Kučinskis Jānis

Latvija globalizācijas tīmekļos

Latvija globalizācijas tīmekļos

krīzes gadi

Jāņa Kučinska rakstu krājums 2009 - 2012gg

.

.

Saturs

Ko sēsim, to pļausim 7

Kā mūs ievilināja parādu verdzībā un kā no tās izkļūt49 KAS IR EIROPAS SAVIENĪBA? 79 Eiropas Savienība pārtop par totalitāru diktatūru 103 Krīzes mīti un vēstījums 107

Kā izvēlēties jauno valdību tā, lai izvairītos no Pelšes-Vosa sindroma? 114 Krustcelēs 119

Kā dzīvosim Post-Amerikas laikmetā? 126 Par demokrātiju, varu un izglītību 131 Vērtību, uzskatu un ieradumu vētīšanas laiks 136

Pienācis laiks atjaunot Latvijas neatkarību! 147 Vai Debesu valstība iespējama? 156 Kad nekas vairs nav savs 163 Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību 166

20 gadi kazino gulagā no komunisma uz globalizāciju 172 Dažas patiesības par naudu 182 Īpašā sala Gernsija 184

Latvijas tautsaimniecību iznīcina apzināti un mērķtiecīgi 186 Stāsts par suni, kas kalpo savam lentenim un cērmēm 189

1922. gada Satversmes un daudzpartiju sistēmas radītais strupceļš Finanšu teroristu galvenais upuris mūsu jaunatne 199 Globālā finanšu oligarhija vai tautu brīvība? 209

Nē finansiālās bardzības režīmam Eiropā! 213 Latvijas Tautas tiesību atgūšanas MANIFESTS 230

Ko mēs īsti gribam un kā to panākt? 233

Attīstīt valsti vai palikt par koloniju tā ir mūsu pašu brīva izvēle Latvija arvien dzīvo aizvakardienā 239 Viena diena latvieša Jāņa Kalniņa dzīvē 246 Sociopāta profils 248

Dolāra superimperiālisms globālā ekspansija un sabrukums Nacionālais minimālisms jeb kāpēc mums nepieciešama Latvija? Pie velna sieru, līdīsim ārā no šā slazda! 265 JUOZA GIRŅUS ATZIŅAS PAR NACIONĀLU VALSTI, PATRIOTISMU, KOSMOPOLĪTISMU UN NACIONĀLISMU 275 Ko un kā mācās Amerikas elitārajās privātskolās 280 Kam jāatstāj Latvija mums vai plēsonīgajām ārvalstu bankām? 282 Kas Ēģiptei kopīgs ar Latviju? 287 Krāsaino revolūciju anatomija 292 Latvijas ekonomisko slepkavu portreti un ēnas 301 Baņķieru reliģija 304 Ideoloģiskie maldi sāk izklīst 307

VL! ir latviešiem kaitīga organizācija 311

Latvenergo tas ir Latvijas spēks un tautas labklājība 317

Attopieties! šis režīms metodiski iznīcina Latviju! 321

Domājot par Latvijas energosektora nākotni 325

24. marta mītiņa rezolūcija 330

Ja karalis negrib redzēt savu plikumu 333

Elektrības tarifi Latvijā jāsamazina un to var izdarīt! 334

Kas pievāks 7 santīmus par kilovatstundu? 338

Mums ir tiesības un pienākums sevi aizstāvēt 341

Melnais bruņinieks ir eiropieties, Kangars eirooptimists 359

Mācīsimies lasīt starp rindām un gatavosimies! 362

Sargi un cel Latviju! 366

Īsa Rietumu imperiālisma, brīvā tirgus sistēmas un korporātisma vēsture 371

Par cilvēka apziņas evolūciju 381

Vai ir pamats priekam par Saeimas atlaišanu? 390

Maijpuķīšu revolūcija ir globālās oligarhijas vadīts apvērsums 393

Kolaboracionisma vilinājums un posts 397

Pasaulē lielākais ļaundaris Soross! 402

Latvijas politiskā spektra inventarizācija 405

Eiropai uzspiež pašnāvību, par piemēru norādot uz Latvijas modeli 410 Daži iemesli, kāpēc Latvijā nevar notikt likumīgas un demokrātiskas Saeimas vēlēšanas 414

Lielais grābiens pēc resursiem un… kara mākoņi aiz apvāršņa 416 Visapkārt vieni oligarhi 417

„Ofšoru atvēršana" kārtējais politisko iluzionistu triks 421 Varu Rietumos sagrābuši genocīda piekritēji 426

Globālā oligarhija gatavo masu badu 430 Latvijas krīzei nav vienkārša risinājuma 437

Zatlera Reformu partija kārtējais kolaborantu režīma PR projekts bez skaidra mērķa 447

Politisko pīlīšu pūtēji un tautas nākotne 449

Komerciālais projekts "Eiropas Savienība" turpina brukt un vairot postu 455

Ceļazīmes uz interešu harmoniju 458 Atzīsim patiesību un rīkosimies! 464

Vēlēšanas pēc vecajiem noteikumiem laika zaudēšana 469 Latvijas "veiksmes stāsts" vai 20 genocīda un laupīšanas gadi? 471

Rietumi savus sabiedrotos tikai izmanto un … bez žēlastības upurē 477 Kāpēc mums nav savas ekonomikas un cilvēki atstāj Latviju? 481 Latviešu pakalpiņi svešu baņķieru interesēs iznīcina vēl vienu ražojošu latviešu uzņēmumu 486 Lai būtu pārmaiņas, vecā sistēma jāboikotē487 Politiskā farsa iznākums likumsakarīgs kārtējais vanckars 491 Daudzpartiju sistēmas astoņkājis 493

Partiju intrigas un Latvijas realitāte 497

Latvija tiek gatavota lielai izlaupīšanai un etniskai konfrontācijai 498 Kas paslēpts zem aisberga virsotnes? 501 ASV "demokrātijas" atbaidošā seja Lībijā 503 Latvijas ekonomiku varētu veicināt alternatīva valūta 505

Katra mērķtiecīga darbība, kas saskaņota ar augstākiem ideāliem, agrāk vai vēlāk nes rezultātu 507

Banku Moloham upurēs neaizsargātākos, godīgākos, patriotiskākos 508 Jums, Padomju Savienībā, nebija seksa! 513 Dubultdomas triumfs 526

Specdienestu provokācijas kļūst Latvijai nāvīgi bīstamas! 528 Visa anglo-amerikāņu veidotā finanšu sistēma ir krimināla aplaupīšanas shēma 532 Hipotēku banku pārdot nedrīkst! 533 Ilūzijas un īstenība 535

Latviešu valodas nākotni apdraud tie, kas jau 20 gadus mērķtiecīgi iznīcina Latviju 538

10 cilvēku manipulācijas stratēģijas 540

Latvijai nepieciešama dekolonizācija un kooperācija 543 Pienācis laiks Trešajai Republikai! 546

"Latviskas Latvijas" vīruss valsts stūrakmens vai kapakmens? 548

Bēdas tautai, kas dzīvo melos un realitātes noliegumā 550

Destabilizācijas un apvērsumu tehnoloģiju evolūcija 555

Politiķis domā par nākamajām vēlēšanām, valstsvīrs par nākamajām paaudzēm 558

Latviskuma teatrālais farss 562

Dari, ko darīdams, apdomā galu 565 Pārdomas par pensiju sistēmas nākotni Latvijā 569

Kā latviešu "nacionālisti" sadarbībā ar Krievijas specdienestiem grib nacificēt latviešu tautu 573

Latvija izvēlējusies būt par pasažieri savā automobilī577

Banku jautājums beidzot jāatrisina 578

Kapitālisms demokrātijas triumfs vai sociāla pataloģija? 580

Neiespējamā misija 592

Maģiskās domāšanas triumfs 596

Katru pašdarbību sistēma soda 600

In Memoriam 602

Jezuītisms un rusofobija 606

Sabiedrību viegli izprovocēt uz rīcību, kas pretēja tās interesēm 607 Latvija atgūst realitātes sajūtu 608

Veiksmes stāsta divas puses un nevienlīdzības slimības 609 Kooperācija vai čemodāni 613

Īsa Latvijas postmoderno politisko terminu skaidrojošā vārdnīca 626

Ko sēsim, to pļausim

Pagājis vairāk nekā pus gads, kopš bankrotējusi Latvijas valsts, kādu mēs to līdz šim pazinām. Vai ir radusies kāda skaidrība par šā bankrota dziļākajiem cēloņiem, vai ir atrastas un izanalizētas tās kļūdas un maldīgie pieņēmumi, kas likumsakarīgi noveda līdz bankrotam? Vai ir izstrādāta jauna politika, nosprausti jauni mērķi un darbības virzieni, apzināti konkrēti mērķu sasniegšanas soļi, kas mūsu valsti paredzamā laikā izvestu no sabrukuma un liktu pamatus jaunai attīstībai? Vai tiek mobilizēti resursi un sabiedrība krīzes pārvarēšanai vai vismaz sabiedrības izdzīvošanai un drošībai tuvākajā nākotnē?

