noskaidrotu vācu militāros plānus cīņā pret mūsu tēvzemē iebrukušo sarkanarmiju.

LATVIEŠU LEĢIONS

Latviešu leģiona formēšana notika tanī laikā, kad Vācijas un Pad. Savienības miljonu armijas stāvēja pozīcijās viena pret otru un cīnījās plašos Krievijas laukos, sākot no Ļeņingradas līdz Kaukāzam. Mūsu leģiona organizētāji bija vācu militāristi.

Leģiona tapšana iekrita laikā, kad vācu savtīgums un velnišķīgi ekspansijas plāni sastapās un krustojās ar latvisku godīgumu un tēvzemes mīlestību. Vāciem savu pretlikumīgo rīcību nācās segt ar slepenības plīvuru un patiesības vietā lietot nepatiesību. Mūsu leģions pēc vācu versijas saucās Latviešu SS brīvprātīgo leģions (Lettische SS Freiwilligen Legion).

Šeit jāceļ visstingrākais protests pret divām fal-sifikācijām. Vācu SS bija politiskais karaspēks, kam bija pienākums pildīt Hitlera vadības dotos politiska rakstura rīkojumus un pavēles. Latviešu leģions tupretim nekad nav nedz saņēmis, nedz pildījis līdzīgus rīkojumus. Mūsu leģions bija īsta armijas ierindas dala, kura no formēšanas dienas līdz vācu armijas kapitulācijai atradās pozīcijās aci pret aci ar ienaidnieku un cīnījās frontes kaujas laukos, sākot no Ļeņingradas līdz Kurzemes cietoksnim.

Otra nepatiesība, kas ieviesta mūsu leģiona nosaukumā, ir vārds «brīvprātīgo». Mūsu leģions

nesastāvēja no brīvprātīgiem, bet gan no spaidu kārtā mobilizētiem ar pavēli, ko devis ģenerālkomi-sārs Drehslers un ģenerālis Jekelns.

Acīmredzot SS un policijas ģenerālis Šrēders bijis labi informēts par slepeno pavēli, kā okupētās zemēs jāformē jaunas karaspēka daļas, un aicinājums pie viņa uz sarunām par latviešu divīzijas formēšanu ir jāieskata par pirmo mēģinājumu savu slepeno uzdevumu īstenot.

Pielieku klāt sarakstu, kurā vācu vadība uzskaita karaspēka daļas, kuras paredzētas saformēt okupētās zemēs. Arī Latvija šinī sarakstā ir minēta ar vienu divīziju un brigādi. Dodu šo sarakstu oriģinālā valodā.

Document NO—4630

Aufstellung

der

SS—Freiwilligen - Verbaende der Waffen -

SS.

(7) SS - Freiwilligen - Gebirgs - Division «Prinz Eugen».

(ID SS - Freiwilligen - Panzer - Grenadier- Division «Nordland».

(SS - Freiwilligen - Panzer - Grenadier - Regiment Kroatien).

(13) - Freiwilligen b. h. Gebirgs - Division (Kroatien).

(14) Galizische SS - Freiwilligen Infanterie - Division (n. A.).

(15) Lettische SS Freiwilligen - Infanterie • Division (n. A.).

(1) SS - Freiwilligen - Grenadier Brigade (mot.).

(2) Lettische SS - Freiwilligen - Grenadier -Brigade.

(3) Estnische SS - Freiwilligen - Grenadier -Brigade.

(5) SS - Freiwilligen - Sturmbrigade «Langemark».

(6) SS - Freiwilligen - Sturmbrigade «Wallonien».

(7) SS - Freiwilligen - Panzer - Grenadier - Brigade «Nederlaind».

4. SS - Freiwilligen - Regiment der SS - Kavelle-rie - Division.

SS - Freiwilligen - Schi - Regiment «Norge». Franzoesisches SS - Freiwilligen - Regiment.

In Korps zusammengefasst SS - Divisionen und Brigaden.

Generalkommando I. SS - Panzer - Korps.

(1) SS- Pz. Div. «L SS AH».

(12) SS - Pz. Div. «Hitler - Jugend». Generalkommando II. SS - Panzer - Korps.

(2) SS - Pz. Div. «Das Reich».

(3) SS - Pz. Div. «Totenkopf». (Germ.) Generalkommando III. SS - Panzer - Korps.

(5) SS - Pz. - Div. «Wiking».

(II) SS - Frw. Pz. Gren. Div. «Nordland».

(7) SS - Frw. Pz. Gren. Brigade «Nederland».

Generalkommando IV. SS - Panzer - Korps.

(9) SS - Pz. Div. «Hohenstaufen».

(16) SS - Pz. Fren. Div. «Reichsfuehrer - SS». Generalkommando V. SS - Gebirgs - Korps. (SS Frw. Gebirgs Div. «Prinz Eugen».

(13) SS - Frw. b. h. Geb. Div. (Kroatien). Generalkommando VI. SS - Freiwilligen -

Korps.

(15) Lettische SS - Frw. Inf. Div. (n. A.).

(2) Lettische SS. - Frw. Gren. Brigade. Generalkommando VII. SS - Panzer - Korps.

(10) SS - Pz. Div. «Fundsberg».

(17) SS - Pz. Gren. Div. «Goetz v. Berlichingen».

Selbststaendige. SS • Divisionen, Brigaden, und. ander Einheiten.

(4) SS - Pol. Pz. Grenadier - Division.

(6) SS - Gebirgs - Division «Nord».

(8) SS - Kavallerie - Division.

(14) Galiz. SS - Frew. Infanterie - Division (n. A.).

(1) SS - Frw. Grenadier - Brigade (mot.).

(3) Estnische SS - Frw. Grenadier - Brigade.

(5) SS - Frw. Sturm - Brigade «Langemark».

(6) SS - Frw. Sturm - Brigade «Wallonien».

SS - FrwSchi - Rgt. «Norge».

Franzoez. SS - Frw. Regiment.

SS - Kommando Oberssalzberg,

I. SS - Flak - Abt. beim Kommandostab. RFSS,

II. SS - Flak - Abt. beim Kommandostab RFSS,

Begleitbataillon Reichsfuehrer - SS.

Visi mobilizācijas plāni un darbība bija iepriekš paredzēti un sīki izstrādāti Berlīnē. Ģenerālkomi-sārs Drehslers bija partijas vīrs, un viņš deva mobilizācijas pavēli. Pēc dokumentiem spriežot, iesaukšana noritēja sekojošā kārtā: Hinders pilnvaroja savas galvenās pārvaldes priekšnieku ģenerālleitnantu Gotfrīdu Bergeru un viņam uzdeva rūpēties okupētajās zemēs par vervēšanu, iesaukšanu, komplektēšanu un karaspēka papildinājumu.

SS Reihsfīrers

SS galvenās pārvaldes priekšnieks

II nodaļa (Roc) Prz.

Berlīnē, Wilmersdorf I 29. janvārī 1943. g.

Pastkastīte 58

Visām papildu dienesta vietām.

7. Iesaukšana notiek ar SS galvenās pārvaldes VI/2 nodaļas starpniecību; tam tekoši jāiesūta pilnīgas ziņas par iesaukšanas gaitu.

SS Sturmbannfuehrer Roc

Bergers izraudzīja par savu vietnieku un augstāko SS un policijas priekšnieku ģenerālleitnantu Jekelnu (Latvijā—Rīgā). Bez tam Bergers atsūtīja Rīgā speciālu mobilizācijas daļas vadītāju Hiert-hesu.

Dīvaina un neizprotama divkosība valdīja vācu vadībā. Latvijas pašpārvalde iesniedza ģenerāl-komisāram memorandu ar lūgumu atļaut izveidot armiju 100 000 vīru stiprumā, lai varētu aizsargāt mūsu dzimtenes robežas. Atbilde bija noraidoša un mūsu iesniegumu sauca par «bīstamu». Turpretim vācu karaspēku vienību sarakstā jau sen bija minēts, ka viņi no Latvijas grib dabūt divīziju un brigādi. Kā jau agrāk minēju, pirmos soļus šinī ziņā spēra ģenerālis Šrēders.

’ 1943. gada agrā pavasari ģenerālis Šrēders ataicināja pie sevis pulkvedi Veisu, pulkvedi Osi un mani Ģenerālis griezās pie mums un teica: «Mani kungi, man jums jāzino, ka Lietuvā jau iesaukti 30 000 viri.» Un, griezdamies pie manis, turpināja: «Vai jūs, ģenerāļa kungs, nevarat fīreram uz dzimšanas dienu uzdāvināt vienu latviešu divīziju?»

Šeit es pirmo reizi dzirdēju, ka vācu iestādes ieinteresētas latviešu divīzijā. Es ģenerālim atbildēju: «Pēc Latvijas likumiem man nav tiesību izsludināt mobilizāciju un iesaukt vīrus zem ieročiem, »Tad ģenerālis Šrēders teica: «Nu, kas tur kara laikā meklēs likumību; kas darīts, padarīts.»

Es atbildēju: «Nē, ģenerāļa kungs, ko tagad dara, par to vajag mācēt atbildēt.» — Ar to mūsu saruna beidzās un mēs atvadījāmies no Šrēdera.

No Šrēdera palaistā pirmā izmēģinājuma balona nekas neiznāca. Tad citi Rīgā esošie vācu priekšnieki sāka aicināt uz pārrunām citus latviešu darbiniekus, lai pārrunātu divīzijas un brigādes formēšanas lietu. Vācieši negribēja atklātībai rādīt, ka viņi okupētā zemē izdara mobilizāciju un iesauc vietējos iedzīvotājus, lai no tiem formētu jaunas karaspēka daļas. Viņš šo darbu gribēja uzvelt latviešiem un apgalvoja, ka tā ir mūsu pašu lieta, tādēļ viņi aicināja personas no dažādām latviešu iestādēm, lai tad ar tām pārrunātu latviešu leģiona formēšanu. Pie sevis aicināja ģenerālis Je-kelns, ģenerālkomisārs Drehsļers, viņa vietnieks Siinins; atkārtoti aicināja arī Šrēders. Parasti pēc

apspriedes vācieši izteica nožēlu, ka sarunas nav novedušas ne pie kāda rezultāta. Aicināja ari Latvijas sporta un fiziskās audzināšanas vadītāju Plūmi, lai viņš pamudinātu studentus un sportistus brīvprātīgi iestāties Latviešu leģionā.

Kad Jekelns redzēja, ka no sarunām nekas neiznāk, jo neviens no latviešu pārstāvjiem neuzņēmās ne mobilizēt, nedz formēt jaunas karaspēka daļas, tad viņš — Jekelns — spēra izšķirošu soli un svešā zemē rīkojās patvarīgi, it kā būtu savās mājās. Viņš 1943. gada februāra sākumā izsludināja mobilizāciju un pavēlēja iesaukt 1919.— 1925. gada gājumus. Steidzami izsauca no Berlīnes iesaukšanas komisijas, un mobilizācija īitēja pilnā gaitā. Jo kas gan varētu Vāciju saukt pie atbildības par pastrādātiem varas darbiem okupētajā Latvijā un par starptautisko likumu ignorēšanu!

Mobilizācijas daļas priekšnieks pulkvedis Hier-thes no iesauktajiem saformēja policijas bataljonus. No agrāk saformētiem policijas bataljoniem daži jau stāvēja frontē pie Ļeņingradas, citi bija izkaisīti gar visu krievu fronti.

Jekelna slepenajā ziņojumā priekšniecībai 1943. gada 19. februāri minēts:

Nirnbergas tribunāla dokuments NO—3302

Hssupf. Riga, 607 19/43

rf SS Slepeni

Reibs fīrera SS pērs. štābs

Rakstu uzglabāšanas pārvaldes

Lieta N. SIepeni/113

SS grupenfirers Bergers ziņoja par baumām, kuras klīst attiecībā uz latviešu, respektīvi, lietuviešu leģionu, es ziņoju:

Starp karaspēka virspavēlnieku Ostlandē gau-leitera Saukela pilnvaroto un mani valda vislabākā saskaņa. Pēc dažām dienām sāksies iesaukšana ar jauktām komisijām 1919. — 1925. gada gājumiem. īsti derīgie vīri nāks leģionā, mazāk

derīgos saņems karaspēka virspavēlnieks kā karaspēka izpalīgus Ziemeļu armijas grupā, darbam derīgie tiek piedalīti ģauleiteram Saukelam. Es ceru, ka latviešu, respektīvi lietuviešu divīzijas saformēšanu, katrā 15 000 vīru, es paspēšu nobeigt visdrīzākā laikā.

Reihskomisārs Loze pašlaik nav Rīgā, šodien viņu tomēr sagaida ierodamies. Tūliņ pēc tam tiks izsludināts uzsaukums saskaņā ar augšminētām dienesta vietām, Latvijas ģenerālkomisāru un zemes pašpārvaldi . . .

Es esmu lūdzis grupenfīreru Bergeru nekavējoties izsūtīt uz šejieni iesaukšanas komisiju priekšsēžus.

Paraksts:

Jekelns

SS obergrupenlīrers

Laiks gāja, bija saformēti daudzi policijas bataljoni, bet vāciešiem paredzētās latviešu divīzijas un brigādes nebija. To arī pamanīja vērīgais SS galvenās pārvaldes priekšnieks ģenerālis Bergers un dusmās rakstīja mobilizācijas daļas priekšniekam pulkvedim Hierthesam stingru, jau rājienam līdzīgu vēstuli:

Nirnbergas tribunāla dokuments NNO—3380

SS standartenfīrer Hierthes Rīga

Reihsfīrera SS personīgais štābs Rakstu uzglabāšanas pārvalde Lieta N. Slepeni 113 25. maijā 1943.

Mīļo Hierthes!

>

«Ar reihsfīrera pavēli man vajadzēja Jūs savā laikā pārņemt un iesaistīt iesaukšanas darbā Pie kam man bija dziļa pārliecība, ka jūs uzcītīgā pienākuma apziņā pildīsit savus uzdevumus. SocMen man bija pie reihslīrera lielas nepatikšanas, jo

Jūs pretēji savam pienākumam atstājāt mani neziņā par karaspēku daļu papildināšanu, īpaši par «Latviešu leģiona» un «Latviešu brigādes» izveidošanu. Tādēļ ir iespējams, ka tagad nav nedz latviešu divīzijas, nedz brigādes, bet tanī vietā sa-formēti policijas bataljoni.

Līdz 1. 6. 1943. jābūt gatavai divīzijai un brigā dei. Kādā veidā, man ir gluži vienaldzīgi. Sliktākā gadījumā jāizņem no pēdējos trīs mēnešos safor-mētiem policijas bataljoniem tik daudz vīru, lai divīzijai un brigādei sadabūtu nepieciešamo cilvēku skaitu. Par izpildīšanu ziņot.

Jums pašam jāierodas 28. 5.1943. g. pīkst. 11 pie manis Berlīnē, ņemot līdzi attiecīgās aktis.»

Jūsu personīgās pārliecības dēļ daru jums zināmu, ka es šinī lietā esmu saņēmis SS reihsfīrera skaidru pavēli.

Heil Hitler!

Paraksts:

Bergers

SS grupenfīrers

Bergera bargais rājiens palīdzēja. Pulkvedis Hierthess ņēmās strādāt vaiga sviedros, un tiešām — pēc nedēļas, tas ir, 1943. g. 1. jūnijā bija saformēta latviešu divīzija un brigāde. No šīm vienībām sastādījās Latviešu leģions, un šo datumu var uzskatīt par Leģiona tapšanas dienu. Vēlāk ģenerālkomisāra Drehslera mobilizācija latviešu brigādi papildināja līdz divīzijas stiprumam, un tad Latviešu leģionā bija divas divīzijas, kuras pēc numerācijas dabūja skaitli 15 un 19. Šeit man vēlreiz jāvērš uzmanība uz vācu viltību, ka viņi pie nosaukuma «Latviešu leģions» iesprauda vārdiņu «brīvprātīgais». To viņi darīja acu apmānīšanas dēļ, un tas pierāda viņu divkosību. Visi vīri Latviešu leģionā bija mobilizēti ar ģenerāļa Jekelna un ģenerālkomisāra Drehslera mobilizācijas pavē-’ēm. Brīvprātīgi bija tikai daži simti, kas sākumā tajās policijas bataljonos, lai ātrāk varētu

atinaksāt ienaidniekam par nodarītajiem zaudējamiem Baigajā gadā, nošaujot vai deportējot viņu tuviniekus.

Pagāja daži mēneši, un vācu valdība nolēma latviešu brigādi pastiprināt un pārformēt par divīziju. Tam nolūkam vajadzēja atkal vīrus, kas stātos jaunā ierindā, tāpēc generālkomisārs Drehslers nolēma oktobra sākumā iesaukt 8000 vīru: 6000 no 1919. — 1920, un 2000 no 1912. — 1918. gada gājumā. Par šo rīcību viņš ziņoja savai priekšniecībai ar rakstu 1943. g. 1Š . ok{. par savu lēmumu.

Nirnbergas tribunālā dokuments N0-2271

1. rf. SS lauku komandpunktam

2. SS grupenfireram Bergeram SS galvenā pārvalde

Slepeni

SS reihslīrera personīgais štābs Rakstu uzglabāšanas pārvalde Lieta NO 318, Abl/13 13 10

Reihslirer!

Es lūdzu Jūsu vēlēšanos iesaukt 5000 vīru latviešu SS divīzijā nekavējoties īstenot, Ar ieņemto Austrumapgabalu reihsministra lēmumu — saruna ar obergrupenlīreru Bergeru — būšot jāiesauc pat 8000 vīru.

Es devu pavēli iesaukt 6000 vīru no 1919. — 1924. un 2000 no 1912. — 1918. gada gājuma.

Sakarā ar labo un ātro sadarbību starp manu dienesta vietu un Austrumzemes (Ostland) iesaukšanas iestādi, iesaukšana varēja sākties jau

1943. gada 4. oktobrī.

Maniem dienesta vietas rīkojumiem kara saimniecības inspekcija un no Austrumzemes (Ostland) karaspēka virspavēlnieks liek ceļā visasākās pretišķības, tāpat pa daļai novecojušies rīkojumi un noteikumi attiecas uz šo dienesta vietu rīcību.

Reihsministrs Spērs (Speer) ar telegrammu 6.10.1943. aizrādīja, ka latviešu iesaukšana nedrīkst iespaidot bruņošanās rūpniecību. Kā agrāk, tā ari vēl tagad es pieturos pie tā viedokļa, ka attiecībā uz Latviešu leģionu gada gājumi no’ 1919. — 1924. vairāk nepieciešami kā ieroču nesēji un ka UK — stāvoklis atceļams, izņemot 20—30 proc. svarīgāko lietpratēju spēku, ar ko būtu jāsamierinās kā kara rūpniecībai, tā ari karaspēkam.

Lauksaimniecība līdzšinējās iesaukšanās ir devusi divas trešdaļas, tādēļ tā visnotaļ jātaupa pa ražas novākšanas un rudens sējas nobeigšanas laiku.

Pašreizējais stāvoklis ir nepieciešams, kad bruņošanās rūpniecība un karaspēka dalu iestādes draud aizliegt ierasties iesaukšanā; tāds stāvoklis noved pie kārtības sagraušanas.

Lūdzu Jūsu ātru iejaukšanos ar nolūku atcelt visus novecojušos rīkojumus, citādi manis dotie norādījumi nebūs izpildāmi un leģionam vajadzīgo skaitu nevarēs iesaukt.

Rīgā, 12. oktobri 1943.

Paraksts:

Dr. Drehslers

generālkomisārs Rīgā

Ģenerālkomisārs lūdza to ar speciālu rakstu darīt zināmu vispārībai. Es liku sasaukt sapulci, aicinot visus ģenerāldirektorus, Latvijas apriņķu vecākos, apriņķu lauksaimniecības vadītājus, apriņķu policijas priekšniekus, centrālo iestāžu vad’ītājus un atsevišķus sabiedrības pārstāvjus, lai paskaidrotu, ka mums stāv priekšā mobilizācija. Latvijas pašpārvalde, klusu ciešot, necēla iebildumus pret šo iesaukšanu, jo bija tanīs ieskatos, ka tauta, kurai ir savs karaspēks, sper pirmo soli uz patstāvību. Bez tam tautā, līdz ar frontes atkāpšanos, auga nemiers un bailes par nākotni. Sarkanais ienaidnieks pastāvīgi tuvojās mūsu zemes robežai, un viņš varētu atkal ielauzties zemes iekšienē.

Ļaužu prātos bija pārāk dzīvas Baigā gada atmiņās par tuvinieku nošaušanu, cilvēku nomocīšanu čekas pagrabos un par deportācijām. Bet apziņa, ka pašu dēli palīdzēs aizstāvēt dzimteni, deva zināmu mierinājumu satrauktajiem prātiem. Bez tam nākošās paaudzes nevarēs mums pārmest, ka neesam pat mēģinājuši aizstāvēt savu tēvzemi. Latvijas pašpārvalde bija pārliecināta, ka labāk ir vīram stāvēt ar ieročiem rokā atklātā cīņā kaujas laukā pret ienaidnieku nekā stāvēt bez ieročiem ar padevīgi noliektu galvu un gaidīt, kamēr sarkanais bende iešaus lodi pakausī.

Vispārējs satraukums bija jūtams par ienaidnieka tuvošanos mūsu robežām. To pierāda Latviešu leģiona ģenerālinspektoram ģenerālim Banger-skim iesniegtais memorands, ko parakstījuši četrdesmit valsts un sabiedriski darbinieki.

Augsti godājamam

Latviešu leģiona ģenerālinspektora kungam ģenerālim Bangerskim!

Kā Jums, augsti godājamais ģenerāļa kungs, labi zināms, sakarā ar kara joslas tuvošanos Latvijas robežām plašus latviešu tautas slāņus pārņēmis atkal liels nemiers un bažas, ka eventuālas, vēl tālākas frontes saīsināšanas gadījumā mūsu zemi atkal varētu pārpludināt boļševiku masa, kas nozīmētu visas mūsu dzīves izpostīšanu un latviešu tautas bojā eju. Sakarā ar to daudzi mūsu sabiedrības pārstāvji domā, ka ir pienācis bridis, kad vajag nopietni ķerties pie mēģinājuma organizēt latviešu tautas pašaizsardzību, un ka Jūs, augsti godājamais ģenerāļa kungs, dabiski, būtu tā persona, kurai šai svarīgajā lietā vajadzētu uzņemties iniciatīvu Pēc šo daudzo sabiedrības locekļu domām, būtu nepieciešami jau vistuvākajā laikā saukt pie ieročiem visus, kas tos spēj nest, lai izveidotu pēc iespējas lielāku latviešu armiju ar precīzu uzdevumu aizstāvēt latviešu zemes robežas pret boļševikiem. Ir pats par sevi saprotams, ka šī organizēšanās un ari pati cīnīšanās pret boļševikiem varētu notikt tikai ar vācu armijas atbalstu un ciešā sadarbībā arto.

Lai šo uzdevumu sekmīgi veiktu, būtu iepriekš jāievēro un jāapmierina zināmi psiho-oģiski priekšnosacījumi. Lai gan tautā pastāv pažas, tomēr līdzšinējos apstākļos mobilizācija nebūtu populāra un nedotu pilnīgi apmierinošus rezultātus ne skaitā, ne kvalitātes ziņā, jo var paredzēt, ka daudzi mēģinātu izvairīties, un ari tie, kas neizvairītos, būtu zināmā mērā depresijas stāvoklī, jo tos nomāktu apziņa, ka viņiem nav pozitīva mērķa cīņai. Ja aizrādītu, ka šāds mērķis varētu but vienkārši dzīvības glābšana, tad var paredzēt, ka atradīsies tādi, kas to labāk panāk paši uz savu roku, veicinot tādā kārtā vispārēju demoralizāciju. No otras puses — tām aprindām, kas labi saprot stāvokļa nopietnību un gribētu darboties tai virzienā, kā stāvoklis to prasa, rokas saistītas, un tie nevar izlietot savu morālo autoritāti, lai ar visu krūti iestātos par šo svarīgo aizsardzības organizēšanu, jo, tā kā ar aizrādījumu uz briesmām vien nepietiek, tiem nav citu pietiekami spēcīgu argumentu, ar kuriem, lai varētu tautu pārliecināt, vajadzētu būt balstītiem uz kādiem pozitīviem mērķiem. Ja minētās aprindas šādos apstākļos mēģinātu ierosināt plašāku kustību cīņas gara kāpināšanai, tad vairāk vai mazāk sarūgtinātā un neuzticības pilnā tauta redzētu viņos tikai personiski ieinteresētus vācu aģentus un uzlūkotu viņu runas par parastu svešas intereses aizstāvošas propagandas izpausmi, kurai netiek piešķirta vērība un kura nerod vajadzīgo atbalstu. Tāpēc šī pašaizsardzības organizēšana var cerēt uz pilnu panākumu tikai tad, ja tiktu apmierinātas mūsu tautas visu šķiru ilgas un vēlēšanās.

Mūsu tautas locekļu vienmēr degošā un neatvairāmā dvēseles prasība, bez kuras piepildīšanas tie nejūtas spējīgi vest cilvēku cienīgu dzīvi un tāpēc ir garā nospiesti, ir, kā Jums labi zināms, Latvijas valsts suverenitātes faktiska restaurācija, kuru ar viltu un varmācību nomāca boļševiki. Vienīgi, ja atjaunotu Latvijas valsti, kas juridiski nekad nav mitējusies pastāvēt, tad tas dotu visiem latviešiem pozitīvus centienu mērķus, pildītu to sirdis ar entuziasmu un liktu tiem ar lielu sparu iet cīņā pret ienaidniekiem — boļševikiem.

Tā kā visu šo norādīto latviešu vajadzību un vēlēšanos apmierināšana atkarīga no vācu okupācijas varas, tad mēs domājam, ka būtu lietderīgi griezties pie tās pārstāvjiem ar attiecīgu ziņojumu.

Rīgā, 1943 gada 16. oktobrī.

(Seko četrdesmit redzamāku sabiedrisku darbinieku paraksti.)

Kad bija galīgi noskaidrots, ka latviešu divīziju saformēs, tad līdz ar to uzpeldēja jautājums par komandējošo sastāvu. Latvijas pašpārvalde bija tanīs uzskatos, ka tur, kur stāv latvju kareivis, jā-būt arī latvju virsniekam un ģenerālim. Noskaidrojot šo jautājumu, izrādījās, ka virsniekiem vietas bija nodrošinātas, līdz pulka komandierim ieskaitot. Atklāts vēl bija jautājums par divīzijas komandieri. Aplūkojot varbūtējos kandidātus, Latvijas pašpārvaldes izvēle krita uz ģenerāli Bangerski. Man uzdeva panākt viņa piekrišanu. Ģenerālis sarunā ar mani izteica gatavību uzņemties divīzijas komandiera pienākumus. Atlika vēl iegūt vācu priekšniecības piekrišanu. Steidzos pie ģenerāļa Hanzena. Nevarēdams pats izšķirt jautājumu par divīzijas komandieri, tas solījās griezties pie savas priekšniecības pa tiešo vadu uz Berlīni. Pēc divu stundu gaidīšanas saņēmu priecīgu vēsti, ka Berlīne piekrīt ģenerāļa Bangerska iecelšanai par latviešu divīzijas komandieri. Ar priecīgu prātu pārnesu šo ziņu citiem ģenerāldirektoriem.

Vēlāk izrādījās, ka mūsu prieki bijuši ļoti īsi. Drīz vien Berlīne atsauca savu piekrišanu par ģenerāla Bangerska iecelšanu divīzijas komandiera ainačā. Atsauca ari ģenerāli Hanzenu no Rīgas. Mūsu latviešu ģenerāļa vietā Berlīnes priekšniecība par latviešu divīzijas komandieri iecēla kādu vācu ģenerāli. Lai kaut cik izlabotu radušos stāvokli, tad Berlīnes priekšniecība ģenerāli Bangerski iecēla par Latviešu leģiona ģenerālinspektoru. Tas gan bija ļoti skanīgs nosaukums, bet bez komandējošās varas.

Drīz vien Latviešu leģions stāvēja kaujas frontē pie Ļeņingradas un piedalījās visās atkāpšanās kaujās pie Veļikajas upes, pie 93,4 augstienes, pie Volhovas, Opočkas, Ostrovas un pie mūsu zemes robežām un pēdīgi ari zemes iekšienē. Bet visspožākās kaujas tika izcīnītas Kurzemes cietoksnī. Šeit leģionāri parādīja latvju karavīra visaugstākos dotumus: neaprakstāmu cīņas sparu, pārcilvēcīgu iznesību, drosmi un varonību.

Grāmatu tirgū ir iznākušas ģenerāļa Bangerska, pulkveža Januma, pulkveža Kripēna un citu autoru sarakstītas grāmatas par mūsu Latviešu leģiona kaujām, par vīru drosmi un sīkstumu. Par cīņām Kurzemē ari iznākušas vairākas grāmatas. Vienu ar nosaukumu «Kurzemes cietoksnis» ir sarakstījis O, Freivalds, dodot lietišķu pārskatu par cīņu gaitām un norisi. Otru ar to pašu nosaukumu sarakstījis Arnolds Šiņķis, kas īstā karavīru valodā attēlojis Kurzemes cietokšņa karavīru gaitas un cīņas.

Kalendārs rādīja 1945, gada februāra sākumu. Stāvoklis frontē bija ļoti bēdīgs. Baltijas valstis bija ienaidnieka ieņemtas; turējās vienīgi mazs plankumiņš — Kurzemes cietoksnis. Sarkanarmija bija stipri pavirzījusies uz priekšu līdz Austrum-prūsijai. Sabiedrotie bija pārcēluši karaspēku pāri Lamanšam un izsēdinājuši desantus Francijas krastā. Šie spēki naigi virzījās uz Reinu. Desanti bija izcelti ari Dienvidfrancijā un Itālijā. Nevajadzēja būt lielam stratēģim, lai pateiktu, ka Hitlers karu jau zaudējis. Arī Nāci vadošās personas redzēja un saprata, ka viņu grandiozie sapņi par Austrumeiropas iekarošanu un vācu koloniju ierīkošanu savu durvju priekšā — nepiepildīsies. Tad viņi nolēma citiem ari kaut ko dot, bet tas bija par daudz vēlu. Tā latviešiem bija nolemts dot kaut ko līdzīgu valdībai, galvenokārt ar nolūku, lai paceltu cīņas garu mūsu leģionāros.

’ I-Iimiers, Rozenbergs un ģenerālis Bergers nevarēja savā starpā vienoties, kā šo nākamo valdību nosaukt. Viens to gribēja saukt par Brīvības komiteju, otrs atkal par Nacionālo komiteju. Beidzot nolēma griezties šinī jautājumā pie paša Hitlera. Lietu pieteica kāds ārlietu ministrijas ierēdnis un pie tam ļoti neveikli. Hitlers kļuva dusmīgs, atmeta ar roku un teica: «Ar politiskiem trikiem karā nevar uzvarēt.» Beidzot ģenerālim Bergeram pēc lielākām pūlēm bija izdevies vienoties par Nacionālo komiteju.

Latvijas pašpārvalde 1945. gada februāra sākumā sanāca uz apspriedi Berlīnē «Continental» viesnīcā. Bija jānoorganizē delegātu sanāksme no visām Vācijas malām, lai sapulce ievēlētu nākošai Nacionālai komitejai priekšsēdi, t. i., prezidentu. Delegātu sanāksmi nolika uz 15. februāri Drēzdenē kā vienā no pilsētām, kas vēl nebija gaisa uzbrukumu skarta. Latvijas pašpārvalde un daudzi citi sapulces dalībnieki 14. februāra rītā Berlīnē iekāpa vilcienā, kas devās uz Drēzdeni. Pēcpusdienā iebraucām Hemnicas stacijā. Tūliņ atskanēja gaisa trauksmes sirēna. Nācās pāris stundu pavadīt kādā dzelzceļa noliktavas dziļā pazemē. Vēlu vakarā sākām tuvoties gala mērķim, bet līdz Drēzdenei netikām. Vilciens apstājās vienu staciju pirms Drēzdenes. Nakts tumsā mums atklājās drausmīgs skats: skaistā mākslas pilsēta Drēzdene vairs neeksistēja, tā bija pārvērtusies par liesmu jūru. Bēgļu straume pildīja lielceļu, tie stūma bērnu ratiņus, uz kuriem bija salikusi izglābto mantību.

Neko nepadarījušiem, mums nācās atgriezties Berlīnē. Jaunu delegātu sapulci nolika uz 25. februāri Potsdamā, vecajā kēninu pilī, lielajā sēžu zālē. Bija ieradušies vairāk nekā 200 delegāti, pārstāvēti arī Kurzemes cietokšņa cīnītāji. Sapulce noritēja ļoti saskaņoti. Kandidātus nosaucot, tika minēts tikai viens vārds: ģenerālis Bangerskis. Ģenerālis tika ievēlēts vienbalsīgi, vienai balsij — ģenerālim pašam atturoties. Es apsveicu ģenerāli Bangerski, novēlēju viņam laimes grūtā darbā, grūtā laikā. Pēc tam pasludināju sapulcei, ka Latvijas pašpārvalde ar šo brīdi noliek savas pilnvaras.