Atbilde uz šiem un līdzīgiem jautājumiem, protams, ir skaidrs „nē". Kad pēc pirmās banku krīzes izvērtās skandāls par trīs miljonu nozagšanu, tika nodibināta parlamentārā izmeklēšanas komisija, kas regulāri informēja sabiedrību par izmeklēšanas gaitā noskaidroto. Komisijas patiesais mērķis bija popularitātes gūšana pirms vēlēšanām, tāpēc konkrēti vainīgie tā arī netika noskaidroti, nedz sodīti, tomēr zināms priekšstats par ēnās notiekošajām darbībām radās, kā arī tika ieviesta zināma, lai arī nepietiekama, banku jomas regulēšana.

Turpretī, kad Godmaņa valdība uz sabiedrības pleciem uzkrāva vienas privātas bankas (Parex) spekulācijās radītos parādus, kuri mērāmi miljardos, nekādas izmeklēšanas vispār nebija. Par to klusē gan slavenais afēru atmaskotājs Lato Lapsa, gan pārējie (vienīgi biedrības „Grupa A" juristi uzrakstījuši iesniegumu KNAB, Ģenerālprokuratūrai un Valsts kontrolei, kurā pieprasīta „Parex" pārņemšanas izmeklēšana). Par to vairs nerunā vispār, lai gan mēs visi taču šo parādu, kas nav mūsu parāds, maksājam un, ja nekas nemainīsies, turpināsim maksāt! Vai tas par kaut ko būtisku neliecina? Kāpēc tik viegli sabiedrības uzmanību var novērst no būtiskā uz meliem un viltus orientieriem? Kāpēc mēs tik viegli ļaujam sevi manipulēt?

No Latvijas „brīvās" preses vispār izskausti analītiski raksti, kas analizētu situāciju kopumā. Ir bezgala daudz ar ekonomiku saistītu aģentūru un t.s. ekspertu, kuri visi saņem labas algas, bet neviens no viņiem neprognozēja valsts bankrotu, neviens vispār neanalizē mūsu tautsaimniecību kopumā. Ne pašai valstij, nedz kādai partijai vai nevalstiskai organizācijai nav nekādu īstermiņa vai ilgtermiņa valsts mērķu, nedz attīstības vīzijas, nedz programmu šo mērķu sasniegšanai. Pat Latvijas augstskolās netiek apgūti klasiskās ekonomikas un valsts pārvaldes pamati. Latvija ir kā kuģis bez mērķa, stūres un kompasa. Neziņā griežamies globalizācijas duļķainajos ūdeņos bez jelkāda mērķa vai sajēgas par notiekošo. Esam pilnīgi atkarīgi no ārēju institūciju plāniem un iegribām, jo pašiem savu plānu taču nemaz nav.

Varas struktūrās esošie grupējumi un viņiem kalpojošā prese 20 gados tā iemācījušies manipulēt sabiedrības apziņu, ka nu jau spēj iestāstīt, ka melns patiesībā ir balts, bet balts noteikti nav balts. T.s. treknajos gados cilvēkiem bija iestāstīts, ka bagāts var kļūt, ielienot arvien lielākos parādos. Tagad pat nosacītās opozīcijas pārstāvjiem iestāstīts, ka ekonomiku var atveseļot, nožņaudzot arī to, kas vēl no reālās ekonomikas palicis pāri; ka valsts budžetu var līdzsvarot, ielienot vēl lielākos ārējos parādos. Sabiedrība ir piekritusi nest nepanesamus upurus, vienīgā kurnēšana ir par to, ka arī varas struktūrām pietuvinātie grupējumi nevēlas solidarizēties, t.i., pietiekami samazināt arī savas algas un nest līdzīgus upurus.

Kāds iztapīgs inteliģents notiekošo procesu apzīmēšanai izdomājis maldinošu skaistvārdiņu dižķibele, mudinot domāt, ka šī sistēmas krīze ir tikai kaut kāda pārejoša nejaušība, kas izzudīs pati no sevis. Arī valdošās aprindas mums mēģina iestāstīt, ka no budžeta izdevumu samazināšanas, nodokļu palielināšanas, darbavietu un uzņēmumu likvidēšanas kaut kādā mistiskā ceļā mūsu ekonomika atveseļosies pati no sevis.

Patiesībā pats no sevis nekas nenotiek, izņemot tādus entropiskus procesus kā pūšana, rūsēšana un nāve. Lai kaut ko sasniegtu vai atveseļotu, nepieciešamas mērķtiecīgas pūles, būtiski resursu un darba ieguldījumi. Lai ko domātu bezatbildīgie politiķi un kroņa komentētāji, neviens vēl nav atcēlis universālo patiesību: „Ko sēsi, to pļausi."

Bankrotējušās sistēmas apoloģēti mums mēģina iestāstīt, ka neviens iepriekš šo valsts sabrukumu nebija paredzējis un nevarēja paredzēt. Arī šis apgalvojums ir melīgs. Paredzēja daudzi, tai skaitā arī es. Varu atkārtot vien to, par ko daudz rakstīju jau 90. gadu vidū un kas skaidrs pat ar savu galvu domājošam pamatskolniekam: nevar ilgstoši pastāvēt sabiedrība, kas orientējusies tikai uz patērēšanu un pati gandrīz neko neražo. Jo nekas nerodas ne no kā. Līdz šim esam iztikuši no pirmās Latvijas Republikas laikā un padomju laikā radītajiem resursiem. Nu tos esam iztirgojuši, gandrīz neko jaunu neesam radījuši, un nu nākas par šo tuvredzību sāpīgi maksāt.

Galvenie mūsu tautsaimniecības sabrukuma cēloņi un posmi

Kad es savos rakstos (skat. laikraksta „Pavalstnieks" 1996. gada jūnija numurus un vēlāk izdotās grāmatas) prognozēju valsts bankrotu un izklāstīju tā cēloņus, patiesībā es šo sabrukumu gaidīju ātrāk. Aizkavēšanās izskaidrojama ar to, ka sistēmas agoniju paildzināja masveida spekulatīvā kapitāla iepludināšana, nekustamo īpašumu tirgus burbuļa uzpūšana un iedzīvotāju iedzīšana parādos, izmantojot patēriņa kredīta agresīvas ekspansijas mehānismu. Turpinot 90. gados iesākto politiku, Latvijas tautsaimniecības sabrukums notiktu neatkarīgi no globālās krīzes un citiem blakusfaktoriem.

Nu jau mūsu valdība ķērusies pie vecāko ļaužu un bērnu aplaupīšanas un genocīda, bet sākās šī politika jau 90. gadu sākumā, kad Godmaņa valdība kopā ar Repšes vadīto Latvijas banku sāka nīdēt Latvijas ražotājus un īstenot šoka terapiju pret Latvijas iedzīvotājiem. Jau tad šis genocīds notika saskaņā ar Starptautiskā Valūtas fonda un Pasaules Bankas prasībām. Jau tad tika nežēlīgi graizīti valsts izdevumi, likvidētas ražotnes, pensiju vietā izmaksāja niecīgus pabalstus, pārejot uz latu, aplaupīja cilvēkus, no sistēmas izspieda tautsaimniecības funkcionēšanai nepieciešamo naudu, iestādes padarīja atkarīgas no ārvalstu kredītiem (t.i., viss tika mākslīgi sadārdzināts, jo bija jāmaksā lieli procenti), spekulantu zaudējumus sedza uz visas sabiedrības rēķina (atcerēsimies pirmo banku krīzi), uz korporatīvām saitēm balstītu parazitēšanu padarīja izdevīgāku par produktīvu darbu. Lai gan lats tika formāli pasludināts par vienīgo likumīgo norēķināšanās līdzekli, faktiski Latvijā nekontrolēti darbojās ārvalstu kapitāls: dolāri, markas u.c. Bez tam apzināti tika noteikts Latvijas ražotājus bankrotā dzenošs lata apmaiņas kurss. Sākās Latvijas valsts un tās iedzīvotāju mērķtiecīga iedzīšana parādos un tai sekojošā paverdzināšana.

Šoka terapiju pārdzīvoja nedaudzi ražotāji, genocīda upuru skaits līdz šai dienai pārsniedzis 210 000 (ja salīdzina mirušo un dzimušo skaitu kopš 1991. gada), simti tūkstoši aktīvāko Latvijas cilvēku izdzīvošanas iespējas ir spiesti meklēt ārvalstīs, kamēr spekulāciju orģijās radušies vairāk nekā tūkstotis miljonāru-parazītu, bet Latvijas ekonomikas krējumu metodiski nosmeļ ārzemnieki. Vai tiešām Latvija ir jau uzcelta, ja pat vietējiem te nav darba?

Otrais ražotāju iznīcināšanas vilnis saistāms ar Latvijas iekļaušanu ES. To neizturēja daudzi līdz tam izdzīvojušie ražotāji, piemēram, cukurbiešu audzētāji un cukurfabrikas, un tagad nolemtībai pretī iet piena ražotāji un vairākas citas nozares. Pārējām ražojošām jomām attīstību ierobežo ES noteiktās ražošanas kvotas, diskriminējošas subsīdijas (piemēram, lauksaimniekiem) un citi ierobežojumi. Latvijas preču veikalos un tirgos paliek aizvien mazāk. EK direktīvu ieviešana mūsu dzīvi mērķtiecīgi sadārdzina, sarežģī, padara nebaudāmu un iznīcina.

Latvijas iznīdēšana saistībā ar paredzamo dalību ES sākās vēl pirms Latvijas formālās uzņemšanas ES. Ar ES tika noslēgti t.s. brīvās tirdzniecības līgumi, kuri darbojās tikai vienā virzienā, proti, ES dalībvalstis varēja neierobežoti eksportēt uz Latviju savu subsidēto un citur lēti iepirkto produkciju, bet Latvijas ražotāju iekļūšana Rietumeiropas tirgos tika mērķtiecīgi ierobežota. Vienlaikus Latvija tuvredzīgi sabojāja attiecības ar saviem austrumu un dienvidu kaimiņiem, kur tradicionāli ir mūsu dabiskais ražojumu noieta tirgus. Arī šo savu tirgu mēs atdevām Rietumeiropai un ASV. Naidīgā politika pret austrumiem bija iemesls arī Latvijas tranzīta nozīmes būtiskai mazināšanai, jo Krievija un citas valstis savam tranzītam sāka meklēt un atrada apkārtceļus, no kā Latvija cieta milzīgus zaudējumus. Bez tam Krievija savu energoresursu eksportam uz Latviju piemēroja tos pašus sadārdzinājumus, kādus baudīja citas ES un NATO valstis.

Kā klājās citām valsts attīstībai svarīgām jomām? Izglītība, it sevišķi augstākā, ir pārvērsta par ienesīgu biznesu, kurā par naudu var iegūt ar zināšanām nesegtus izglītības dokumentus. Tā kā pašai valstij nav mērķa, tad netiek gatavoti arī valstiskiem mērķiem nepieciešamie speciālisti. Tiem, kam tomēr izdodas iegūt kādu derīgu specialitāti, darbs bieži vien jāmeklē ārvalstīs. Arī medicīna ir pārvērsta par biznesu, kurš peļņas nolūkos ir ieinteresēts vairot hronisko un smago slimnieku skaitu, sabiedrību padarīt atkarīgu no arvien pieaugošas medikamentu industrijas komercproduktu un izmaksu ietilpīgo tehnoloģiju patērēšanas. Cilvēku veselībai šī nozare ir ārkārtīgi dārga un bīstama! Atlikušie zinātnieki padarīti atkarīgi no ārvalstu grantiem, tātad strādā citu valstu labā. Kultūra atražo uz atkarību un aizmiršanos orientētas banalitātes. Iedvesmas un garīga pacēluma vietā apstulbinoša un bezjēdzīga izklaide.

Izanalizējot visus ar Latvijas integrāciju ES saistītos aspektus, nākas secināt, ka vecās ES dalībvalstis pret Latviju izturas kā pret karā sakautu ienaidnieku, vai savu koloniju, kura rietumu metropolēm interesē kā ērts noieta tirgus, potenciālo konkurentu neitralizēšana, placdarms ekspansijai austrumu virzienā un lēta darbaspēka avots. Šī nostāja loģiski izriet no Rietumos izplatītā mīta, it kā Rietumi uzvarējuši aukstajā karā. Šo tendenci ievērojuši arī neangažētie novērotāji pašos rietumos. Piemēram, ASV ekonomisti Maikls Hadsons un Džefrijs Somerss, kuriem Latvijas situācija nav sveša, raksta: „[ES Ekonomikas un finanšu komisārs Hoakins]Almunja nepārprotamos vārdos norādījis uz nosacījumu, ka Latvija Eiropas Komisijas aizdevumus nedrīkst izmantot, lai attīstītu savu ekonomiku vai atvieglotu nodokļu nastu, radot jaunas darba vietas, bet tikai un vienīgi, lai atdotu parādus Rietumu kreditoriem un samaksātu par precēm, kas tiek no tiem patērētas. Šāds "nosacījums" Latviju būtībā nostāda karā zaudējušas reparāciju maksātājas stāvoklī. Ne jau uz to šī valsts cerēja, kad lūdza Rietumeiropas palīdzību, vēloties rietumnieciskot savu ekonomiku. (skat. portālu „Delfi", 2009-0707)."

Kāda jēga savienībai, ja tās vadība pret mums izturas kā pret karā sakautiem ienaidniekiem, kuriem liegts attīstīties un kurus izmanto kā lētu resursu „baltos nēģerus"?

Acīmredzot jāatzīst, ka iestāšanās ES uz esošajiem noteikumiem ir bijusi stratēģiska Latvijas kļūda. Kāds iebildīs, ka tur vairs neko nevar darīt, jo Latvijas iedzīvotāju vairākums referendumā nepārprotami nobalsoja par iestāšanos ES.

Es tādai nolemtības teorijai kategoriski nepiekrītu. Jā, kļūdīties var gan indivīds, gan vesela tauta. Tomēr cilvēkiem ir dota iespēja savas kļūdas atzīt, mācīties un labot. Vēl jo vairāk tāpēc, ka minētais referendums nebija godīgs un tautas izvēle nebija balstīta uz apzinātu informācijas analīzi. Ja atceramies, Latvijas neatkarības aizstāvjiem pirms referenduma netika dotas iespējas brīvi paust objektīvu informāciju par gaidāmo darījumu (kā laiks parādīja, t.s. eiroskeptiķu prognozes izrādījās apbrīnojami precīzas), bet valsts un ES finansētie informācijas līdzekļi vispār nesniedza nekādu informāciju par uzņemšanas noteikumiem un to prognozējamām sekām. Bija tikai uz emocijām tēmēta propagandas kampaņa, kas solīja tikai ES naudas straumes un fantastiskas iespējas katram, bet ne mazākā mērā neatspoguļoja realitāti. Bija arī iebaidīšanas kampaņa, piemēram, tas pats E. Repše dienu pirms referenduma TV pārraidē draudēja: ja cilvēki nenobalsos par iestāšanos ES, jau nākamajā dienā Doma laukumā būs Krievijas tanki.