Mazs stūrītis bija palicis no brīvās Latvijas, ko tagad sauca par Kurzemes cietoksni un ko sargāja 34 vācu divīzijas, tanī skaitā rēķinot arī mūsu Leģiona 19. divīziju. Vēl pagāja 2 mēneši un desmit dienas, un tad 2. pasaules karš bija beidzies.

Vācu 6. korpusa komandieris ģenerālis Krīgers, kura padotībā bija arī Latviešu leģions, reiz prasījis leģionāriem: «Par ko jūs tik sīksti un varonīgi cīnāties?» Leģionāri atbildēja ģenerālim Krīgeram: «Mēs cīnāmies par brīvo Latviju.»

Pienāca 1945. gada 8. maijs. Vācu armija kapitulēja. Mūsu leģionāri turēja Kurzemes cietoksni, un ienaidnieks tos nevarēja izsist no pozīcijām. Tie palika kara laukā neuzvarēti.

Leģionāri nolika ieročus uz priekšniecības pavēli. Sākās viņu melnās dienas — krievu gūsts, partizānu gaitas mežos un mēģinājums laiviņā nokļūt pāri Baltijas jūrai uz Zviedriju.

Reiz kādam leģionāram tika pārmests, ka tas neesot izvēlējies pareizo sabiedroto. Uz to leģionārs atbildējis: «Es pieļauju, ka sabiedrotais varbūt nav bijis pareizais, bet toties ienaidnieks, pret kuru cīnījos, bija gan īstais un pareizais.»

Visi bēgļi emigrācijā ir lielu, neizsakāmu, nekad nenomaksājamu pateicību parādā mūsu leģionāriem. Ilgi un pašaizliedzīgi viņi turēja vaļā pēdējos vārtus uz Rietumem: Liepāju! Tādā ceļa tūkstoši un atkal tūkstoši paspēja izbēgt no sarkanā totalitārā režīma.

Leģionāri bija tie, kas kā dzīvs valnis sargāja un nodrošināja latviešu politisko bēgļu izkļūšanu brīvībā.

PAR GAISA SPĒKU IZPALĪGIEM

1939. gadā Hitlera Vācija uzsāka Otro Pasaules karu. Šis karš prasīja daudz upuru, un vāciešiem bija nepieciešamas lielas cilvēku rezerves, lai varētu papildināt pastāvīgi dilstošās frontes divīzijas. Kara laime, panākumi visās frontēs, kas sākumā vainagoja vācu uzbrukumus, karam ieilgstot, sāka novērsties no Hitlera, un viņam uzbruka viena neveiksme pēc otras. Sevišķi lielu robu iedragāja Staļingrada, kur iznīcināja vācu 6. armiju.

Hitlers gan lielījās saformēt jaunu 6. armiju, bet cilvēku trūkuma dēļ tas viņam neizdevās. Un sabiedrotie kā atmaksas akciju uzsāka vācu pilsētu plānveidīgu bumbošanu, pilsētas pārvērta bēdīgās drupās. Lai kaut cik aizsargātos no šiem gaisa uzbrukumiem, katrā pilsētā uzstādīja vairākas zenītbaterijas, kuru uzdevums bija atvairīt uzbrūkošos ienaidnieka spēkus. Bet šīs zenītbaterijas prasīja ļoti lielu apkalpi. Vācu vadība domāja, ka jau apmācītie zenītartilēristi vairāk nepieciešami frontē. Lai šos karavīrus atbrīvotu frontes dienestam, Hitlers lika iesaukt dienestā skolas zēnus: 14, 15, 16 gadus vecus. Daži virsnieki un instruktori steigā apmācīja zēnus zenītartilērijas apkalpei. Tā radās gaisa spēku izpalīgi Vācijā.

Arī okupētajā Latvijā vācu vadība gribēja saformēt gaisa spēku izpalīgus — iesaukt attiecīga vecuma skolas zēnus.

Vēlu rudenī 1943. gadā ģenerālkomisārs Dreh-slers aicināja mani pie sevis uz pārrunām par gaisa spēku izpalīgiem. Viņš attēloja, ka Vācijā jau labu laiku darbojoties gaisa spēku izpalīgi: zēni rādot lielu interesi un apkalpojot zenītartilēriju ar prasmi un veiklību. Skolas zēni pilnīgi aizstājot īstos karavīrus un atbrīvojot tos frontes dienestam.

Es atbildēju ģenerālkomisāram ka katram rīkojumam nepieciešams likumīgs pamats, bet Latvijā nav likuma, kas paredz iesaukt karadienestā nepilngadīgus skolas zēnus. Tādēļ šai akcijā nevaru piedalīties, jo man trūkst likumīga pamata. Šķiroties no ģenerālkomisāra, vajadzēja apsolīt, ka par šo jautājumu vēl pārdomāšu un ziņošu. Ģenerālkomisārs Drehslers par mūsu sarunu un manu atteikšanos ziņoja savai priekšniecībai uz Berlīni.

Lai runā slepenais Nirnbergas Tribunāla dokuments. Nr-4891. Tajā cita starpā rakstīts:

«Ģenerālkomisārs Dr. Drehslers 1944. g. 27. aprīlī piezvanīja pa tālruni uz Lībeku senatoram fon Allverdenam (von Allworden) un paziņoja, ka viņš ar pirmo ģenerāldirektoru Dankeru runājis par latviešu jauniešu iesaistīšanu gaisa spēku izpalīgos. Ģenerālis Dankers šādu rīcību noraidījis. Uz viņa — Drehslera — norādījumu, ka arī Vācijā jaunatne tiek iesaistīta gaisa aizsardzības dienestā, Dankers atbildējis, ka Vācija ir pavisam kas cits un ka Latvija tikai okupēta zeme. Viņam — Drehsleram bijis jāizprot šis izteiciens tā: ja Latvija būtu patstāvīga un neatkarīga, tad par šo jautājumu eventuāli varētu runāt. Drehslers tad norādījis Dankeram vēl uz to, ka jauniešu izglītības gaitas necietīs, ka turpmāk latviešu gaisa spēku izpalīgi būs iedalīti dienestā savā dzimtenē. Arī šis norādījums nelīdzējis, lai Dankers atkāptos no ieņemtā viedokļa.

Par šo apspriedi viņš esot informējis reihskomi-sāru Lozi. Ar reihskomisāra Lozes piekrišanu viņš iesniedz sekojošus priekšlikumus:

Atlikt šo lietu uz 14 dienām. Tad Loze un viņš būs atkal Rīgā un varēs ar Dankeru par šo jautājumu vēl runāt.

Uzstādīt ultimatīvu prasību Dankeram 48 stundu laikā šo jautājumu pozitīvi izšķirt. Tādā gadījumā jārēķinās ar varbūtēju ban-kera un pārējo ģenerāldirektoru atkāpšanos.

Vērojot notikumus frontē, nevajadzēja būt lielam pravietim, lai pareģotu, ka Hitlers būs šā kara zaudētājs. Tāpēc jauni upuri būtu veltīgi un lieki. No šā viedokļa izrietēja mana negatīvā nostāja pret gaisa spēku izpalīgiem.

Kad vācu okupācijas iestādes saņēma no kādas latviešu iestādes vai personas lūgumu vai citu rakstu, kas viņiem nepatika vai nebija pa prātam, vācieši teica, ka došot atbildi vēlāk, bet šis «vēlāk» ilga līdz bezgalībai, kamēr pati lieta nogrima aizmirstībā. So metodi es no savas puses lietoju pret vācu prasībām, kuras man nepatika. Tā gāja laiks, pagāja mēneši. Bija jau atnācis 1944. gada pavasaris. Es daudz domāju par gaisa spēku izpalīgiem, bet ziņojumu ģenerālkomisāram nesniedzu. Pēkšņi 1944. gada 12. maijā manā darba vietā ieradās 3 augsti vācu ierēdņi, lai atkal runātu par gaisa spēku izpalīgiem. Kamēr es vedu sarunu ar Bartena un Luera kungiem, pa to laiku trešais no viņiem — Hervigs — bija nemanot, paslepšus stenografējis visu mūsu sarunu. Zīmīgi tas, kā vēlāk izrādījās, ka šī stenograma pēc pāris dienām atradās Berlīnē paša Rozenberga rokās.

To apstiprina Nirnbergas tribunāla dokuments Nr.-5500.

So dokumentu papildina notikušo pārrunu atzīmes.

Saturs: Latvijas jaunatnes iesaistīšana karā. Saruna 1944. g. 26. aprīlī

Ģenerālis Dankers šinī lietā paskaidroja:

Vācijā ir 80 miljonu, Latvijai tikai 2 miljoni iedzīvotāju. Vācu pārtikas kartītes ir citādas nekā latviešiem. Vācu jaunatne zina, pa ko tā cīnās, t. i., par Vāciju. Latviešu jaunatne nevar teikt, ka tā drīkst cīnīties par Latviju. No latviešu tautas dzīves un tiesiskā viedokļa mazgadīgo mobilizācija ir neiespējama. Pret latviešu jaunatnes brīvprātīgo iestāšanos vācu gaisa aizsardzībā viņam neesot iebildumu. Tas uz pirmo ģenerāldirektoru attiektos tikpat maz, kā kad viņi brīvprātīgi gribētu ielēkt Daugavā.

Šiem paskaidrojumiem no vācu puses dota šāda atbilde:

«Pirmais ģenerāldirektors joprojām neizprot latviešu jaunatnes cīņas gribu, ja viņš domā, ka tai jācīnās tikai par Jauno Eiropu un nevis pa latviešu tautas brīvību un tiesībām dzīvot. Latviešu jaunatne zina, ka no tās iesaistīšanas vai atturēšanās būs atkarīgs spriedums par latviešu tautu pēc uzvaras.

Ja pirmais ģenerāldirektors ieskata sevi par atbildīgu par savu tautu un tās jaunatni, tad viņam nav tiesību šīs jaunatnes labākajai daļai atņemt atbildību, tieši tai daļai, kura brīvprātīgi pieteicas aizstāvēt savu dzimteni. Šī jaunatne sagaida no pirmā ģenerāldirektora, ka viņš arī neatsaucīgo jauniešu daļu pievērsīs viņu pienākumiem. Varētu mazākais sagaidīt, ka pirmais ģenerāldirektors ar savu vārdu un parakstu iestājas par Latvijas jaunatnes brīvprātīgo iesaistīšanu kara palīgdienestā. Dotais paraksts viņu saista tikpat spēcīgi kā kāds tiesisks rīkojums. Beidzot, arī 80 miljonu māšu jūtas nav citādas kā 2 miljonu tautas. Nostādīta izvēles priekšā — izturēt nepārtrauktus ienaidnieka terora uzlidojumus latviešu ciemiem vai pilsētām vai turpretim visiem līdzekļiem aizsargāties pret to, latviešu tauta, viņas mātes un jaunatne nedrīkstētu šaubīties.

Pirmais ģenerāldirektors tiek lūgts pārbaudīt savu noraidošo nostāju un pēc tam ar rakstu to paziņot ģenerālkomisāram.»

Pēc neilga laika saņēmu pavēli ierasties Berlīnē pie Rozenberga. llabūju vēl vietu pasažieru lidmašīnā. Pacēlos Spilvē un pēc vairāku stundu lidojuma nolaidos Berlīnē, Tempelhofas lidlaukā.

Tempelhofas lidlaukā mani gaidīja piekoman-dētais sakaru virsnieks. Tas mani novietoja Adlo-nas viesnīcā un informēja, ka rīt būšot jābrauc uz Cēlendorfu (Zehlendorf), kādu Berlīnes nomales rajonu, kur man rādīšot zenītartilēriju, ko apkalpo skolas zēni. Man. kļuva skaidrs, kādēļ mani izsauca uz Berlīni un kāda veida sarunas mani sagaida.

Nākošajā rītā Cēlendorfā zenītbaterijas virsnieks mani iepazīstināja ar apkalpes un baterijas novietojumu un darbību. Sākām no radara aparāta. Augstu gaisā virs jumtiem atradās baterijas acis un ausis. Apakšā bunkuri atradās radara stikla ekrāns, uz kura pastāvīgi vibrēja bāli zaļgans aplis. Tanī brīdī gaisā nebija nevienas ienaidnieka lidmašīnas. Tādēļ virsnieks izmantoja pirmo mašīnu, kas pacēlās no Tempelhofa lidlauka. Tikko lidmašīna pacēlās gaisā, uz bāli zaļganā apļa parādījās mazs iedobums. Zēns pie ekrāna izsauca skaļā balsī skaitļus, leņķi un grādus, kur aplī bija manāms iespiedums. Žens pie blakus galda atzīmēja skaitļus uz kartes. Ar nākošajiem skaitļiem iezīmējās lidmašīnas virziens. Zēns pie tālmēra uzņēma attālumu līdz lidmašīnai. Nemitīgā virknē sekojošos skaitļus zēni pie baterijas «uzlika uz lielgabala». Dižgabals tika kustināts ar elektrības palīdzību, un zēniem tikai vajadzēja iedarbināt attiecīgo slēdzi, lai ierīces paklausīgi pagrieztu savu rīkli pret mērķi un nolaistu no grauda gaisā esošo lidmašīnu.

Baterijas virsnieki izteicās par zēniem ļoti atzinīgi, tie apkalpojot zenītartilēriju daudz labāk, ātrāk un veiklāk nekā vecie karavīri. Netālu no lielgabala bija iekārtota dziļa patvertne zēniem, kas brīvi no dienesta pienākumiem. Blakus ēkās bija ierīkotas guļamtelpas zēniem, kā ari klases, kur brīvā laikā notika mācības skolotāja vadībā. Apskate noslēdzās ar glāzi vīna virsnieku klubā.

Pārbraucot Adlonas viesnīcā, ilgi pārdomāju visu šodien redzēto. Vācu zēni cīnījās par Vāciju, par tās labklājību un brīvību; tie cīnījās ar pašlepnumu, aizrautību un degsmi, tie pašapzinīgi pildīja dienestu kara laikā un līdz ar to neapzināti balstīja Hitlera varu.

Bet latvju skolas zēni, ja tie tiktu iesaukti obligātā dienestā — gaisa spēku izpalīgos, par ko gan tie lai būtu cīnījušies, jo brīvas, neatkarīgas Latvijas tobrīd nebija. — Vācija to bija okupējusi. Uz visiem Latvijas pašpārvaldes lūgumiem un mutvārdu sarunām par patstāvības atgūšanu dabūjām vienmēr noraidošu atbildi. Mūsu skolas zēniem trūka dziļāku ideālu un gala mērķa cīnās uzsākšanai. Manī galīgi nobrieda pārliecība, ka nākošā dienā Austrummmistrijā sarunās par gaisa spēku izpalīgiem Latvijā man jābūt noraidošam.

Nākošajā dienā bija nolikta tikšanās ar Rozen-bergu. Klāt bija: ministrs, četri vai pieci ministrijas vecākie ierēdni, ģenerāJ komisārs Dreb siers no Rīgas un ģenerālis kergers. Runa, protams, bija par gaisa spēku izpalīgiem, lai tie tiktu iesauku zenītlielga-balu apkalpošanai. Es paliku pie agrāk deklarētiem ieskatiem, kurus esmu izteicis kā ģenerālkomisāram Drehsleram, kad viņš mani ataicināja pie sevis pārrunāt šo jautājumu, tā ari trīs vīru komisijai, kas bija ieradusies pie manis šinī lietā. Kad par šo jautājumu jau ilgāku laiku bija runāts par un pret, šurp un turp, tad ģenerālis Bergers, griezdamies pret mani un vērsdams uz mani pētošu, urbjošu skatu, skarbi noprasīja: «Vai jūs, ģenerāļa kungs, gribat šo lietu īstenot vai ne?» Zibensāt-rumā man iešāvās doma: — ja es teikšu «nē», tad vācieši iesaukšanas akciju pārņems savās rokās un bez žēlastības iesauks visus 10 000 zēnus un noliks tos pie zenītlielgabaliem, bet tik ilgi, kamēr lieta atradās mūsu pašu latviešu rokās, tad vienmēr būs iespējams lietu grozīt mums par labu. Tāpēc es ģenerālim Bergeram mierīgā tonī bez uztraukuma atbildēju: «Jā, ģenerāļa kungs, šo akciju es varu uzņemties īstenot, bet tikai uz brīvprātīgo bāzes.» Ģenerālis bija redzami apmierināts ar šo atbildi un sarunās vairs neiejaucās. Būtu es šinī lietā pateicis «nē», tad droši vien man Rīgu vairs neredzēt, jo kā pēc gadiem no dokumentiem uzzināju, viņš rūpīgi bija krājis manus «grēkus,» tos ierakstīdams speciālā sarakstā, lai tad, kad mērs būtu pilns, aplaimotu mani ar koncentrācijas nometni. Šoreiz tiku vēl sveikā cauri. Bet ne galīgi. Jāatzīmē, ka ģenerālis Bergers apmēram pēc nepilna gada bija nosūtījis manu grēku sarakstu Himleram, kas parakstīja dokumentu par manu ievietošanu koncentrācijas nometnē.