Bez tam Latvijas pilsoņi nobalsoja par savienību, kura tika attēlota kā nosacīti neatkarīgu valstu savienību, bet tagad, pēc Lisabonas līguma parakstīšanas, situācija ir būtiski mainījusies. ES nepārprotami pārtop par nedemokrātisku, centralizētu impēriju, kuras vara centrēta Briselē un ietekmīgāko dalībvalstu galvaspilsētās. Arvien vairāk mūsu dzīvei svarīgu lēmumu tiek pieņemti Briselē demokrātiski nevēlētās institūcijās, bet mūsu nacionālajam parlamentam atstātas vien tulkošanas biroja un citur pieņemtu likumu pasīvas apstiprināšanas un piemērošanas funkcijas. Tātad turpmāka palikšana ES sastāvā nonāk pretrunā ar Latvijas Satversmi, pēc kuras Latvija ir neatkarīga, demokrātiska republika, kuras suverenā vara pieder Latvijas pilsoņiem. No tā izriet, ka visas institūcijas un amatpersonas, kas izpilda ES centra diktātu, ir antikonstitucionālas, tātad nelegālas. Latvijā vairs nav varas, kura mērķtiecīgi rūpētos par līdzsvarotu valsts pārvaldi un attīstību. Ir tikai Briseles izpildvaras birojs un parādu piedzinēju kantoris, kurš darbojas starptautiskā spekulantu karteļa interesēs.

Ja paanalizējam amatpersonu izteicienus pēdējos mēnešos, veidojas satraucoša aina. Vienīgais konkrētais mērķis, ko izteikusi pastāvošā valdība un Latvijas Banka, ir eiro ieviešana līdz 2012. vai 2014. gadam. Lai sasniegtu šo mērķi, valdība un parlaments ir gatavi nomērdēt pensionārus un bērnus, likvidēt darbavietas un uzņēmumus, turpināt

Latvijas deindustrializāciju, slēgt slimnīcas un skolas, nožņaugt jelkādas produktīvas aktivitātes.

Ko tas nozīmē? Nacionālā valūta ir svarīgs suverenitātes un valsts pārvaldes instruments, ar kuru atbildīga valdība var efektīvi regulēt visas dzīves un darba jomas. Atteikties no savas valūtas nozīmē atteikties no šā ļoti svarīgā valsts suverenitātes un pārvaldes instrumenta. Konkrētā gadījumā šis instruments tiks atdots Eiropas Bankas birokrātu rokās. Vai esam aizmirsuši, kā vēl nesen cīnījāmies par nacionālās valūtas ieviešanu un saimniecisku autonomiju, kā mūsu zinātnieki 1988. gadā šīs prasības drosmīgi ierakstīja savos saimnieciskā aprēķina projektos, kā tos aizstāvēja Maskavā, kā vēlāk šīs prasības nonāca Latvijas Tautas frontes programmā un galu galā pavēra ceļu uz Latvijas neatkarību? Kādā ziemas miegā gan esam gulējuši, ja ļāvām šos savus iekarojumus tik vienkārši nozagt, un tagad klusējam?

Taču es mūsu nelaimēs negribu vainot tikai Rietumus. Ir taču muļķīgi vainot suni, ja tas rej un kož, biti, ja tā dzeļ, nātri, ja pieskāriens tai sūrst. Tāda nu ir modernā Rietumu biznesa daba, ka tas izmanto cilvēku vājības un muļķību, lai tos piekrāptu, aplaupītu, izspiestu, iedzītu bankrotā, padarītu atkarīgus, izmantotu, nogalinātu. Ne mazāk ciniski Rietumu bizness aplaupa arī savus pilsoņus un tiecas parazitēt uz visas pasaules rēķina. Šo dabu labi aprakstījis Džons Perkinss savās dokumentālajās grāmatās „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze (Confessions of an Economic Hit Man)" un „Amerikas impērijas slepenā vēsture"( The Secret History of the American Empire), kuras latviešu valodā diemžēl nav pārtulkotas. Savukārt šās politikas pamatā liktā ideoloģija labi atspoguļota Kanādas aktīvistes Naomi Kleinas grāmatā „Šoka doktrīna: posta kapitālisms darbībā" (The Shock Doctrine: Disastre Capitalism in Action). Īstā traģēdija meklējama mūsu gatavībā šo Rietumu biznesa parazītisko dabu piesavināties un tai pakļauties, gaidīt no tās kādus labumus. Un vienlaikus noniecināt sevi, neticēt saviem spēkiem un savai gudrībai. Kas liedza Latvijai pēc neatkarības atgūšanas izvēlēties mūsu vajadzībām un interesēm piemērotus mērķus un politiku? Tad arī rezultāti būtu pavisam citi.

Cik gan dezorientētai bija jābūt Latvijas sabiedrībai, lai tos pašus genocīda un posta meistarus, kurus simbolizē maniakālie likvidatori Godmanis un Repše, atkal un atkal ievēlētu vadošos amatos? Tā nav nejaušība, ka tieši Godmanis uzvēla sabiedrībai „Parex" spekulantu parādus un parakstīja Latvijas paverdzināšanas un aplaupīšanas protokolu ar SVF, bet Repšem atkal piešķirtas ārkārtas pilnvaras atkārtotai un mērķtiecīgai Latvijas sabiedrības aplaupīšanai un mērdēšanai. Ja Repši atstās šajā pozīcijā, genocīdam pakļauto Latvijas iedzīvotāju skaits augs ģeometriskā progresijā, jo, sašaurinot ekonomiku, arvien lielāks cilvēku skaits paliek lieks vai nu jābrauc prom, vai jānomirst uz vietas.

Piekrītu E. Veidemanes ierosinājumam NRA 15. jūnija rakstā „Laupītāju valsts", ar ko ieteikts politiķus pirms ievēlēšanas pakļaut psihiatriskai pārbaudei. Godmaņa un Repšes gadījumā pārbaudes rezultāti noteikti būtu interesanti un vērtīgi. Ja viņi tomēr tiktu atzīti par pieskaitāmiem, tad būtu darbs tautas tribunālam, kas viņus tiesātu par valsts nodevību un mērķtiecīgu genocīdu. Diemžēl arī pārējie politiķi šīs maniakālās nekaunības priekšā jūtas kā žņaudzējčūskas hipnozei pakļautas, apjukušas vistas.

Korupcija likta mūsu politiskās sistēmas pamatos

Tomēr es negribu mūsu nelaimēs vainot tikai Latvijas politiķus. Citādi būtu jāatzīst, ka mēs visi esam bezpalīdzīgi idioti, nevainīgi apstākļu upuri un pasīvas skrūvītes citu izveidotajā mehānismā. Tautai naidīga vara nevar ilgstoši darboties bez pašas sabiedrības vairākuma aktīvas vai pasīvas līdzdalības un piekrišanas. Tas nozīmē, ka visas līdzšinējās valdības tikai atspoguļojušas sabiedrībā valdošos tikumus, noskaņas un maldus. Un daudzi no mums paši piedalījās tā zara nozāģēšanā, uz kura pašiem jādzīvo. Arī tagad mēs pasīvi noskatāmies, kā paši tiekam mērķtiecīgi un netaisnīgi aplaupīti. It kā tas mūs nemaz neskartu, it kā tas būtu kāds TV seriāls vai grāvējs, ko varam pasīvi noskatīties, ērti iekārtojušies savā dīvānā ar alus bundžu rokās. Ļoti jau negribas atteikties no vilinošajām ilūzijām, kurām savulaik esam noticējuši. Nevēlamies kritiski pārvērtēt savus vecos, aplamos uzskatus. Mēs paši ar savām aktivitātēm vai vismaz kūtrumu esam piedalījušies Latvijas nākotnes iznīcināšanā, savas valsts graušanā. Šo atbildību atzīt ir svarīgi kaut vai tāpēc, lai paši savas kļūdas spētu arī labot. Jo labot varam tikai to, ko vispirms atzīstam par savu kļūdu.