Bet šo pavēli vairs neizdevās īstenot, jo Sabiedroto karaspēks jau bija pārgājis Reinu un dažas koncentrācijas nometnes pija jau likvidētas un ieslodzītie atlaisti brīvībā. Šo dokumentu par manu ievietošanu koncentrācijas nometnē turēja savās rokās Nirnbergas Tribunāla izmeklēšanas tiesnesis Arturs Petersens, kas man to nolasīja. Pašlaik šis dokuments atrodas Nirnbergas tribunāla arhīvā, U. S. A. Pievienoju šeit ģenerāļa Bergera pret mani sakrāto «grēku sarakstu»:

Tas pieminēts Nirnbergas Tribunāla dokumentā Nr.-5514:

Latviešu inteliģences aprindu memorands ģene-rālkomisāram. Tas bija ģenerālim Dankeram iepriekš zināms. Dankers šī memoranda izplatīšanu neaizkavēja.

Ģenerāļa Dankera mutvārdu izteicieni sarunā ar generālkomisāru gaisa spēku izpalīgu jautājumā. Tie bija noraidoši. Būtu bijis pat jārēķinās ar latviešu ģenerāldirektoru atkāpšanos.

Ģenerāļa Dankera raksts Austrumapgabalu reihskomisāram, kurā noraidīta gaisa spēku izpalīgu akcija, ir izaicinājums Vācijai.

Atsaukšanās uz formāli tiesisko viedokli, it kā būtu panākta vienošanās, ka Latvija var mobilizēt vienīgi pēc saviem karaklausības likumiem.

Dankera izteiciens, ka latviešu jauniešu iesaistīšana gaisa spēku izpalīgu dienestā viņam būtu tikpat vienaldzīga, it kā viņi lēktu Daugavā.

Mana personīgā piezīme pie piektā panta: šo pantu vācieši tīšām sagrozījuši, lai manu «pārkāpumu» padarītu smagāku ar izteicienu par lēkšanu Daugavā. Principā es beidzot piekritu tikai brīvprātīgai zēnu iestājai gaisa izpalīgos, jo par jauniešu brīvprātīgo rīcību es atbildīgs neesmu. Lai šo brīvprātīgumu izceltu, es piebildu ģenerāl-komisāram, ka brīvprātīgi var lēkt pat Daugavā.

Nākošajā dienā atlidoju atpakaļ uz Rīgu. Laiks gāja. Aizgāja pavasaris, atnāca vasara, tuvojās rudens.

Kad generālkomisārs Drehslers uzzināja, ka es līdz šim vēl neko nebiju darījis zēnu iesaukšanas lietā, viņš neaprakstāmi noskaitās un tūlīt pats iecēla jauktu pieņemšanas komisiju. Zēniem bija noteiktā laikā jāierodas un jāstājas šīs komisijas priekšā. Zēni, kas vēlējās iestāties gaisa spēku izpalīgos, atbildēja uz jautājumu ar «jā». Tiem nozīmēja laiku un vietu, kur ierasties pēc iesaukšanas. Tos zēnus, kas atbildēja ar «nē», ievietoja atsevišķā telpā, lai «pārdomātu». Brīvprātīgi no 10 000 zēniem vācieši savervēja apmēram 3000. Tos drīz vien apmācīja un lika apkalpot zenītlielgabalus. Dažas zenītbaterijas tika izvirzītas frontes joslā, bet nemitīgās kustības un atiešanas dēļ radās grūtības ar pārtikas un silta ēdiena piegādi Dažbrīd zēniem nācās klīst pa tuvām lauku mājām un lūgties maizi, pienu vai olas. Līdz ar visas Ziemeļarmijas atiešanu un evakuēšanu tika evakuēti arī visi 3000 mūsu gaisa spēku izpalīgi. Vai šie zēni Vācijā tika atkal likti pie zenītlielgabaliem, vai atlaisti pa nometnēm meklēt savus piederīgos, to man, diemžēl, neizdevās noskaidrot, kaut gan ilgstoši pūlējos.

Meitenēm gaisa spēku izpalīdžu dienesta okupētajā Latvijā vēl nebija. Šāds dienests pastāvēja gan Vācijā. No latviešu bēgļu ģimenēm Vācijā tika vervētas meitenes gaisa spēku izpalīdžu dienestam. Pārskatu par šo dienestu man laipni sniedza Kronēs kundze Toronto. Un es izteicu šeit sirsnīgu paldies Kronēs kundzei par šo laipnību. Kronēs kundze deva arī atļauju viņas rakstu publicēt.

PAR LATVIEŠU MEITEŅU GAITAM

1944. gada rudeni, kad sarkanarmija iebruka Latvijā un sākās latviešu bēgšana uz Vāciju, vācieši uzsāka meiteņu vervēšanu bēgļu nometnēs gaisa spēku izpalīdžu dienestam. Galvenais vervēšanas punkts bija Gotenhāfenas ostas nometnē, kur visvairāk pieplūda bēgļu, ari no kaimiņu valstīm — Lietuvas un Igaunijas. Starp vervētājām galvenokārt bija krievietes no Padomju Savienības (viņas bija atvestas uz Vāciju daudz agrāk no ieņemtiem apgabaliem). Viņas stāstīja meitenēm rožainas lietas, kā tās tiks apmācītas biroja darbiem — par telefonistēm, tiks sūtītas vēlāk uz māsu skolu. Arī vācu feldfēbeļi stāstīja meitenēm to pašu. Jaunās meitenes šiem solījumiem noticēja un ar vecāku piekrišanu iesaistījās nezināmā dienestā. Daudzas jaunas sievietes, kurām vīri bija karadienestā, arī iesaistījās gaisa spēku izpalīdžu dienestā. Citās nometnēs vervētāji bija tikai vācu feldfēbeļi.

Meiteņu vervēšanas laikā Latvju jaunatnes organizācija atradās vēl Kurzemē. Es biju jau Vācijā un strādāju fabrikā. Oktobra mēnesī, kad UO pārcēlās uz Vāciju, LJO šefs Rullis bija izraudzījis par Gotenhāfenas nometnes meiteņu lietas kārtotāju 23 gadus veco LJO biroja darbinieci Ludmillu Novacki.

Ar 16. novembri es pārņēmu LJO meiteņu apvienības aprūpes darbu. Decembra sākumā izbraucu inspekcijas braucienā vispirms uz Gotenhāfenu un atradu, ka vācieši divas pavisam jaunas meitenes izraudzījuši par propagandistēm. Vairākas reizes lūdzu man paziņot, kurās nometnēs vēl būtu ieceltas propagandistes, bet to man neizdevās uzzināt. Dažās nometnēs no latviešiem dabūju zināt, ka vācieši aicinājuši meitenes propagandistu darbam, lai visu stāstītu rožainā gaismā, kam patiesībā nav nekāda sakara ar gaisa spēku izpalīdžu dienestu. Gotenhāfenas nometnē meitenēm noliedzu to darīt. Novacku izdevās no šā amata atbrīvot, jo viņu bija izraudzījusi Latvju jaunatnes organizācija.

Tālāk noskaidroju, ka vācu meitenes gaisa spēku izpalīdžu dienestā bija no 16 līdz 25 gadiem, kādu vecumu vācieši bija paredzējuši ari ārzemniecēm, bet vervējot tas netika ievērots. Meitenes iesaistīja no 13 līdz 33 gadiem.

Savervētās meitenes tika nosūtītas uz starpno-metnēm Lobi (uz Rīgenes salas), kur bija iekārtotas barakas agrākā jūrskolā.

Lesenā un Garnsē, vācu KLV nometnēs, novietoja katrā apmēram 70 meiteņu. Starpnometnēs meitenēnņuzturs bija apmierinošs. Apģērbus neizsniedza. Šajās nometnēs galvenās vadītājas bija vācietes no BDM organizācijas. Vēlāk Lobē īsu laiku vadību uzņēmās bij. Jelgavas apriņķa meiteņu vadītāja Alise Gailīte, bet, netikdama galā ar meitenēm, no amata atteicās. Garnsē vadību uzņēmās skolotāja, sportiste Olga Druva - Rubule, kas meitenes pulcināja ap sevi un saliedēja vienā ciešā vienībā. Lesenā meitenes pārzināja skolotāja Biruta Kandroviča. Palīgnometnēs meitenes gāja ari lauku darbos pie vācu zemniekiem. No pamatno-metnēm un dala ari no citām bēgļu nometnēm tika nosūtītas uz Pitnicu pie Rostokas.

Šī nometne bija viena no visbēdīgākajām. Meitenes bija palikušas vienas bez tuviniekiem, svešā zemē, un ari solītā darba nebija. Meitenēs bija liels sašutums un apātija pret visu. Diemžēl, nevarēju viņas atbrīvot no nometnes. Tās meitenes, kuras bija zem 16 gadiem un pašas izteica man vēlējumu atgriezties pie vecākiem, varēja tad ari tikt atbrīvotas, sākot ar janvāra mēnesi. Ļoti grūti bija atbrīvot no dienesta slimās un vājās veselības meitenes, jo vācieši norādīja, ka meitenes slimību simulējot. Apģērbs visām bija ļoti trūcīgs.

Šai nometnē par vadītāju bija Antonija Ekmene, kura neuzturēja ar mani kontaktu, neziņoja par meiteņu sastāvu, par konfliktiem, kas biezi radīja sarežģījumus darbā. Atbrīvoju viņu no amata un viņas vietā nāca Rēzeknes apriņķa meiteņu vadītāja Vilma Akmentiņa.

No šīs nometnes meitenes tika sūtītas uz miglošanas vienībām — Vitenbergu, Magdeburgu, Tī-ringenu. Šajās vienībās latviešu vadītājas nebija, bet gan vācu. Latviešu vadītājām bija jāiziet grupu vadītāju kursi. Pirmā no vadītājām uz Tīringenu aizbrauca Olga Druva, tad Vilma Akmentiņa uz Vitenbergu un Alma Beķere (Kuldīgas meiteņu vadītāja) uz Magdeburgu. Pitnicā man ar meitiņu vadītājam notika pēdējā apspriede pirms došanās uz vienībām.

Pēc maniem novērojumiem vācu vadības apiešanās ar meitenēm daudzreiz bija neciešama.

Pusotra mēneša nodzīvoju starp meitenēm Rīge-nes salā un tikai vienā gadījumā panācu vācu vadītājas pārvietošanu. Tas laiks starp meitenēm bija tas jaukākais, kaut gan ari meitenes sagādāja daudz rūpju, jo viņas bija no dažādām aprindām.

Šai laikā sarīkojām Kalpaka piemiņas aktu ar latviešu karavīru piedalīšanos. Ari vakarēšanas tika rīkotas un literāri vakari. Svētdienās ar meitenēm apciemojām 10 km attālā Sellinas lazaretē karavīrus un viņus iepriecinājām ar priekšnesumiem.

Katra mēneša programma man bija vispirms jāiesūta vācu vadībai Berlīnē latviešu un vācu valodā, kas tad savukārt to sūtīja tālāk uz vienībām. Tā vismaz tika teikts. Kad uzzināju, ka

Programmas netika sūtītas, sūtīju tieši vienībām un vācu vadībai tikai ieskatam. Nekur nekādas skaidrības nebija, un es sāku strādāt pilnīgi patstāvīgi savu aprūpes darbu pēc labākās sirdsapziņas.

Biju paredzējusi sagatavot palīgvadītājus, jo to bija trūkums. Programmu gan iesūtīju, bet vācu vadība man neatļāva kursus rīkot.

Apmēram marta beigās pārcēlos no Rīgenes salas atpakaļ uz Berlīni, kur bija iekārtots štābs latviešu, lietuvju un igauņu jaunatnes organizācijām (līdz tam štābs atradās Tropavā — Sude-tijā. Kad štābam bija izdevīgi būt Berlīnē, tad tas atradās Tropavā, bet, kad visi latvieši bija prom no Berlīnes, tad štābu iekārtoja Berlīnē.

No 29. marta līdz 17. aprīlim biju štābā viena pati. Tuvojās sabrukuma dienas un es pieprasīju vācu vadībai latviešu meiteņu atvilkšanu no frontes tuvuma, uz ko man paskaidroja, ka meitenes nav kaujas vienības un tiks laikus novirzītas citur. Nevarēju apmierināties un griezos vēlreiz pie vācu meiteņu vadītājas, kas man paskaidroja, ka stāvoklis tiešām ir kritisks un lai es griežos pie Latviešu leģiona vadības. Tā kā Ruļļa kungs bija jau no Berlīnes prom, braucu pie viņa uz Boden-bahu ar ziņojumu un pēc padoma, bet pa ceļam satiku meitenes no Vitenburgas miglošanas vienībām, kas bija atlaistas jau 13. aprīlī. Sarunā noskaidrojās, ka viņām esot paziņots pusstundas laikā, lai savāc savas mantiņas, jo esot atbrīvotas no dienesta pienākumiem. Uztraukums meitenēm bija liels, un viena grupa otru nav arī meklējušas. Daudzas no viņām jau bija privātās drēbēs. Visām bija iedota līdzi ceļamaize četrām dienām un pavadzīme braukšanai līdz apmešanās vietai. Viņas brauca pie vecākiem un paziņām.

Magdeburgas vienības meitenes esot atlaistas 13. un 14. aprīlī. Par Tīringenas meitenēm trūka jebkādu zinu.

Bodenbahā Ruļļa kungs man deva norādīinrnu braukt atpakaļ uz Berlīni.

Kad iebraucu Berlīnē, vācu kungi bija jau projām, tikai mazāki vadītāji bija palikuši, un man teica, ka nu es varot braukt uz Magdeburgu, par ko visu laiku esot cīnījusies.

Iznīcināju štābā dokumentus un nolēmu, ka man jābrauc uz dienvidiem, jo cerēju vēl satikt meitenes. No Bodenbahas braucu reizē ar Ruļļa kungu uz Prāgu un tad uz Pilzeni, bet tālāk netikām, jo tuvojās amerikāņu karaspēks.

Ap 70 meiteņu bija nonākušas Beļģijā un tikpat daudz Itālijā. Abās vietās bijušas arī internētas Jo bijušas formas tērpos.

īsto skaitu nezinu, jo manos sarakstos bija tikai noteikti zināmas ap 600, tas skaits bija tas, kas gāja caur Pitmcas nometni, kad es pārņēmu vadību, bet pirms tam jau citas bija izsūtītas uz Magdeburgu, un bijusi arī izpalīgu vienība pie Štetīnes, pēdējo gan vācieši noliedza, bet satiku meitenes, kas man sniedza ziņas par dažām ievainotām un par kādu, kurai amputētas kājas un kura mirusi. 30 meitenes bija arī nosūtītas uz Vīni māsu skolā. Tā kopskaitu var rēķināt ap 1000.

LATVIEŠU ORGANIZĀCIJU DARBS

Gadu pēc Latvijas valsts proklamēšanas Dr. Jankovskis nodibināja Latvijas Sarkano Krustu. Viņš stājās sakaros ar Sarkanā Krusta galveno vafdi Šveicē. Gandrīz katrā lielākā pilsētā Latvijā nodibināja Latvijas Sarkanā Krusta nodaļu. Šīm nodaļām bija savas Sarkanā Krusta slimnīcas, veselības kopšanas punkti un dažās pilsētās arī Sarkanā Krusta aptiekas. Sarkanā Krusta darbība nāca par svētību visai mūsu tautai. Lai sagādātu līdzekļus daudzo slimnīcu un veselības kopšanas punktu uzturēšanai un personāla algošanai, galvenā valde Rīgā rīkoja naudas loteriju, kas atkārtojās gadu no gada. Šī loterija bija tautā ļoti iecienīta, un ļaudis labprāt pirka loterijas lozes. Galvenā valae Rīgā uzcēla Tērvetē jaunu sanatoriju pēc vismodernākām zinātnes prasībām, speciāli TBC slimniekiem.