Politiskās sistēmas korupcija sākās ar to, ka tika pieļauta Latvijas partiju finansēšana no privātu ziedojumu līdzekļiem, kā arī zemie kritēriji, kas nepieciešami, lai partiju reģistrētu. Līdz ar to partijas jau no iesākuma sāka kalpot alkatīgu spekulantu un viņu grupējumu interesēm. Sākot jau no partijas „Latvijas ceļš", kuru finansēja pat krimināli grupējumi.

Tātad mūsu politiskā sistēma jau pēc savas dziļākās būtības ir korupta un parazitāra, un politika ir viņu bizness, kam nav nekāda sakara ar valstiskiem mērķiem vai sabiedrības interesēm. Tikušas Saeimā, partijas tikai atstrādā finansētāju piešķirto naudu un pilda starptautisko institūciju prasības. Proti, tās meklē arvien jaunas iespējas izspiest sabiedrību, lai nodrošinātu arvien lielākas privilēģijas saviem finansētājiem, vienlaikus neaizmirstot arī savas izvirtušās intereses. Arī Korupcijas apkarošanas birojs ir tikai šīs koruptās sistēmas uzburta ilūzija. Tā mērķis nav vis apkarot korupciju, bet gan kalpot par instrumentu politisko konkurentu savstarpējos cīniņos. Bieži vien Korupcijas apkarošanas birojs ir ticis izmantots, lai neitralizētu un diskreditētu tieši godīgākos politiķus un amatpersonas.

Partijas mums pat nepiedāvā nekādus valstiskus mērķus, nedz to sasniegšanas plānus, kuru īstenošanā varētu iesaistīties visa sabiedrība. Es nekad neesmu sapratis, kāpēc cilvēki vispār iet uz vēlēšanām (es negāju ne padomju laikā, nedz tagad)? Bet tāpat es nesaprotu, kāpēc daļa cilvēku savas sūri nopelnītās algas vēl un vēlreiz nes uz kazino, lai paspēlētu. Diemžēl ne visu mūsu dzīvē nosaka racionāli veselā saprāta apsvērumi. Taču no tā izriet steidzama vajadzība: ja vien vēlamies glābt savu valsti no bojāejas, mums steidzami un būtiski jāreformē visa politiskā sistēma. Tie kosmētiskie labojumi, kurus no Saeimas pieprasīja Valsts Prezidents, bija domāti tikai acu aizmālēšanai un tvaika nolaišanai.

Kas tad mūsdienu Latvijā ir politiskā partija? Faktiski tā ir uz roku pirkstiem saskaitāmu cilvēku grupiņa, kas nekādus sabiedrības slāņus nepārstāv, bet kas nolēmusi taisīt politisku biznesu. Biznesa galvenais mērķis ir gūt maksimālu peļņu saviem akcionāriem (finansētājiem) un projekta menedžeriem (partijas reālajai vadībai). Lai partiju reģistrētu, šī grupiņa pierunā vēl pāris simtus cilvēku (paziņas radus, kaut kādus gadījuma cilvēkus), kuri aiz kaut kādiem apsvērumiem piekrīt, lai viņus iekļauj partijas sarakstā, kas nepieciešams, lai partiju reģistrētu. Šie cilvēki lielākoties ir absolūti pasīvi, pat nemaksā biedra naudu. No viņiem neko neprasa, ja nu vienīgi bez maksas izlīmēt jau iepriekš sagatavotus plakātus vai izmētāt pa pastkastēm partijas lapiņas vai avīzes. Arī viņi no partijas vadības neko neprasa, jo partiju kongresi tiek organizēti tā, ka šādas iespējas tiek maksimāli ierobežotas, neapmierinātos apvaino šķeltniecībā, izslēdz utt. Daži vīlušies partiju atstāj, viņus aizstāj ar citiem statistiem, bet citi tajā pasīvi paliek, un pat aizmirst, ka tur iestājušies.

Latvijā ir degradēts un sagrozīts pats politikas jēdziens. Sākot no boļševiku lozunga, ka partijas mērķis ir cīnīties par varu, beidzot ar liberālo bezjēdzību, ka politika ir kompromisu māksla. Ja partijas pārstāvētu reālus pilsoņu slāņus vai kārtas, tiešām viens no mērķiem varētu būt šo slāņu interešu saskaņošana un zināma kompromisa panākšana, kas apmierinātu visus. Taču, kā jau uzsvēru, mūsu partijas nekādus iedzīvotājus slāņus nepārstāv. Turklāt tiek noklusēts, ka sabiedrībai ir arī kopējas intereses un vērtības, kuras nav nepieciešams saskaņot, bet gan jāapzinās un jāīsteno. Realitātē partijas varbūt cenšas panākt kompromisu vai vienošanos starp dažādiem parazitārās ekonomikas grupējumiem, kuri šīs partijas finansējuši. Protams, šīs vienošanās ir uz sabiedrības rēķina.

Taču praksē finanšu grupējumi finansē vairākas partijas, kā arī katra partija ar talantīgi izstrādātu biznesa projektu var cerēt uz vairāku finanšu grupējumu atbalstu. Šis apstāklis izskaidro, kāpēc galvenajos jautājumos visas ievēlētās partijas (gan pozīcijas, gan opozīcijas) ir apbrīnojami vienotas. Piemēram, visas partijas bez nopietnām debatēm atbalstīja Latvijas iekļaušanu ES un NATO, Parex parādu uzkraušanu sabiedrībai, kā arī pašlaik notiekošo sabiedrības aplaupīšanu. Tāpēc ir skumji noraudzīties, kā sabiedrība tiek šķelta un tracināta saistībā, piemēram, ar nacionāliem vai pilsonības jautājumiem. Politiku nosaka ne jau pirmsvēlēšanu ideoloģiskie lozungi, bet gan finansētāji, kuri dažādu ideoloģisko etiķešu nēsātājiem ir vieni un tie paši. Arī Parex bankas vienbalsīgā glābšana, neuzdodot nekādus jautājumus, kļūst skaidra, ja apzināmies, ka šī banka ilgstoši finansēja lielu partiju skaitu sākot no sociāldemokrātiem, beidzot ar visiem pārējiem nacionālistiem un internacionālistiem. Faktiski Latvijā arvien ir tikai viena partija, kuras virtuālajām personifikācijām profesionāli tēlu veidotāji uzbūruši dažādus imidžus. Ja padomju laikā bija pasludināts „monoteisms" (tas netraucēja vienīgās partijas ietvaros reāli darboties dažādiem klaniem, reģionālajiem grupējumiem, frakcijām un interesēm), tad tagad iluzora daudzdievība, lai gan „dievs" tāpat palicis tas pats vienīgais.

Patiesībā īstenā demokrātijā politika ir valsts pārvaldes māksla . Partijām nav jādod nekādi salaveča solījumi, jo ne jau partijas ir reālo vērtību radītājas, kas kaut ko var solīt, dalīt vai dot. Reālo vērtību radītāja ir sabiedrība valsts pilsoņi, kas ir arī augstākā suverenā vara. Lai valsts pilsoņu darbību saskaņotu tā, lai cilvēku pūliņi nestu lielāku kopējo labumu, valstij ir nepieciešama pārvalde. Nevis politiskā elite, kas bauda privilēģijas, bet gan īsteni tautas kalpi, kuri sabiedrības interesēs pilda minētās koordinējošās un pārvaldošās funkcijas. Ja jau pat nelielai firmai ir nepieciešama

pārvalde un attīstības stratēģija, tad valstij vēl jo vairāk.