Rīgā galvenā valde ierīkoja māsu skolu, kur jaunavas izņēma savu trīsgadīgo kursu pa daļai teorētiski klasēs, pa daļai praktiski slimnīcās un tika sagatavotas par izcilām Sarkanā Krusta māsām.

Līdz ar vācu okupācijas varas ierašanos Latvijā mūsu Sarkanam Krustam sākās grūtas dienas. Vairākas Sarkanā Krusta slimnīcas rekvizēja vācu karaspēks, un tās pārvērta par kara slimnīcām ievainotajiem vācu karavīriem. Kā jau agrāk teikts, vāci nekur nelietoja vārdu Latvija. Okupanti gribēja, lai vārdu Latvija nekur nelieto, lai tā!$ lēnām nogrimst aizmirstībā un lai latvju tauta to galīgi aizmirstu. Vācu vecākais ārsts Dr. Vēgners (Wegner) nevarēja samierināties, ka Latvijas Sarkanais Krusts ir patstāvīga ^autonoma iestāde un uztur sakarus ar ārzemēm (Sveici). Dr. Vēgners ar visu krūti iestājās par to, ka Latvijas Sarkanais Krusts likvidējams. Ģenerālkomisārs Drehslers nolēma Latvijas Sarkano Krustu pārveidot par Tautas Palīdzību. Jaunā organizācija bija Latvijas Sarkanā Krusta pēctece, pārņēma visus īpašumus un turpināja palīdzības darbu. Faktiski mainījās tikai izkārtne pie Sarkanā Krusta galvenās valdes nama Skolas ielā 1. Agrākā Sarkanā Krusta vietā tur stāvēja uzraksts Tautas Palīdzība. Viss cits palika pa vecam. Ari darbinieki palika pa lielākai daļai tie paši, un tie turpināja darbu.

Bez kautas Palīdzības priekšnieka B, Pavasara, adv. J. Preisberga jāpiemin Spriča Paegles, Elzas Klaustiņas un citu pašaizliedzīgais darbs.

Radās liels un grūts uzdevums — dabūt atpakaļ slimnīcas, kas pagaidām bija pārvērstas par kara lazaretēm. Te mums nāca talkā baltvācietis Dr. Marnics, kas bija veselības nodaļas vadītājs pie ģenerālkomisāra, bet viņa sirds piederēja dzimtenei. Ar Dr. Marnica palīdzību mēs dabūjām atpakaļ slimnīcas un galvenais — ari Tērvetes TBC sana(oriju. Ar enerģiskā Dr. Purina gādību sanatorija tika atjaunota, un tā kalpoja atkal savam tiešam uzdevumam.

Pēdējais Tautas „ Palīdzības ģenerālsekretārs bija mag. jur. Adolfs Šilde. Pēc darba slēgšanas Rīgā viņš evakuējās uz Vāciju un tur atsāka Latvijas Sarkanā Krusta darbu. Jāpiemin, ka Adolfs Silde veicis arī lielu vēsturisku darbu par mūsu deportētajiem. Viņš iztaujājis neskai tāmus vācu kara gūstekņus, kas atgriezušies Vācijā no Sibīrijas vergu darina nometnēm un kas bijuši kopā ar latviešiem.

Kāds dīvains un savāds pretstats, ja salīdzina Hitlera režīmu, kurā Latvijā nedrīkstēja pastāvēt un strādāt pat Latvijas Sarkanais Krusts, bet pie ilggadīgā vācu kanclera Konrāda Adenauera un kanclera Erharda Latvijas Sarkanais Krusts var darboties pat Vācijā.

Nevar atstāt neminētu kādu faktu, kas spilgti raksturo Hitlera nacionālsociālistiskā režīma vadlīniju; tas izgāja uz citu tautu iznīcināšanu vai vismaz vājināšanu.

Vācieši meklēja telpas ievainotiem karavīriem. Tā kā visas slimnīcas bija pārpildītas ar slimniekiem, bet pa lielākajai daļai ar ievainotiem karavīriem, tad vāciešu uzmanība apstājās pie mūsu psihiatriskajām slimnīcām Rīgā un Daugavpilī. Arī pēdējās bija pārpildītas ar nervu slimniekiem, jo pārdzīvotais drausmīgais Baigais gads daudziem cilvēkiem bija sabojājis nervus. Tie meklēja palīdzību un atpūtu psihiatriskajās slimnīcās, lai ārsta speciālista uzraudzībā savu veselību un nervus uzlabotu.

Hitlera valdība jzdeva pavēli visus mentālos slimniekus nošaut. Šo pavēli izpildīja vācu SD vīri. Kaut gan bija iesniegti daudzi lūgumi un protesti, šī necilvēcīgā pavēle tomēr tika izpildīta. Rīgas Sarkankalna slimnīcā tika nošauti astoņi simti, bet Daugavpils psihiatriskajā slimnīcā pieci simti slimnieku. Tādā «vienkāršā» ceļā tika atbrīvotas gultas abās slimnīcās, uz kurieni tad tika pārvietoti frontē ievainotie.

Lai palīdzētu mūsu leģionāriem apgādes ziņā, tika nodibināta Karavīru Palīdzība. To noorganizēja B. Pavasars, bet ģenerālsekretāra pienākumus veica Ēvalds Andersons. Savāca no lauksaimniekiem vilnu, lika to savērpt un noadīt siltu apakšveļu, ausu sildāmos, cimdus, zeķes un tamlīdzīgas siltas lietas mūsu karavīriem. Šīs mantas tika aizvestas uz fronti un izdalītas leģionāriem. Sagādāja svētku sainīšus mūsu cīnītājiem.

A. Kundrats noorganizēja Frontes teātri, kas apbraukāja un apmeklēja katru mūsu bataljonu frontē un sniedza tiem izrādes. Katrs karavīrs siltā sirsnībā atminēs šīs izrādes, kas ienesa prieku un izklaidēšanos viņu pelēkajās dienās. No frontes teātra mēs dabūjām zināt, kurā vietā mūsu bataljoni novietoti un kur tie darbojas.

Nevar nepieminēt ebreju tautības cilvēkus, kurus Hitlera nežēlīgā roka bija ievietojusi koncentrācijas nometnēs. Man trūkst noteiktu statistisku datu skaitļos, cik ebreju tautības iedzīvotāju tanī laikā bija Latvijā. Nezinu arī, cik liels bija to cilvēku skaits, kas, glābdamies no Vācijas, dabūja atļauju no Latvijas valdības uzturēties mūsu zemē. Cik manā atmiņā, tad iebraucēju no Vācijas bija vairāki vagoni — tie bija laimīgi, ka paspējuši paglābties no drošas bojā ejas Vācijā.

Taču vēstures rats nestāvēja uz vietas, pienāca diena, kad arī mūsu latvju zemi okupēja vācu vara. Tas bija liktenīgi visiem Latvijā dzīvojošiem ebrejiem. Viņiem bez izņēmuma bija jācieš vāciešu radītās koncentrācijas nometnēs. Paglābti nebija arī tie, kas bija dzīvojuši jauktās laulībās. Tanī laikā pie manis griezās vairāki latviešu vīri, kuru ebreju sievas bija izrautas no ģimenēm un ievietotas koncentrācijas nometnē.

Lai tām nelaimīgajām sievietēm palīdzētu, iesniedzu ģenerālkomisāram Drehsleram lūgumu. Man izdevās šo jautājumu atkārtoti pārrunāt ar viņu personīgi. Viņš nebija viegli pārliecināms, bet beidzot pēc ilgas gaidīšanas atbilde tomēr bija labvēlīga: dažas sievas drīkstēja atstāt nometni un atgriezties savās ģimenēs.

PĒCKARA ATSKAŅAS

Otrais pasaules karš beidzās 1945. gada astotajā maijā. Vācu armija kapitulēja bez noteikumiem. Vāciju sadalīja četrās zonās. Katrs sabiedrotais okupēja vienu zonu. Bavāriju, kur es toreiz ar ģimeni dzīvoju, okupēja amerikāņi.

Ar pirmajām okupācijas dienām sākās nacistu tvarstīšana un aresti. Daudzi tika arestēti denunciāciju rezultātā. Tā arestēja arī mani. Vēlāk dabūju zināt, ka kāda vāciete, kurai, piederēja liels restorāns-hotelis, bija ziņojusi amerikāņu komandantam, ka tādā un tādā zemnieku mājā dzīvojot ievērojams vācu ģenerālis. Šī sieviete gribēja ar «labiem darbiem» izpelnīties CIC priekšā, lai atvieglotu sava vīra — nacista likteni. Pie manis ieradās vācu rakstvedis un policists un uzaicināja braukt līdzi uz apriņķa pilsētu Misbahu pie CIC priekšnieka.

Amerikāņu izlūkošanas dienesta ierēdnis sāka mani pratināt un rakstīt protokolu. Pierakstīja personālijas, kādu amatu ieņēmis un kādu darbu pildījis. Es paskaidroju Iekšlietu ģenerāldirekcijas darbu vācu okupācijas laikā.

Tad pēkšņi zobodamies ierēdnis man noprasīja: «Kādēļ, latviešu nacionālists būdams, dzīvojat Vācijā, bet nebraucat atpakaļ uz savu dzimteni pie savas tautas?»

Es atbildēju: «Manu dzimteni okupējusi sveša vara: komunisti. Es tagad nevaru palīdzēt ne dzimtenei, nedz savai tautai. Ar komunistiem man nav pa ceļam.»

Ierēdnis turpināja: «Jums no komunistiem nav jābaidās. Es arī esmu komunists, bet tādēļ jums no manis nav jābaidās.»

«Nu tu esi īstās rokās nokļuvis,» pie sevis nodomāju. Turpmāk es sarunās vairs neielaidos, bet īsi atbildēju ar «jā» vai «nē». — Ierēdnis beidza rakstīt protokolu. Man uzkrita, ka viņš to nenolasīja un nedeva parakstīt. Tā es nezināju, kas protokolā bija ierakstīts un kāda iemesla dēļ biju arestēts. Man bija jāgaida, kamēr piebrauks džips, lai aizvestu mani drošā vietā. Tas notika Misbahā, CIC birojā 1945. gada 25. jūlijā.

Man ļoti gribējās zināt iemeslu un pamatu, kādēļ esmu arestēts un kādu noziedzīgu nodarījumu man pārmet, lai vēlāk zinātu aizstāvēties. Smaga, nepatīkama sajūta uzgūlās man uz sirds, jo nezināju, kādēļ man tika laupīta brīvība. Diemžēl, es to dabūju zināt tikai pēc diviem gadiem, kad biju atbrīvots no aresta un internēšanas un biju atkal brīvs cilvēks. Mans izmeklēšanas tiesnesis, amerikāņu advokāts A. P., kura rokās bija viss Berlīnes Austrumministrijas arhīvs, nebija atradis nekā nosodāma manā darbībā. Par to pašu bija pārliecinājies arī virsprokurors. Šie kungi deva rīkojumu mani atbrīvot. Advokāts A. P. uzaicināja mani palikt viņa birojā Nirnbergā un palīdzēt kārtot dokumentus, kas attiecas uz Latviju.

Šķirstot dokumentus, nejauši uzgāju protokolu, ko bija rakstījis CIC ierēdnis Misbahā. To lasot, es neticēju savām acīm, jo pēc personāliju datiem tur bija rakstīts vārds pa vārdam: «... un viņa pārziņā atradās visas koncentrācijas nometnes Latvijā.» Nevar pietiekami brīnīties par šā ierēdņa vieglprātību, kas, atrazdamies atbildīgā CIC postenī, uzdrošinājās rakstīt oficiālā dokumentā nepatiesību, pareizāk sakot, tīrus melus. Un šī ierēdņa nepatiesība man sagādāja divdesmit divu mēnešu internēšanu ar smagām ciešanām un rūgtumu, neizsakāmu nervu saspīlējumu un depresiju; visu kopā ņemot — rezultātā es zaudēju acu gaismu un kļuvu neredzīgs. Uzmācās jautājums: kas pamudināja šo ierēdni kļūt nepatiesam? Vai nezināšana? Viņš laikam nepazina nacistu iestāžu iekārtu un darbības loku. Viņš nezināja, ka koncentrācijas nometnēm bija sevišķs vāciešu dienests — tā saucamais «Drošības dienests» (Sicherheitsdienst — SD) un ka Latvijā šo iestādi vadīja vācietis Dr. Lange. Bet varbūt tā nebija ierēdņa nezināšana, bet ļaunprātība. Viņš, komunists būdams, laikam domāja: «Nu pagaidi, kundzin, es tev iegriezīšu!» — un iegrieza ari, pie tam ļoti sāpīgi. Varbūt šis pats ierēdnis vēl šodien dzīvo ASV un liek mīnas zem Savienoto Valstu demokrātiskās iekārtas. Man turpretim jāstaigā ar balto spieķi līdz kapa malai. — Kur ir taisnība, kur patiesība?

Džipu piebrauca, un man bija jāsēž blakus šoferim. Uz kurieni brauksim, to man neteica. Es vēroju ceļu un apkārtni, lai varētu orientēties. Braucām caur Minheni uz ziemeļiem. Iebraucām Freizingā un apturējām pie lielas kazarmas. Tā bija iežogota, un tur atradās sargu torņi. Kad iegāju iekšā, mani sagaidīja kāds seržants. Viņš aptaustīja mani, vai nav kabatā ierocis, tad vaicāja pēc pulksteņa, bet es par laimi biju atstājis savu zelta pulksteni mājās. Tad viņš ķērās pie laulības gredzena, lai ņemot nost. Bet tā par spīti gredzens negāja neparko pāri pirksta locītavai. Es jokodamies teicu: «Nu būs jāgriež pirksts nost.» Seržants nokaunējās un lika laulības gredzenu mierā. Pēc apskates ieveda mani istabā. Tur bija kādi astoņi vācu augstākie ģenerāļi un divi vācu diplomāti — bijušie sūtņi Abesinijā un Cīlē. Stādījos priekšā un iepazinos ar visiem kungiem. Blakus istabā bija ievietotas sievietes, bija tur dzirdamas arī mazbērnu balstiņas.

Dienas bija vienmuļīgas, garlaicīgas. Paretam sauca kādu no mums, lai rakstot dzīves aprakstu. Pāris reižu izsauca uz nopratināšanu ari mani.

Izmeklēšanas tiesnesis (es domāju, ka tāds viņš bija, jo kas cits var nopratināt arestētu personu) bija jauns cilvēks, gadu divdesmit līdz divdesmit divi, orientāla izskata. Noprasīja personālijas, un tas bija viss. Es sagaidīju jautājumus, kas attiecas uz man inkriminētiem noziegumiem, bet nekas tamlīdzīgs nenotika.

Labā laikā mūs pa dienu izlaida sētā pastaigāties. Blakus mūsu lielajai kazarmai atradās maza koka baraka, arī dzeloņdrātīm iežogota. Barakas sētā pastaigājās kāds kungs privātās drēbēs, vēl pajauns gados. Pazinēji zināja stāstīt, ka šis kungs esot Dr. Br. tālšāvēju raķešu V-l un V-2 izgudrotājs. Viņi zināja arī teikt, ka to drīz sūtīšot uz Ameriku.

Mūsu kazarmā pastāvēja rīkojums, ka nedrīkst rakstīt vēstules, nedz tās saņemt. Šis rīkojums ļoti kremta manu sirdi. Biju pilnīgi atgriezts no ģimenes un nezināju, kas ar to notiek. Sevišķi mani nospieda neziņa par manu trīsgadīgo dēlu, kas, man aizejot, palika slimības gultā slims ar šarlaku.

oti plaša, tā varēja vēku. Plašais rajons ījumos, tā sauktos

Mosburgas nometne bija uzņemt vairākus tūkstošus ci bija sadalīts daudzos noda «cage». Pēdējie bija atdalīti cits no cita ar platu deloņdrāšu žogu. Ieiet citā «būrī» varēja tikai ar katrreizēju atļauju. Mani iedalīja partijā, kurā bija ap simts cilvēku, un noveda uz «cage N-2», tā bija mana jaunā apmešanās vieta. Koka baraka bija pietiekoši liela, bet tukša — četras sienas, logi, durvis un grīda — tas bija viss. Ne lāviņas, ne ķeblīša. Katrs nolika savu pauniņu uz grīdas pie sienas, kur, domāja, būs viņa guļamvieta. Pienāca vakars, un nogurušie cilvēki sāka izstiepties uz grīdas dēliem atpūtai. Iemigt iznāca tikai pa īsiem brīžiem. Mans tuvākais kaimiņš izrādījās ļoti interesants kungs. Viņš bijis štāba fotogrāfs kādā

Pēc pāris mēnešiem mani pārveda no Freisin-gas uz otru internēšanas nometni — Mosburgu. Par ģimeni arvien vēl nekā nezināju.

armijas štābā Dienvidslāvijā, un viņam bija līdzi daudz krāsu foto, kurus viņš bija paslēpis savā somā zem vāka oderes, un rūpīgie kontrolieri tos nebija atraduši. Nākošajā rītā apstaigājot sava «būra» iekšējo rajonu, es atklāju, ka starp dzeloņdrāšu žogu un nākošo «būri» ir varena zāle, bet jau pa daļai nokaltusi. Lai gan dzeloņi skrāpēja rokas, es iomēr saplūcu veselu klēpi šīs zāles un noliku savā guļas vietā. Pēcpusdienā atnesu otru klēpi, un nu man bija mīksta gulta. Pēc dažām nedēļām ienesa trīsstāvu lāviņas ar salmu maisiem.

Ar laiku visiem sāka apnikt mūžīgā «banānu vira», kā to visi sauca. Tā bija līdzīga pelēkam, pusšķidram klīsterim, ko mājā mūsu tapsētāji lietoja tapešu līmēšanai uz sienām. Arī ar vislabāko mikroskopu tur nevarēja atrast kaut vienu tauku actiņu Ar laiku sāku manīt, ka ar manu organismu nav viss kārtībā: spēki zūd, galva reibst, muskuļi atrofējas. Drīz izrādījās, ka esmu zaudējis piecdesmit mārciņu no sava svara Man bija grūti un vēlāk pat neiespējami nostāvēt ierindā komandanta ikdienas pārbaudē. Tad mani nosūtīja uz ambulanci. Tur devas bija lielākas un labākas. Es biju novājināts līdz halucinācijām. Naktī murgos sāku redzēt bagātīgi klātus galdus ar vislabā-kiem izmeklētiem gardumiem. Es ēdu ar pilnu muti, lai no rīta pamostos ar tukšu vēderu, jo viss bija tikai murgi, kas nākošajās naktīs atkārtojās.

Kādu dienu no kancelejas ziņoja, ka man esot pienācis sainītis un lai ejot uz pasta baraku to saņemt. Mana sirds sāka strauji pukstēt, jo zināju, ka neviens cits man nevar sūtīt sainīti kā tikai mans labais dzīves draugs. Biju jau vairākus mēnešus bez saskares ar māju, un šis sainītis bija pirmā vēsts, ko saņēmu Tas nozīmēja, ka mana sieva bija atradusi manu atrašanās vietu, — kādā ceļā viņai tas bija izdevies, man gan nebija skaidrs. Pastā man izsniedza nevis sainīti, bet lielu, smagu saini, laikam pāri par trīsdesmit mārciņu. Pēc kontroles es ņēmu savu saini un nesu uz baraku.

Tas tiešām bija smags, un es brīnījos, kā mana sieva to ir nogādājusi līdz nometnei. Un otrs jautājums bija: kā gan viņa to ir sagādājusi, jo pati ar bērniem dzīvoja ar pārtikas kartīšu devu, un no tās bija grūti kaut ko atlicināt? Apkārtējie zemnieki nelabprāt pārdeva savus pārtikas produktus, un nebija viņai arī liekas naudas, lai ko nopirktu. Pārnācis savā barakā, es tuvāk aplūkoju saturu. Tur bija kartupeļi, zirņi, manna, piena pulveris, sviests, žāvēta speķa gabaliņš, svaiga un kaltēta maize, vistas viras konservi un daudz citu derīgu ēdamvielu. Bez tam sainī atradās vēl divas labas un derīgas lietas — aitādas puskažociņš un pāris apavu ar aitādas oderi. Kur gan viņa tos dabūjusi un kā nākusi uz domām man to visu sagādāt? Šie divi priekšmeti bija tik derīgi, ka to grūti vārdos izteikt, jo tie mani ziemā pasargāja no saaukstēšanās un slimībām.

Pa visu atrašanās laiku Mosburgā mani nevienu reizi neizsauca uz nopratināšanu. Bija daudz laika pārdomām, jo nebija nekā cita, ko darīt. Citus internētos sūtīja darbos nometnes iekšienē, kā arī ārpusē. Mani darbos nenorīkoja, jo tanī laikā biju jau pāri sešdesmit gadiem. Bet dažreiz es pats lūdzu mani darbos norīkot, jo strādājošie saņēma vienu konservu bundžu, un tas bija manāms papildinājums parastai dienas devai. Es uzzināju, ka mūsu barakā atradās arī kāds skolotājs, kas agrāk mācījis angļu valodu Konstantinopolē — Franču licejā. Kopā sanāca desmit cilvēku grupa, un viņš katru dienu pasniedza mums angļu stundas. Tas bija derīgs laika kavēklis. Citi laika kavēklim ierīkoja dobītes un audzēja sakņaugus. Arī dižciltīgais Ritter vao der Epp ierīkoja sev dobīti netālu no dzeloņdrāšu žoga un cītīgi to ravēja un aplaistīja. Kādu dienu kādam postenim sargtornī likās, ka viens internētais piegājis pārāk tuvu žogam, un viņš izšāva. Ķēra labi, un Ritter von der Epp saļima pie savas dobītes. Viņu, protams, nogādāja slimnīcā, bet, vai viņš palika dzīvs —, tas man nav zināms.

Nejauši uzzināju, ka Mosburgā atrodas Igaunijas pašpārvaldes ģenerāldirektors M. Kancelejā dabūju atļauju ieiet viņa nodalījumā un viņu apciemot. Viņš bija saslimis, gulēja savā lāviņā ar augstu temperatūru, bet garīgi viņš bija možs.

Drīz pienāca rīkojums, ka visiem ģenerāliem jābraucot uz kopīgo ģenerāļu nometni. Mosburgā bija četri vai pieci ģenerāļi, un pēc pāris dienām mūs iesēdināja smagā automašīnā un aizveda uz Jaunulmu.

Tā bija mana trešā nometne. Nekur es nebiju redzējis tik daudz ģenerāļu vienkop kā šeit Ulmā. Vairāki simti, sākot no visjaunākiem līdz sirmgalvjiem. Šeit bija noorganizēta ziņu vākšana. Pa vairākiem radioaparātiem noklausījās ziņas no vairākām raidstacijām. No atsevišķām ziņām sastādīja kopsavilkumu un to nolasīja katru vakaru pīkst, astoņos. Klausītāju bija vienmēr pilna telpa. Vēl pie labumiem var pieskaitīt angļu valodas kursus. Šeit atradās viens bijušais kuģa komandieris, pirmā ranga jūras kapteinis, kas perfekti pārvaldīja šo valodu. Viņš ziedoja katru dienu divas stundas savai angļu valodas klasei.

Par manu «noziedzīgo nodarījumu» neviens nelikās ne zinis. Arī Jaunulmā neviens mani nepratināja. Vēstules arī šeit nebija atļauts ne rakstīt, nedz saņemt. Bet cilvēks vienmēr prāto, kā nepatīkamo likumu apiet ar līkumu.

Komandanta kancelejā strādāja kāds vācietis, kas pildīja pastnieka pienākumus birojā, nesdams dienesta vēstules ārā un iekšā. Viņš bija labsirdīgas dabas cilvēks. Zinādams, ka internētie nedrīkst ar savējiem sarakstīties, viņš diezgan bieži iznesa arī viņu vēstules, iznesa tās un nodeva tālāk sūtīšanai. Trāpāt viņš no atbraukušām sievām ārpus nometnes paņēma vēstules, slepeni tās ienesa nometnē un klusībā izdalīja pēc piederības. Mēs visi bijām viņam par šo starpnieka lomu no sirds pateicīgi.

Ar laiku atradām arī citus veidus un ceļus, kā ar saviem tuviniekiem sarunāties. Nometnes rajons bija ļoti plašs. Aiz daudzām kazarmu ēkām un augstās sētas bija plaši lauki un ģimenes dārziņi, kas piederēja tuvumā dzīvojošiem privātiem vāciešiem. Mēs, internētie, drīkstējām pa sētu pastaigāties, un nebija arī aizliegts iet žoga tuvumā. Viss rajons bija ielenkts ar dzeloņdrāšu žogu un vairākiem sargu torņiem. Aiz šā žoga atradās jau minētie sakņu dārziņi. Dobītes pienāca cieši klāt līdz nometnes žogam. Protams, ka dobīšu īpašnieki tās kopa, ravēja, aplaistīja.

Kādu dienu piedzīvoju tik negaidīti jauku pārsteigumu, ka tas man deva atkal jaunus spēkus un pacietību gaidīt uz gala rezultātu nezināmā nākotnē: es redzēju un runāju ar savu sievu. Tas notika tā: viņa bija sameklējusi ģimenes dārziņa īpašnieku—vācieti, kura dobes piegāja vistuvāk pie nometnes žoga. Apbruņojusies ar lielu, vecu priekšautu, kaplīti un lejkannu, viņa nāca rušināties tuvējā dobītē. Pretim, apmēram astoņu vai desmit soļu attālumā, bija liela noliktavas ēka un šīs ēkas galā neliels soliņš, uz kura pēc pastaigas parasti mēdza sēdēt daži internētie. «Dārzniece,» rušinādamās pa dobīti, klusinātā balsī nepārtraukti nosauca manu vārdu un uzvārdu. Viens no sēdētājiem neuzkrītoši piecēlās un gāja uz kazarmu pusi, lai sameklētu šā uzvārda nesēju. Kā negudrs es gribēju steigties uz žoga pusi, bet vēl laikus savaldījos un, iekļaudamies staigātāju rindā, lēnām virzījos uz noliktavas pusi, apsēdos arī uz soliņa un klusi sāku sarunāties ar sievu otrpus drāšu žoga. «Tu būsi atkal brīvs!», viņa teica, «vai tu mani dzirdi? Tu būsi atkal brīvs! Tavi draugi un es, mēs darām visu iespējamo, bet tev vēl jāpaciešas. Un neaizmirsti, ka bērni katru vakaru lūdz par tevi Dievu. Tev pagaidām atliek tikai gaidīt, cerēt un ticēt — ticēt. Vai tu dzirdi? Un uzturēt savu veselību, cik tas tavos apstākļos tagad iespējams. Nākošajā sainītī ielikšu tev Jauno Derību un arī Angļu-latviešu vārdnīcu, ko man izdevās dabūt. Saki taču kaut ko! Runā taču!» viņa piebilda, kad es neko neteicu, tikai klusi vi» as vārdu atkārtoju.

Tad es viņai jautāju par bērniem, par apstākļiem, kādos viņas dzīve rit, par darbu, ko viņa strādā pie bavāriešu zemnieka, kur dzīvoja.

Sieva ar bērniem nemaz nebija mēģinājusi ietikt kādā IRO uzturētā bēgļu nometnē, jo bija pārliecināta, ka skrinējot viņu tik un tā izliks ārā. Un pēc tam no vācu iestādēm no jauna dabūt atļauju dzīvot privāti un pierakstīties pagastā bija ārkārtīgi grūti.

Pagāja dienas, nedēļas, mēneši. Viss šķita pa vecam, mana lieta likās stāvam uz vietas. Neviens no kancelejas vadošajiem darbiniekiem par mani neinteresējās. Pēc ilgāka laika, es vēl arvien atrados Jaunulmā —, sievai pavisam nejauši un negaidot izdevās iekļūt internēto nometnē. Viņa kā parasti bija man atvedusi pārtikas saini. Pie nometnes vārtiem bija salasījies pulciņš laužu. Ari sieva tiem piebiedrojās, cerēdama ātrāk nodot sainīti. Bet viņai par lielu pārsteigumu vārti atvērās, un visus gaidītājus ielaida nometnē kā apmeklētājus. Tos novietoja vienā lielā telpā ar gariem galdiem, un tur visus apmeklētājus nosēdināja vienā pusē. Tad ieveda internētos ģenerāļus, un tie drīkstēja nosēsties pie galdiem otrā pusē, t. i., pretim saviem piederīgajiem. Ir neaprakstāmi pateikt, ko es izjutu, pēc tik ilgiem mēnešiem redzēt savu mīļo sievu tik tuvu, pāri galdam turēt viņas rokas savās rokās un ar viņu sarunāties. Šī laimīgā pusstunda pagāja ātri. Atvadoties mana sieva sacīja: «Kad uznāk tumšie mirkļi, kad uznāk atkal kāda smaga stunda, tad atmini arvien no jauna, ko tev tagad teikšu: mēs būsim atkal kopā, bērni, tu un es. Mēs būsim atkal kopā un būsim atkal laimīgi, Neaizmirsti to!» Nē, es neaizmirsu, šī doma mani pavadīja kā gaisma.

Bet tad dzīve nometnē kaut kā pārvērtās un pienāca baigas dienas — izdošana. Jaunulmas ģenerāļu nometnē atradās arī viens vecs krievu, t. i., cara laika ģenerālis (viņa vārdu esmu aizmirsis). Viņš bieži griezās pie manis, lai yiņam pārtulkojot vācu valodā lūgumrakstus. Šis ģenerālis 1917. gadā bija izbēdzis no revolūcijas Krievijā un paglābies Dienvidslāvijā. Bet, kad arī tai zemē nodibinājās sarkanā vara, viņš pārcēlās uz Austriju. Pēdējā kara beigās Austrija tika okupēta un sadalīta četrās joslās. Sabiedrotie atrada veco krievu ģenerāli, kas gandrīz trīsdesmit gadus bija dzīvojis trimdā, viņu arestēja un ievietoja nometnē. Viņu kā pirmo izdeva sarkanajai varai. Atbrauca pakaļ bruņota krievu patruļa, paņēma ģenerāli savā vidū un aizveda uz neredzēšanos. Mēs, palicēji, bijām ļoti satraukti. Tad jau vajadzēja sūtīt atpakaļ uz sarkano Krieviju visus krievus, kas 1917. gadā emigrēja uz Franciju un uzturas Parīzē kā politiskie bēgļi.

Otrais upuris bija Dienvidslāvijas bijušais ministru prezidents Nedies. Viņš tika izdots dienvidslāvu patruļai, kas bija atbraukusi viņam pakaļ. Pēc dažām nedēļām pienāca ziņa, ka ftedičs «nejauši» izkritis no trešā stāva loga un nosities. Tālāki komentāri šeit lieki.

Nākošai vajadzēja būt manai rindai, jo nebija nekādu datu, nedz pieturas punktu, kas liecinātu, ka mana izdošana ir izslēgta. Stāvoklis kļuva arvien saspīlētāks, nervu sasprindzinājums auga līdz neiespējamībai un fantastiski skati joņoja pa manām smadzenēm. Es norakstīju sievai atvadīšanās vēstuli un lūdzu bērnus audzināt par krietniem latviešiem. Bij izšķīries dzīvs nedoties krievu rokās.

Kā atbildi uz šo vēstuli es saņēmu sainīti ar pašceptu maizīti. Es tanī atradu ieceptu pavisam sīku, bet ļoti asu kabatas nazīti. Mans mīļais sirdsdraugs gribēja mani atbrīvot no liekām ciešanām un mokām. Ar kādām jūtām viņa gan bija šo kukulīti cepusi, slepeni ielikdama mīklā šo auksto metāla gabaliņu savam vīram, savam mīļotam draugam, lai izdošanas gadījumā es izbēgtu no sarkanās varas mocībām, lai es varētu īstā brīdī lemt pats par savu dzīvību.

Pēc divām dienām piedzīvoju neizsakāmi laimīgu, pavisam neticamu pārsteigumu: dabūju zināt, ka izdota pavēle baltiešu izdošanu krieviem pārtraukt.

Tanī pašā dienā mani apciemoja prāvests Ķ. no Augsburgas, kas šo laimīgo vēsti aiznesa ari manai sievai. Pēc nedaudzām dienām man paziņoja, lai sagatavojos nākošā rītā braucienam uz Dahavu. Biju laikā gatavs. Mēs sasēdāmies cilvēki desmit vaļējā smagā mašīnā. Bija auksta ziemas diena. Viss apsnidzis. Brauciens ilga vairākas stundas. Ap pusdienas laiku atvērās smagie Dahavas gūstekņu nometnes dzelzs vārti, un mēs iebraucām sētā. Izsauca sešus no atbraucējiem, bet mēs pārējie palikām mašīnā sēžot, jo esot nepareizi atsūtīti.