Lai labāk saskaņotu dažādu indivīdu, iestāžu, organizāciju, uzņēmumu un nozaru darbību un sadarbību, partijas var piedāvāt valsts attīstības vīziju, valsts mērķus un stratēģiju pasaules kontekstā, konkrētas programmas konkrētu mērķu veiksmīgai sasniegšanai, nozaru attīstības plānus u.tml. Šie plāni, protams, jāsaskaņo un jāveido sadarbībā ar pašiem nozaru, sabiedrības slāņu un pašvaldību izvirzītiem pārstāvjiem. Lai tas būtu iespējams, šīm nozarēm un slāņiem pašiem jābūt organizētiem un aktīviem. Patiesa demokrātija īstenojas virzienā no apakšas uz augšu, nevis otrādi. Nevis astei jākustina suns, bet gan suns pats kustina savu asti. Diemžēl Latvijā viss ir izveidojies pēc shēmas „aste kustina suni", un tautas kalpi ir uzmetušies par tautas izkalpinātājiem.

Lai iztirzātu vēlamo politiskās sistēmas reformu, būtu nepieciešama vesela grāmata, taču šai rakstā uzsvēršu tikai galvenos punktus:

•    jāatsakās no kārtības, kuras ietvaros partijas finansē privāti ziedotāji (lasi: oligarhi, ārzonās reģistrētas firmas, kriminālie grupējumi, Latvijā reģistrētas ārvalstu firmas un citas ieinteresētas ārvalstu aģentūras). Partija jāuztur tās biedriem, maksājot obligātas, bet stingri reglamentētas (ierobežotas) biedru naudas. Tas partiju vadības ieinteresēs piesaistīt pēc iespējas vairāk dalībnieku. Lai to panāktu, partiju vadības būs spiestas savā darbībā ieinteresēt plašus sabiedrības slāņus, un to savukārt varēs paveikt ar patiešām labām idejām un reāliem darbiem. Ar likumu jānosaka minimālais partijas biedru skaits, kas nepieciešams, lai partiju reģistrētu. Es piedāvāju 10 000 biedru. Ar to būs panākti divi vēlamie mērķi: a) partija patiešām pārstāvēs reālu un vērā ņemamu sabiedrības daļu; b) krasi samazināsies reģistrēto partiju skaits un no tā izrietošā aizkulišu tirgošanās. Valsts interesēm neatbilstoša partija zaudētu savus biedrus (jo kurš gan gribēs finansēt savām interesēm neatbilstošu vai netalantīgu partijas vadību?) un līdz ar to automātiski zaudēs partijas statusu ar visām no tām izrietošām sekām:

•    pilnīgi jāaizliedz pirmsvēlēšanu reklāma visi šie TV klipi, radio iekliegšanas, bezmaksas koncerti, plakātu un lielbilžu līmēšanas, staigāšanas pa dzīvokļiem, dāvanu dalīšanas u.c. preču mārketinga triki, kuriem nav nekādas saistības ar īstenojamo valsts politiku. Reklāmas vietā partijas varēs sabiedrību informēt par saviem konkrētajiem mērķiem, to sasniegšanas programmām, konkrētiem attīstības modeļiem, īsām kandidātu biogrāfijām un jau padarīto darbu uzskaitījumiem. Šo apjoma un formas ziņā ar likumu reglamentēto informāciju par valsts budžeta līdzekļiem iespiedīs un izplatīs oficiālais valsts vai pašvaldības laikraksts, izdodot īpašu pirmsvēlēšanu pielikumu, kuru vēlētājiem piegādās par valsts budžeta līdzekļiem. Savukārt valsts televīzija un radio partijām bez maksas piedāvās vienādu raidlaiku tematiskām diskusijām, kurās partiju pārstāvji varēs izklāstīt savus konkrētus risinājumus svarīgām valsts dzīves problēmām, kā arī atbildēt uz profesionālu raidījuma vadītāju, kā arī klausītāju jautājumiem. Protams, partiju pārstāvji par savu naudu varēs apbraukāt arī vēlēšanu apgabalus, lai tiktos ar vēlētājiem, skaidrotu savas programmas un atbildētu uz jautājumiem. Tā kā partijas būs skaitliski lielas, tās pastāvīgi būs pārstāvētas visos Latvijas reģionos. Par savām biedru naudām tās varēs uzturēt birojus, regulāri izdot informatīvus biļetenus, rīkot tikšanās un izglītojošus pasākumus, uzturēt dzīvu saikni gan ar saviem biedriem, gan vēlētājiem. Taču ne reklāmas kampaņas;

•     ieviešama mažoritārā vēlēšanu sistēma, kuras ietvaros katrs vēlēšanu apgabals darbībai Saeimā izvēlēs vienu kandidātu, kurš būs atbildīgs gan savas partijas, gan konkrētā apgabala vēlētāju priekšā. Krāpšanas vai nelojalitātes gadījumā savu deputātu varēs atsaukt gan viņa partija, gan apgabala vēlētāji. Proporcionālā vēlēšanu sistēma izrādījās neefektīva jau Pirmajā Latvijas Republikā, veidotās valdības tāpat bija nestabilas, īslaicīgas, bez skaidras atbildības un apšaubāmu lojalitāti. Tāpat bija vērojamas deputātu migrācijas starp partijām, atkāpšanās no iepriekš izvirzītajiem mērķiem un trūka jelkādas ATBILDĪBAS;

•     lai starp varas atzariem būtu veselīgs līdzsvars, kas novērstu zināmas pārmērības un nepilnības, ieviešama pārvaldes sistēma, kurā darbotos visas tautas vēlēts Valsts Prezidents ar lielākām pilnvarām un pienākumu veidot monolītu speciālistu valdību, kura būtu spējīga darīt visu nepieciešamo valsts mērķu sasniegšanai. Gan parlamentam, gan izpildvarai zināmos jautājumos būtu dotas veto tiesības, kuru pārvarēšanai būtu nepieciešams kvalificēts cita varas atzara balsu vairākums. Jāparedz, ka kvalificētam Saeimas vairākumam, kā arī vēlētāju vairākumam, konkrētos gadījumos ir tiesības ierosināt prezidenta atsaukšanas procedūru. Tādējādi veidotos arī veselīgs līdzsvars starp nacionālajām un reģionālajām interesēm: deputāti, kuri rūpējas par sava reģiona attīstību, un prezidenta administrācija, kurai rūp valsts attīstība kopumā. Trešais varas atzars būtu no abiem iepriekšējiem neatkarīga tiesu vara. Vadošie tiesu sistēmas pārstāvji tāpat būtu ievēlami vispārējās vēlēšanās;

•     arī mažoritārā vēlēšanu sistēma nenodrošina labus rezultātus automātiski. Lai sistēma tiešām darbotos valsts un tautas interesēs, sabiedrībai jābūt aktīvai, izglītotai, pašapzinīgai un organizētai. Nedrīkst pieļaut politiskās „elites" veidošanos, kas atraujas no pārējās sabiedrības un tai uzkundzējas. Katram jāsaprot, ka Saeimas deputāti un prezidentālā izpildvara ir tikai tautas kalpi, bet suverenā vara un galvenā teikšana visos stratēģiskos jautājumos ir Latvijas tautai. Gan deputātu, gan prezidenta un ministru atalgojums matemātiski jāsaista ar viņu darbības rezultātiem. Jāievieš koeficents, pēc kura aprēķina deputātu un amatpersonu algas, izejot no tautas vispārējās labklājības līmeņa, proti, minimālās algas visā valstī. Tas politiķiem būs labs stimuls censties. Vēl jo vairāk tāpēc, ka kalpošana savai tautai uzskatāma par goda lietu. Ne vien vārdos, bet arī darbos.