Pēc vairākām stundām mums iznesa sauso dienas devu. Vakars bija klāt, metās jau tumšs. Beidzot ieradās šoferis un mēs devāmies atpakaļ uz Jaunulmu. Bet līdz turienei nemaz netikām. Ap pusnakti bijām sasnieguši Augsburgu, un mūs nodeva Gepingenas internēto nomētnē.

Pēc veselas dienas, pavadītas vaļējā mašīnā, tikām atkal puslīdz siltās telpās ar jumtu virs galvas.

Tā bija mana ceturtā nometne. Ari šeit pagaidām neviens neinteresējās par manas lietas izmeklēšanu. Ar pateicību pieminu savu aitādas puskažociņu un ar aitādu oderētos šņorzābakus, jo tie mani šoreiz pasargāja no drošas saslimšanas.

Pēc pāris nedēļām kādu dienu nometnes komandants man atsūtīja ziņu, lai ejot uz sargu mājiņu pie vārtiem, tur mani gaidot kāds krievu virsnieks, kas gribot ar mani runāt. Es ziņnesim lūdzu pateikt komandantam, ka es labprātīgi neiešu runāt ar krievu virsnieku, izņemot gadījumu, ja mani vestu ar varu un durkļu palīdzību. Kremļa sarkanā vara ar viltu okupējusi Latviju, manu dzimteni, un šis varmācības akts nepadara mani par okupantu pavalstnieku, un tādēļ man nav nekādas darīšanas, nedz runāšanas ar šo krievu virsnieku. Ja tāda saruna notiktu, man varētu pietrūkt pacietības un iznāktu incidents, kas varētu beigties ar lielu skandālu.

Komandants bija goda vīrs. Viņš saprata manu viedokli un atstāja mani mierā. Krievu virsnieks aizgāja, mani neredzējis. Drīz pēc tam mani atkal izsauca uz sarga mājiņu pie vārtiem. Gāju uz turieni neziņā, bet šoreiz mani gaidīja patīkami apmeklētāji. Kad turp aizsteidzos, atradu savu mīļoto dzīves draugu, prāvestu Ķ. un vēl vienu mācītāju. Kad bijām parunājušies labu laiku, pienāca brīdis šķirties, un sirdī klusu iezagās atkal nemiers un skumjas.

Ilgi vairs nenācās palikt Gepingenas nometnē. Sastādīja transportu uz Aiblingu, un es arī biju nozīmēts uz turieni braukt.

Aiblinga bija mana piektā nometne. Arī tur mana lieta netika ne cilāta, nedz izmeklēta. Visos tiesiskos nosacījumos ir teikts, ka izmeklēšana izdarāma tūliņ un ātri. Esmu pārliecināts, ka noskaidrot, vai manā padotībā bijušas koncentrācijas nometnes Latvijā vai ne, varēja trīs dienās, un ceturtajā es būtu bijis brīvs. Bet mana izmeklēšana ilga turpat divus gadus, lai tad beigu beigās mani pasauktu un paziņotu:

«Jūsu lieta ir galīgi izmeklēta. Jūs esat nevainīgs. Jūs varat iet.» Tad atvērās cietuma durvis un mani izlaida brīvībā.

Aiblingas nometne bija ierīkota bijušā vācu aerodromā. Plašā lidlauka galā atradās daudz baraku un angaru. Tie visi bija pielāgoti internēto vajadzībām. Lidlauks bija kilometriem tālu, līdzens kā galds. Pa vakariem un naktīm, kad gaiss kļuva aukstāks, sākās zemes izgarojumi un ārkārtīgi bieza, balta migla pārklāja kā lidlauku, tā nometni. Tanī laikā bija nepatīkami iet ārā, cilvēks jutās kā piena kannā, tālāk par diviem soļiem nekas nebija redzams. Ari sargkareivji torņos stipri nervozēja, tie baidījās, ka kāds no internētiem, izmantojot biezo miglu, varētu izbēgt. Tādēļ viņi sāka šaut, lai iebaidītu varbūtējos bēdzējus. £>ažl)rid sargu kan-onāde pieņēma tik nopietnu raksturu, ka atgādināja kaujas lauku.

Mūsu barakā bija diezgan raiba sabiedrība, pat viens francūzis tur atradās — kāds aviācijas kapteinis Dupont. Es ar viņu bieži sarunājos, lai atsvaidzinātu savas franču valodas zināšanas. Patīkami bija vakari, kad krāsnī dega uguns, tad iemītnieki parasti pulcējās ap šo silto vietiņu, un katrs nodarbojās pēc patikas: daži lasīja grāmatas, citi vecus žurnālus, vēl citi klusi sarunājās ar saviem kaimiņiem, viens otrs rakstīja. Man pa kreisi sēdēja kāds vācietis un lasīja grāmatu, pa labi no manis sēdēja franču lidotājs, ar kuru es klusi sarunājos. Pēkšņi griestos bija dzirdams krakšķis, un tūdaļ mans kaimiņš pa kreisi saļima sava krēslā. Lode viņu bija ķērusi tieši sejā. Arā bija dzirdama stipra sargkareivju šaudīšanās. Ievainoto nogādāja slimnīcā.

Ari Aiblingā sievai izdevās iekļūt nometnes komandanta birojā un izlūgties tikšanos ar mani. Man bija laime vairāk nekā stundu runāt ar savu draugu. Pēc dažām dienām bija pienācis rīkojums mani pārsūtīt uz Garmišu. Nākošās dienas rītā šoferis ar džipu mani gaidīja. Iekāpu ar savu pauninu. Mani pavadīja jauneklīgs amerikāņu leitnants, t’a ceļam izrādījās, ka viņš ir latvietis’, prata arī runāt latviešu mēlē, tikai ar stipru akcentu. Mēs sarunājāmies visu ceļu, līdz pašai Garmišai.

Garmiša bija mana sestā nometne. Nometne aptvēra visu plašo Jaeger-Kaserne rajonu. Visapkārt skaistie, masīvie Alpu kalni un turpat netālu Vācijas augstākā virsotne 3000 metru augstā Zugspitze. Kazarmu ēkas no ceļmalas bija atdalītas ar augstu mūri. Virs šā mūra dzeloņstieples, un gar visu garo mūri ierīkoti sargtorni. Visas šīs ierīces kaut kā neharmonēja ar skaisto apkārtni, kas bija kā radīta sportam un atpūtai. No kazarmu otrā stāva logiem varēja novērot visu kustību un satiksmi uz ceļa. Gājēji uz ielas nedrīkstēja apstāties, jo sargposteņi nervozēja, ka gājēji varētu sarunāties ar internētiem. Es nokļuvu istabiņā, kurā jau bija trīs vācieši: aviācijas ģenerālis, kāds bijušais augstāks ierēdnis, un ļoti runīgs redaktors un dzejnieks. Tā bija ļoti omulīga sabiedrība.

Dzīve arī Garmišā ritēja līdzīgi citām nometnēm. Tās pašas divu un trīs stāvu lāviņas, tādi paši salmu maisi, tās pašas devas, tās pašas ikdienas pārbaudes, kā arī pēkšņas mantu kontroles, lai pārliecinātos, vai kādam nav aizliegtas lietas, kā naži un tamlīdzīgi priekšmeti. Norīkojumi darbos nometnē un ārpus tās. Visi rāvās uz Garmišas slidotavu sniegu tīrīt, jo tur varēja nemanot satikties ar privāto publiku. Protams, ka arī vēstules gāja turp un atpakaļ.

Kādu dienu saņēmu zīmīti, ka sieva iešot nākošajā dienā pulksten desmitos gar manu logu. Apslāpētās gaidās dežūrēju pie loga. Ap desmitiem redzu, nāk sieva ar mūsu mazo meitiņu. Abas velk rokas ratiņus. Kad viņas pretim manam logam, izrādās, ka meitiņa piebraukusi pārāk tuvu grāvmalai, ritentiņi ieslīd grāvī, un vezumiņš apgāžas. Pajūk kulītes, malkas pagales un citas mantiņas — visas izbirušas. Es dzirdu, ka sargkareivis tuvākā tornī smejas, ņemdams šo ainu par pilnu un nenojauzdams, ka tas bija tikai mazs teātris, speciāli man inscenēts. Mamma ar meitu nosēžas grāvmalā atpūsties, un es varu caur ruporu runāt ar viņām un viņas ilgāk redzēt. Tad viņas sāk lēnām vākt mantiņas un kraut vezumā, bet tas prasa daudz laika, un es paspēju pateikt visu, kas man uz sirds.

Nākošajā dienā mani sauca uz biroju. Tur sēdēja sieva ar manu meitiņu. Sieva atkal pratusi iekļūt nometnē un pie komandanta izlūgt satikšanos’ar mani. Pēc daudziem mēnešiem es atkal varēju turēt savu mazo Mauziņu klēpī.

Sākās pavasaris, un sniegs turējās vēl tikai kalnu augstākās vietās. Nebija lemts ilgāk palikt dabas skaistumiem bagātajā Garmišā. Sastādīja transportu sūtīšanai atpakaļ uz Ulmu. Ari mani tanī ieskaitīja. Sanāca ap piecpadsmit braucēju. Sasēdāmies vaļējā smagā mašīnā. Braucām pa skaisto, kalnaino apvidu. Apmēram pusceļā kādā ciematā šoferis pieturēja. Mēs visi izkāpām, lai izstaipītu kājas. Starp braucējiem bija kāds ļoti jautrs, omulīgs kungs; viņš pastāvīgi jokoja un stāstīja anekdotes. Izkāpis no mašīnas, viņš lēkāja no vienas kājas uz otru, lai sasildītu sastingušos locekļus. Tanī brīdī gar mūsu auto gāja garām kāda ciemata skaistule. Ari tai viņš paspēja garāmejot pateikt pāris labu vārdu. To bija ievērojis sargkareivis. Viņš pieskrēja klāt mūsu jautrajam kolēģim, un viņam nācās izbaudīt sarga dūres smagumu. Drīz brauciens turpinājās, kamēr iegriezām Ulmas kazarmu sētā.

Ulma bija mana septītā nometne.

Sākās atkal pelēkas, vienmuļīgas, garlaicīgas dienas, bez noteikta mērķa. Grūti bija sameklēt kādu grāmatu vai žurnālu. Biju priecīgs, kad pēc dažām nedēļām dabūju paziņojumu, lai sakravājot mantiņas, jo būšot jābrauc prom. Šoreiz ceļš veda uz Dafiavu, bet to es iepriekš, protams, nezināju. Tā bija liela nometne ar daudzām barakām. Baraka, kurā es tiku ievietots, bija veca, ar lielām šķirbām griestos un ar cauru jumtu. Bezmiega naktīs, guļot vaļējām acīm uz savas lāviņas, pa šo cauro jumtu varēja redzēt mirdzošās zvaigznes. Ziņojām nometnes komandantam par neciešamo aukstumu, un viņš laipnā kārtā tūdaļ deva rīkojumu sadalīt minētas barakas iemītniekus pa citām, labākām barakām. Dahova bija mana astotā nometne. Šeit man bija lemts visilgāk uzturēties — gandrīz veselu gadu. Tās pašas trīs stāvu lāviņas, tie paši salmu maisi. Kas man likās simpātiski šinī iestādē, bija tas, ka tīrība tika stingri ievērota. Grīdas tika ar gaisa spiediena aparātu miglotas ar eļļu un gultas vietas bija dezinficētas.

Viena baraka bija izbūvēta par baznīcu. Tur notika kārtējie dievkalpojumi. Iežogotais nometnes rajons bija ļoti liels, un tur bija pietiekmi vietas, kur pastaigāties. Bet ilgi man nenācās tur staigāt, jo četrdesmit sestā gada piektajā aprīlī man paziņoja, lai sagatavojos pārcelties uz Dahavas bunkuru. Tas bija cietums cietumā.

Bijām neliela grupa, apmēram desmit cilvēku, kas soļoja uz bunkura pusi. Atvērās augsti dzelzs vārti, un mēs bijām bunkura sētā. Tur mūs sagaidīja bunkura uzraugs — vācietis, liels plecīgs vīrs, ļoti rupjš.

Pazinēji zināja stāstīt, ka viņš esot komunists. Viņš pastāvīgi valkāja sarkanu kaklasaiti. Iekšā yēl netikām. Pirms bija jāizdara mantu kontrole. Šai nolūkā iepretim ieejas durvīm uz zemes bija jāizklāj sega un uz tās jāizliek visas nabadzīgās mantiņas, katra atsevišķi. Vienam no mūsu grupas šī izdarība likās jocīga, un viņš pasmīnēja. To ievēroja bunkura uzraugs un skaļā, rupjā balsī uzkliedza: «Nu, šeit jums drīz vien smiekli pāries.»

Pēc mantu apskates gājām bunkurā, nolikām lietas mantu noliktavā. Tad mūs sadalīja pa telpām. Pa labi no ieejas durvīm telpas stūrī atradās krāsns, kas kurināma no koridora. Pretējā sienā, gandrīz pie griestiem atradās šaurs, iegarens lodziņš, kas deva trūcīgu gaismu. Istabas durvis bija noslēgtas dienu un nakti. Izlaida tikai no rītiem mazgātavā un pa dienu, lai saņemtu ēdienu. Cilvēki istabā diezgan bieži mainījās, vieni gāja, citi nāca vietā.

Reiz mūsu istabā ielika kādu cilvēku, ko citi sauca par «Hoheit» — Augstība. Izrādījās, ka tas bija Hesenes princis. Arī viņam nācās izbaudīt Dahavas bunkura jaukumus. Viņš nesa savu sūro likteni ar apbrīnojamu pacietību. Bija atturīgs, kluss, laipns, mazrunīgs. Dahavas bunkuru izmantoja arī caurbraucēju pārnakšņošanai. Tie bija internētie, kurus izdeva svešu zemju varai. Tie parasti ienāca vakarā. Tiem tūliņ atņēma visu veļu un drēbes un iedeva citas vietā. Pēc pārgulētas nakts no rīta viņus saņēma svešzemju patruļa un sākās viņu tālais, nezināmais Golgātas ceļš ar zināmu mērķi. Esmu pārliecināts, ka neviens no šiem izdotajiem nav atgriezies savās mājās. Izdodamo grupa bija dažāda lieluma: bija divi līdz trīs cilvēki, bija astoņi, bija divdesmit. Reiz bunkurā ienāca astoņdesmit cilvēku grupa. Mums bija jāatstāj savas telpas un jāsaspiežas bunkura galā pāris citās telpās.

Cik vienkārša gan bija kāda cilvēka izdošana. Neviens gailis pēc viņa nedziedāja. Šāda cilvēku izdošana bija smaga nervu pārbaude.

Labā laikā mūs izlaida pastaigāties bunkura sētā jeb, pareizāk sakot, desmit soļu platā spraugā, starp bunkuri un pretējo mūra ēku. Spraugas abi gali noslēdzās ar augstiem dzelzs vārtiem. Biju jau nodzīvojis vairākus mēnešus bunkurā, kad mani sauca uz nopratināšanu. Bija jāstāsta no paša gala, ko darījis, ko strādājis. Kad es beidzu, tad pratinātājs uzprasīja: «Un ko vēl?» — Es sapratu, ka viņš gribēja dzirdēt par kādiem pārkāpumiem, par kuriem laikam biju apsūdzēts, bet es vairāk neko nezināju pateikt. Viņš sāka nervozēt, uzlēca kājās, staigāja pa istabu turp un atpakaļ, tad pēkšņi izgāja pa durvīm. Varbūt viņš mani pa kādu spraugu novēroja, ko es daru pa viņa prombūtnes laiku. Mana sirdsapziņa bija tīra, un es mierīgi sēdēju un gaidīju viņa atgriešanos. Ienācis viņš mierīgi beidza pratināšanu, un es atgriezos bunkurā.

Vienu nakti mūsu miegu iztraucēja šāviens. No rīta ejot uz mazgātavu, mēs paskatījāmies pa lodziņu uz dzeloņstiepļu žogu un torni. Starp stieplēm gulēja cilvēka ķermenis. Sargkareivju lode apturēja tā bēgšanu un līdz ar to atbrīvoja no tālākām ciešanām. Svaiga, plāna sniega kārta pārklāja viņa augumu.

Reiz es piedzīvoju bunkurā arī patīkamu brīdi: mācītājs G. no Minhenes bija atbraucis uz Dahavu un mani apciemoja. Viņam bija līdzi arī zina no manas ģimenes. Par šo laipnību lai man būtu atļauts šinī vietā izteikt mācītājam G. mīļu, sirsnīgu paldies.

Pagāja atkal daži mēneši, tad mani no jauna sauca uz nopratināšanu. Šoreiz pratinātājs bija cienījama izskata kungs. Viņš mani informēja, ka pratinās mani nevis kā apsūdzēto, bet gan kā liecinieku.

«Sāk pūst jauni, svaigi vēji,» es nodomāju pie sevis. Kad beidzām darbu, viņš man iedeva avīzi «Stars and Stripes». Lai man to neviens nevarētu atņemt, viņš uzrakstīja, ka atļauts avīzi ienest bunkurā. Tas bija īsts džentlmenis.

Bunkurā es nodzīvoju vēl dažus mēnešus. Pagāja rudens, sākās atkal ziema. Divdesmit trešajā decembrī man paziņoja, lai savācot savas mantiņas, un tai dienā es izkļuvu no bargā bunkura uz vispārējo nometni. Tātad bunkurā biju pavadījis veselus deviņus mēnešus: no piektā aprīļa līdz divdesmit trešajam decembrim 1946. gadā.

Dahavā man nācās uzturēties vēl dažus mēnešus — līdz pavasarim. Tad mani pārvietoja uz Nirn-bergas cietumu. Tā bija mana devītā pārvietošana. Mani ievietoja atsevišķā kamerā. Durvis bija kā dienā, tā naktī noslēgtas. Lai saņemtu ēdienu, bija jāiet stingri noteiktā kārtībā, ieturot vienam no otra piecu soļu attālumu. Ja priekšējais apstājās, visai rindai ari bija jāapstājas. Vakarā atņēma brilles un no rīta atkal atdeva. No šejienes mani vairākkārt izsauca uz nopratināšanu. To izdarīja izmeklēšanas tiesnesis — jurists A. P. Viņa rīcībā bija viss Berlīnes Austrumministrijas arhīvs. Šis goda vīrs bija ļoti objektīvs. Viņš manā lietā vadījās tikai ar taisnības principu.

Mr. P. ari parūpējās, lai mani pārvieto no cietuma kameras uz tā saucamo liecinieku korpusu. Atpakaļceļā mani neveda vairs uz manu bijušo kameru, bet tieši uz liecinieku korpusu. Tur vienā istabā jau gaidīja manas mantiņas. Durvis šeit netika noslēgtas ne dienu, ne nakti. Varēja iet iekšā, nākt ārā katrā laikā un staigāt pa visu korpusu. Ari piecu soļu attālums tur nebija jāievēro. Bet vislielākais un galvenais labums bija tas, ka šeit drīkstēja rakstīt un saņemt vēstules. Es biju tas laimīgais, kas gandrīz katru dienu saņēma vēstuli no sava dzīves drauga. Kur gan viņa atrada laiku man katru dienu rakstīt, tas man nebija saprotams, jo viņa taču strādāja no agra rīta līdz vakaram pie bavāriešu zemnieka, tātad brīvais laiks bija tikai naktīs. — Tas deva man garīgu spēku un cerību. Pienāca jauni liecinieki un notika istabu pārkārtošana. Man bija jāpāriet uz apakšstāvu, istabā, kur jau atradās viens iemītnieks. Tas bija princis Augusts Vilhelms, vācu ķeizara Vijuma II dēls. Princis bija ļoti patīkams kungs, un mums ar viņu bija interesantas sarunas. Mēs nodzīvojām kopā vairākas nedēļas.

Pastaigāties mūs izlaida cietuma dārzā. Tur auga lieli, veci bumbieru koki. Dienas nāca un gāja, bija jau maija mēnesis. Un tad notika tas, ko jau sen biju gaidījis.

Kādā pēcpusdienā biju nolicies uz kādu stundiņu pagulēt. Pa miegam es manu, ka kāds mani lēnām purina pie pleca un saka, lai ceļoties augšā. Būšot jāiet uz mantu noliktavu paņemt koferi, jo mani atbrīvošot. Tas bija mūsu korpusa uzraugs. Samiegojies uzreiz nenojautu šo vārdu nopietnību. Aizgājām uz biroju. Tur man izsniedza atlaišanas dokumentu no ieslodzījuma.

Neizsakāmi priecīgu prātu gāju pa koridoru uz izejas durvīm. Tur stāvēja sargs, kas kontrolēja visus, kas nāk iekšā vai iet ārā. Lasot manu atlaišanas dokumentu, viņš šaubīdamies uz mani paskatījās, paķēra telefonu un piezvanīja uz biroju. Dabūjis apstiprinošu atbildi, viņš mani izlaida cauri. Atvērās cietuma durvis, un es biju brīvībā, atkal brīvībā: neaprakstāma, vienreizēja sajūta!

Tas notika divdesmitajā maijā tūkstoš deviņi simti četrdesmit septītajā gadā, pēc divdesmit diviem mēnešiem, pavadītiem nebrīvībā. Es apstājos divstāvu ēkā, kura atradās ārpus cietuma mūra. Tur parasti uzturējās privātas personas, kas bija izsauktas tiesā kā liecinieki. Advokāts P. uzaicināja mani strādāt viņa birojā un palīdzēt kārtot dokumentus, kas attiecas uz Latviju. Par šādu piedāvājumu biju ļoti iepriecināts, tas nozīmēja darbu, tas nozīmēja peļņu, tas nozīmēja palīdzību sievai, kura pa šiem maniem prombūtnes gadiem nepārtraukti bija grūti strādājusi pie bavāriešu zemnieka.

Pirms es sāku darbu tanī birojā, man katrā ziņā vajadzēja aizbraukt pie savējiem, viņus redzēt, ar viņiem runāt, savus bērnus klēpī turēt pēc šiem gariem, gariem vientulības mēnešiem; es ilgojos pēc viņu pieskāriena, man vajadzēja viņu mazās rociņas atkal turēt savās rokās.

ijevos uz staciju, lai no Nirnbergas brauktu uz Augšbavāriju, uz Haushamu, uz veco zemnieka māju uzkalnā, kur dzīvoja tie, kuri bija manas dzīves saturs.

Pa ceļam iegriezos Valkas nometnē. Tur satiku agronomu Vennera kungu. Es viņam parādīju svarīgos vācu slepenos dokumentus no Nirnbergas tribunāla, kas attiecas uz Latviju. Par svarīgākiem šinīs dokumentos es ieskatīju tos, kur bija runa par Latviešu leģionu, t. i., par leģionāru iesaukšanu. No šiem papīriem skaidri izrietēja, ka mūsu leģionāri nebūt nebija brīvprātīgie, kā vācieši tos mēdza daudzināt, bet gan uz vācu rīkojumu un pavēles pamata mobilizētie. Šo vācu iesaukšanas pavēli es iedevu V. kungam un lūdzu viņu to uz rakstāmmašīnas pavairot un nosūtīt mūsu sūtņiem Vašingtonā, Londonā un Šveicē. Sūtnis Feldmanis Šveicē šo viņam piesūtīto dokumenta norakstu iesniedza IRC) vadībai Galvenā Mītnē un pēc ilgāka laika panāca to, ka mūsu leģionārus neatzina vairs par brīvprātīgajiem SS vīriem, bet gan kā ar vācu varu mobilizētos.

Šim atzinumam bija tālejošas sekas: tas nozīmēja, ka ari tie leģionāri, kuriem līdz tam laikam neatļāva emigrēt uz ASV, ceļš uz turieni bija atvērts. Daudziem bijušiem leģionāriem, kuri jau bija atmetuši cerības tikt uz Amerikas kontinentu, tika izsniegtas vīzas. Viņi devās pāri lielajiem ūdeņiem un šinī jaunajā un brīvajā zemē sāka likt pamatu jaunai dzīvei.

Kad sūtnis Feldmanis man ar rakstu izteica paldies par viņam piesūtīto dokumentu, mani ilgu laiku nodarbināja savāda doma. Vai Dievs tādēļ man bija nolicis šo sākumā neizprotamo ceļu caun astoņām nometnēm, lai nokļūtu gala mērķī Nim-bergā un tiktu pie dokumenta, kas tik daudziem pavēra durvis uz jaunu nākotni? — Ja tas tiešām tā, tad šos divus gadus internēto nometnēs vairs neieskatu par tukšiem un liekiem savā dzīvē.

Haushamnas stacijā vajadzēja iziet cauri uzgaidāmai telpai, lai izkļūtu uz ielas. Redzu, ka arī mana sieva nejauši ienāk šai telpā ar vēstuli rokā, lai to iemestu pastkastītē. Mani ieraugot, viņai somiņa izkrita no rokām, viņa sagrīļojās un būtu pakritusi uz grīdas, ja es nebūtu piesteidzies un viņu satvēris savās rokās. Bija jāpasēž ilgāks laiks uz soliņa, iekāms uzsākām kopīgi ceļu uz zemnieka māju. Bērni pa tiem diviem gadiem bija krietni paaugušies. Pēc nedēļas jurista P. telegramma mani sauca darbā uz Nirnbergu.

Metot skatu atpakaļ uz pārdzīvoto, uzpeld jautājums: kāda iemesla dēļ, kādam nolūkam un uz kāda pamata notika tās pārsūtīšanas no vienas internēšanas vietas uz otru? Visās šajās vietās taču neviens nemēģināja noskaidrot vai izmeklēt manu lietu. Ulmā biju nosūtīts pat divas reizes. Dahavā pavadīju gandrīz vienu gadu.

Tikai Nirnbergā mana lieta noskaidrojās, kad izmeklēšanas tiesnesis, jurists A. P. ķērās pie tās. Rezultātā tapa lēmums par manu atbrīvošanu no internēšanas. Beigu beigās — divu atbildīgu vīru izdotās apliecības darīja galu netaisnībai un ciešanām. Es atzīstu šos abus dokumentus par pietiekami svarīgiem, lai tos pievienotu oriģinālā.

OFFICE OF CHIEF COUNSEL FOR WAR CRIMES APO 696 A

November 7, 1947

Subject: Release of Internee Dankers, Oskar To: Civilian Internment Enclosure

29 Dachau APO 407 U. S. Army Attn: MID Officer

1. Subject internee has been released and cleared finally by this office.

2. There is no objection against the issuance of a certificate of discharge.

(signature)

Telford Taylor Brig. Gen., U.S.A.

Chief counsel for War Crimes

OFFICE OF CHIEF OF COUNSEL FOR WAR CRIMES APO 696 A

Nürnberg, Germany Telephone 61373 July 26, 1948

Public Safety Officer,

Munich.

APO 407 U. S. Army.

Re: Oskars Dankers

Gentlemen:

Subject is a former Latvian General who headed the indigenous Administration in Latvia under the German occupation of that country.

He was called here as a witness in the Wilhelmstrasse Trial. Not only has he been most cooperative

but his statements have in every respect coincided in points of truth with the many available files of the Eastern Ministry which are in our possession. Subject held his office under rather extenuating circumstances and was on certain occasions as our evidence reveals coerced into making proclamations in the name of the indigenous administration which originated with the German Government. A. fairly accurate check of our own material on him reveals nothing criminal in his activities nor do we have any reason to believe any incriminating evidence exists.

It is fairly safe to assume that subject does not constitute a security threat and therefore I would suggest that some means be made available to him of earning a livelihood since he is aged and does not have independent means or a DP status. I may add that before the Russians and later the Nazis invaded Latvia subject held the same position of esteem in Latvia as Marshal Mannerheim did in Finland.

Yours very truly,

(signature) Arthur L. Petersen War Crimes Attorney

Divdesmit divi mēneši internēšanā ar smagiem pārdzīvojumiem un ārkārtīgu nervu sasprindzinājumu nepagāja man garām nemanot — tie dziļi bija iedragājuši manus nervus. Sevišķi acu nervi bija stipri cietuši. Lēnām, nemanot redzeslauks sāka sašaurināties, un beigu beigās skats līdzinājās tam, it kā uz pasauli skatītos caur bises stobru. Ar laiku pilnīgi zuda acu gaisma. Kontroles ārsts pie sociālās tiesas Augsburgā, Vācijā, konstatēja simts pro-centīgu darba spēju zaudēšanu.

Laikam pats Likteņa Lēmējs bija izraudzījis mani par sava darba rīku, lai es caur smagiem pārdzīvojumiem, pa iepriekš neizprastiem, sarežģītiem ceļiem tiktu pie vācu slepeniem dokumentiem, no kuriem mūsu tautieši var skaidri saredzēt Hitlera varasvīru rīcību okupētajā Latvijā.

Lai vēsture spriež tiesu par manu stāju un darbu šajos latviešu tautas grūtāko pārbaudījumu gados.

SATURA RĀDĪTĀJS

ĢENERĀLIS OSKARS DANKERS

AR TAUTAS NASTU PLECOS UN SIRDĪ

LAI VĒSTURE SPRIEŽ TIESU

DELEGĀCIJA UZ BERLĪNI

MILITĀRĀS BĀZES

DAŽI VĀRDI PERSONĪGAJĀ LIETĀ

HITLERS UN STAĻINS LĪKSMO

NKVD PAVĒLE 001223

NIRNBERGAS TRIBUNĀLA DOKUMENTS N-1787

LATVIJAS PAŠPĀRVALDE LATVIEŠU LEĢIONS PAR GAISA SPĒKU IZPALĪGIEM PAR LATVIEŠU MEITEŅU GAITĀM LATVIEŠU ORGANIZĀCIJU DARBS PĒCKARA ATSKAŅAS

Oskars Dankers

LAI VĒSTURE SPRIEŽ TIESU

Nodota salikšanai 21.03.94. Parakstīta iespiešanai 29.03.94. Formāts 84x108 1/32. Halt New Century Sclübk garnitūra. Augstspiedums. Pasūt. Nr. 140-3. Līgumcena. Reģ. apl. Nr. 2-0441. Iespiesta tipogrāfijā «Rota» LV -1011, Rīgā,Blaumaņa ielā 38/40.

TIPOGRĀFIJA «ROTA» INFORMĒ,

KA DRĪZUMĀ KLAJĀ NĀKS ŠĀDI DARBI:

A. Franss «GREIZSIRDĪBA»

A. Franss ir sava laikmeta modernais franču rakstnieks (1844-1925 ), kas būtībā turējies pie veco latīņu, grieķu, kā arī pie franču klasiķu parauga.

Romānā «Greizsirdība» savu salto cinismu autors attēlojis doktorā Trublē. Tā kā kaislīgās dzīves vienīgais attaisnojums ir banda, tad to arī redzam romānā attēlotajā teātra aktieru sabiedrībā visā tās pilnībā ar tās likumiem un mūžīgo mīlestību, apjūsmojot sievietes maigumu un kaislīgo mīlu ar traģisku nobeigumu.

K. Hamsuns

«BENONI» un «ROZE»

K. Hamsuna sižetiski saistītie romāni «Benoni» un «Roze» tēlo patriarhāla ciema tradicionālo dzīvi, kura ienāk tirdzniecības un komercijas gars. Ļoti dažādi ir romānu varoņi — viltīgais un gudrais komersants Maks, jaunbagātnieks un lielībnieks Benoni, klusā un nopietnā mācītāja meita Roze un citi. Bet viņus vieno tā mīlestība un izpratne, ar kuru viņus tēlo autors, un tas pretrunīgums, kas rodams jebkurā dvēselē, jo neviens cilvēks nav tikai labs vai tikai ļauns.

Romāna vadmotīvs — mīlestības tēma. Varoņu jutās ir tik dažādas, cik dažādi ir viņi paši. Te sastopam izvirtību, zemiskas jūtas un pusjūtas, pārejošu kaisli un ari — dziļu un noturīgu mīlestību.

Content

Dankers Oskars Lai vēsture spriež tiesu

ĢENERĀLIS OSKARS DANKERS 1883. — 1985.

AR TAUTAS NASTU PLECOS UN SIRDĪ

LAI VĒSTURE SPRIEŽ TIESU

DELEGĀCIJĀ UZ BERLĪNI

MILITĀRĀS BĀZES

DAŽI VĀRDI PERSONĪGAJĀ LIETĀ

HITLERS UN STAĻINS LĪKSMO

NKVD PAVĒLE 001223

NIRNBERGAS TRIBUNĀLĀ DOKUMENTS N-1787

LATVIJAS PAŠPĀRVALDE

LATVIEŠU LEĢIONS

PAR LATVIEŠU MEITEŅU GAITAM

LATVIEŠU ORGANIZĀCIJU DARBS

PĒCKARA ATSKAŅAS

OFFICE OF CHIEF COUNSEL FOR WAR CRIMES APO 696 A

SATURA RĀDĪTĀJS

A. Franss «GREIZSIRDĪBA»

K. Hamsuns

«BENONI» un «ROZE»