Pirms apjēgt un izvēlēties galvenos saimnieciski politiskos darbības virzienus, svarīgi ir saprast, kas ar Latviju noticis t.s. treknajos gados, kurus ievadīja Latvijas iekļaušana ES un pievienošanās NATO. Jo ne jau A. Kalvīša valdībai bija resursi pēkšņi uzburt „treknos gadus". To panāca visas iepriekšējās valdības, krāpnieciski inscenējot Latvijas iekļaušanu ES un NATO. Tieši ES bija „trekno gadu" efektam nepieciešamie resursi, un Kalvītis šo stāvokli tikai mantoja, lai arī, protams, pats bija šajos procesos līdzdarbojies. Ja runājam par iekļaušanu NATO, Tautas partijai bija pozitīva, taču mērena pozīcija. Dedzīgākie NATO „vanagi" bija „Jaunais laiks" un Valsts prezidente V.V. Freiberga. Lai

gan arī pārējās partijas šo pozīciju vairāk vai mazāk atbalstīja. „Trekno gadu" fenomens

Es negribu noniecināt pārējās nozares, izņemot klaji parazītiskās, bet kā svarīgāko šoreiz gribu izcelt reālo ekonomiku, ar kuru saprotu galvenokārt nacionālo ražošanu, infrastruktūras būvi, tranzītu un vēl dažus iekšējos un starptautiskos pakalpojumus, kas ir valsts labklājības galvenais pamats un ekonomikas dzinējspēks. Tātad jau tā novājinātā reālā ekonomika „treknajos gados" saruka vēl vairāk, it īpaši ražošana, kas, kā jau norādīju, ir Otrās Latvijas Republikas vājā vieta. Pirmkārt, Brisele panāca vairāku ražošanas nozaru pilnīgu likvidēšanu (piemēram, cukura un kafijas rūpniecība, cukurbiešu audzēšana) un pārējo nozaru ierobežošanu ar niecīgām ražošanas kvotām, piemēram, zvejniecība u.c.

Tā saucamā Eiropas nauda arī netika ieguldīta mūsu reālajā ekonomikā, bet gan tautsaimnieciski nenozīmīgos projektos, kuru īstenošana pēc Briseles noteikumiem bija izdevīga galvenokārt Rietumeiropas korporācijām. Savukārt t.s. Eiropas standartu ieviešana kalpoja kā vēl viens efektīvs instruments mūsu nacionālo ražotāju iznīdēšanai un ražošanas procesu sadārdzināšanai. Visbeidzot, mūsu ražotāji un uzņēmēji, kas iesaistījās ES projektos, zaudēja savu brīvību un kļuva pilnīgi atkarīgi no ES birokrātu un dažādu aģentūru diktāta. Šāda Briseles politika vēl vairāk palielināja Latvijas atkarību, likvidēja neskaitāmas darbavietas (bezdarbnieku faktiskais skaits nav nosakāms, jo tūkstoši bez darba palikušo vienkārši emigrēja uz citām valstīm), palielināja jau tā kritisko ārējās tirdzniecības iztrūkumu, t.i., mūsu ārējo parādu, kurš jau tuvojas 25 miljardiem latu. Tāpēc pilnīgi reāls ir eiroskeptiķu apgalvojums, ka nevis ES finansē Latviju, bet gan Latvija finansē ES.

Lai arī Latvija ES budžetā maksā pilnu dalības maksu, tomēr mūsu ražotāji, piemēram, lauksaimnieki, saņem 6 līdz 8 reizes mazākas subsīdijas nekā viņu kolēģi vecajās ES dalībvalstīs. Tā ir nekaunīga diskriminācija un tīša Latvijas gremdēšana, kas diskreditē pašu Eiropas Savienības ideju.

Pašu kapitāls, kuru varējām ieguldīt savā tautsaimniecībā, no Latvijas sāka paātrināti aizplūst. Piemēram, mūsu pensiju fondus atdeva privātām bankām (galvenokārt ārvalstu bankām), kuras tos ieguldīja starptautiskos spekulatīvos darījumos, un lielā mērā šo kapitālu nospēlēja. Tāpat arī citus mūsu pilsoņu iekrājumus, noguldījumus un apdrošināšanas iemaksas bankas ieguldīja nevis Latvijas tautsaimniecībā, bet galvenokārt ārvalstu vērtspapīros. Arī šis kapitāls lielā mērā tika zaudēts. Bez tam ārvalstu bankas ar savu nodevu apliek praktiski katru mūsu pilsoņu, uzņēmumu un iestāžu transakciju, sākot ar individuāliem komunālajiem maksājumiem, beidzot ar lielo pašvaldību un lielāko uzņēmumu kontu apkalpošanu. Kopumā no šīm nodevām savācas lielas summas, kuras tāpat tiek izvestas no Latvijas.

Dalība ES pastiprināja jau iepriekš vēroto tendenci, kad ienesīgāko Latvijas nozaru uzņēmumi reģistrējas t.s. ārzonās jeb „nodokļu paradīzē". Citiem vārdiem, šie lielie uzņēmumi nemaz nemaksā nodokļus Latvijas valstij. Arī pašlaik, kad mūsu valstij tik nepieciešami naudas līdzekļi un budžeta ieņēmumi, valdība pat nemēģina kaut ko šajā nenormālajā stāvoklī mainīt, jo vieglāk šķiet naudu izspiest no sirmgalvjiem un bērniem.

Lielo uzņēmumu neaizskaramībai un privilēģijām ir arī cits svarīgs iemesls: šīs firmas finansē mūsu politiskās partijas. Tas ir vēl viens svarīgs iemesls, kāpēc nepieciešama politisko partiju un vēlēšanu sistēmas reforma.

Latvijas saistības NATO struktūrās krasi palielināja dažādās budžeta ailēs sarakstītos militāros izdevumus: gan dalībmaksa NATO, finansiāla palīdzība NATO, bruņojuma un cita aprīkojuma iepirkumi, infrastruktūras pielāgošana NATO standartiem, maksa par NATO un ASV starptautiskām operācijām. Līdz ar to latvieši zaudēja savas morālās tiesības runāt par kādreizējo Latvijas okupāciju, jo tagad okupanti ir paši latvieši, kuri iesaistījušies netaisnos, koloniālos, ar meliem attaisnotos karos. Dalība NATO radījusi arī netiešus finansiālos zaudējumus, piemēram, būtiski cietusi mūsu tranzīta nozare, jo Krievija vienkārši nevēlas barot savus potenciālos pretiniekus, un tas tiešām tai nav jādara.

Vai dalība NATO ir nodrošinājusi Latvijas drošību pret potenciāliem agresoriem? Nē, jo vienīgos īstenos agresorus mēs jau esam ielaiduši savā teritorijā, un viņi var Latviju izmantot kā placdarmu agresijai pret mūsu kaimiņiem, līdz ar to Latviju iesaistot kārtējā pasaules karā. Nav noslēpums, ka jau tagad Latvija iesaistīta dažādu krāsu revolūciju eksportā, kas ir pret kaimiņiem naidīga, graujoša politika. Bez tam Latvijas iesaistīšanās ASV imperiālistiskajās avantūrās padarījusi mūs par naida un nicinājuma objektu visā pasaulē. Līdz ar to varam secināt, ka dalība NATO tikai pasliktinājusi mūsu attiecības ar tuvākajiem kaimiņiem un mazinājusi mūsu drošību. Bez tam vēsturiski Rietumi Latvijas intereses vienmēr ir bez šaubīšanās iztirgojuši, tiklīdz tas viņiem šķitis izdevīgi. Atcerēsimies kaut vai Molotova-Ribentropa paktu, angloamerikāņu pozīciju 1940. gadā un vēlāko Jaltas vienošanos.

Tātad visus t.s. treknos gadus Latvija ir tikusi bezkaunīgi un nežēlīgi slaukta un izlaupīta. Var teikt arī, ka tikusi ekonomiski okupēta un kolonizēta.

No kā tad radās šķietamais „trekno gadu" efekts?

Jā, Latvijā ieplūda patiešām milzīga nauda, taču tā bija spekulatīvu darījumu nauda, no kuras kaut kas atlēca gan politiķiem, gan ierēdņiem (par šādas afēras pieļaušanu), gan arī tiem vienkāršajiem cilvēkiem, kuri šos darījumus apkalpoja vai strādāja dažādu projektu ietvaros. Kādu brīdi pat šķietami pieauga reālais algu līmenis, lai gan to tūlīt deldēja strauji augošā inflācija un pieaugošā kredītu masa. Ja mūsu pašu nauda tiktu ieguldīta reālajā ekonomikā, nekādas inflācijas nebūtu, bet spekulatīvos darījumos ieguldīta nauda vienmēr rada inflāciju . Palielinājās arī tirdzniecības un savstarpējo pakalpojumu apjomi, taču diemžēl tas nestimulēja mūsu nacionālo ražošanu, bet tikai vēl lielāku importu. Tātad Latvija tika dzīta aizvien lielākos parādos.

Parasts patērētājs to varēja nezināt, bet banku un valdību vadītāji gan labi saprata, kāds ir šādas spekulatīvās naudas invāzijas galvenais mērķis. Tā ir klasiska un vēsturē bieži izmantota cilvēku paverdzināšanas un aplaupīšanas shēma. Vispirms tiek masveidīgi un mākslīgi uzpūsts nekustāmo īpašumu, vērtspapīru vai citu aktīvu tirgus, labi apzinoties, ka agrāk vai vēlāk uzpūstais burbulis nenovēršami plīsīs un cenas kritīs. Taču šā procesa ietvaros daudzi cilvēki (kredītu ņēmēji, vērtspapīru uzpircēji u.c.) ir uzņēmušies milzīgas parādu saistības. Tirgum sabrūkot, šo cilvēku parādi lielākoties paliek nesamaksājami. Līdz ar to upurvalsts iedzīvotāji nonāk parādu verdzībā, bet valsts un iedzīvotāju resursi lēti nonāk baņķieru īpašumā.

Mums pašlaik svarīgi saprast, ka šo plānu labi apzinājās un mērķtiecīgi īstenoja tieši tās skandināvu un citu ārzemnieku bankas, kas tagad tēlo mūsu draugus, lai gan patiesībā priecājas un mūs uzskata par saviem vergiem. Tieši šīs bankas pārstāv Starptautiskais Valūtas fonds (SVF), Eiropas Komisija un individuālas Rietumu valdības, kuras tagad diktē mūsu valsts politiku un pēc kuru norādījumiem tiek samazinātas mūsu algas, aplaupīti mūsu sirmgalvji un bērni, slēgtas mūsu skolas, slimnīcas, uzņēmumi un darbavietas. No Latvijas izspiestā nauda tiek atdota tieši tiem pašiem spekulantiem, kuri šo krīzi apzināti izraisīja !

Ko mēs no tā varam secināt?

Tēlaini izsakoties, „treknie gadi" bija narkoze, kuru starptautiskais spekulatīvas kapitāls iešļircināja Latvijas valsts organismā, lai pēc tam veiktu šā organisma izrūnīšanu (sterilizāciju) un svarīgāko locekļu amputāciju . Pašlaik šī operācija ir sākusies, un mūsu „elite" to ciniski nodēvējusi par „dizķibeli", jo baidās pati par savu līdzatbildību Dzimtenes interešu nodevībā. Tieši tāpēc pastāvošā vara pat nemēģina analizēt saimnieciskā sabrukuma cēloņus un izmeklēt „Parex" bankas afēru. Jo šāda izmeklēšana atklātu viņu līdzdalību vai vismaz klusējošu nolaidību, ja ne stulbumu.

Eiropas Savienība nav vis patiesa līdztiesīgu valstu vai tautu savienība, bet gan tā paša starptautiskā spekulantu karteļa no augšas veidots reģionāls, birokrātisks, nedemokrātisks veidojums . Arī NATO mūsdienās ir tā paša parazitārā kluba instruments, kam nav nekāda sakara ar dalībvalstu kolektīvās aizsardzības vai drošības interesēm.

Labā ziņa ir tāda, ka suverēnai valstij, kāda Latvija arvien de jure skaitās, ir tiesības šādi radītus parādus neatzīt un likt iesaistītajām bankām pašām uzņemties atbildību par savu avantūru sekām. Proti, mūsu valstij ir ne tikai tiesības, bet arī pienākums aizstāvēt savus pilsoņus, nevis glābt starptautiskos spekulantus.

Nevis slinkojot un pūstot

Nu nav vienalga, ko cilvēki dzied. Dziedot vai bieži klausoties dziesmu, mēs programmējam savu zemapziņu, tātad savu dzīvi. Dziedot dziesmu, mēs apzināti vai neapzināti kaldinām savu likteni. Sevišķi tas attiecināms uz valsts himnu, ko dziedam un klausāmies svinīgos, simboliskos un izšķirošos brīžos.

Dziedāšanai un dejošanai ir svarīga nozīme cilvēku dzīvē, bet vai tā būtu vienīgā darbība, kas jāizceļ valsts himnā, kā tas dzirdams mūsu patreizējā himnā „Dievs, svētī Latviju"?

Latviešiem ir arī otrā jeb neformālā himna „Pūt, vējiņi!". Skaista melodija, bet vai tā būtībā nav dzērāju dziesma? Tautā populāras arī dziesmas, kas stāsta par svešu kungu bargām varām, par to, kā bāleliņam nenovēršami jākaro svešos karos vai jāvergo svešā kunga rijā. Uz ko mēs sevi programmējam, dziedot šādas dziesmas? Un vai šo dziesmu tēmas patiešām neīstenojas arī mūsu dzīvē?

Nē, nav vienalga, ko tauta dzied. Izvēloties dziesmu, jāpadomā, uz ko mēs sevi noskaņojam, uz kurieni virzāmies?

Manuprāt, valsts himnai ir īsi un mobilizējoši jāatspoguļo valsts mērķis un šā mērķa sasniegšanas līdzekļi. Kāds ir mūsu valsts mērķis? Izrādās, mēs par to neesam pat domājuši. Jau pagājuši gandrīz 20 gadi kopš neatkarības pasludināšanas, bet neviens nav uzdrīkstējies pasludināt mūsu valsts mērķi! Ko gan mēs varam gaidīt, uz ko mēs varam orientēties, pēc kā varam vērtēt savus sasniegumus, ja paši neesam apzinājušies savas valsts mērķi?

Esmu ilgi par šo tēmu domājis. Mērķim jābūt vērtīgam, vienkārši apjaušamam, saprotamam un visu sabiedrību vienojošam. Manuprāt, valsts mērķis ir kopējiem spēkiem radīt priekšnoteikumus katra valsts pilsoņa maksimāli iespējamai labklājībai visa sava zemes mūža garumā . Ar labklājību es nedomāju tikai materiālu labklājību un noteikti ne jau kādu patērētāju paradīzi. Tipiska patērētāju sabiedrība ir pasīva, amorāla un parazitāra, tā iezvana sabiedrības iziršanu, degradāciju, attīstības apstāšanos, dzīvotgribas apsīkumu un drīzu bojāeju. Mēs nekritiski no Rietumiem pārņēmām patērētāju sabiedrības modeli, tāpēc arī šī sistēmas krīze un sabrukums.

Labklājība iedalāma materiālā, intelektuālā, emocionālā un garīgā labklājībā, iespējā katram gūt nepieciešamo izglītību un brīvi veidot savu, savu tuvinieku un visas valsts dzīvi. Labklājība ir iespēja sevi nemitīgi pilnveidot : attīstīt, likt lietā savas dotības un talantus. Labklājība ir brīva iespēja pašiem izmantot savas zemes resursus un senču atstāto mantojumu, iespēja savā Dzimtenē vai dzimtajā vietā ierīkot savas dzimtas ligzdu, iespēja apzināti un jēgpilni ieguldīt savu darbu sevis, savu tuvinieku un visas tautas labklājībā, kas turpinātos un vairotos no paaudzes uz paaudzi. Labklājība nozīmē iespēju katram savā zemē apmierināt cilvēka pamatvajadzības un cilvēka pamattiesības: tiesības uz dzīvību, uz elementāru pārticību, uz pieejamu izglītību, uz veselību, uz personīgās dzīves brīvību un cilvēka cieņu, uz savu pajumti, uz darbu, uz pienācīgu atalgojumu par savu darbu, uz nepieciešamo atpūtu, uz nodrošinājumu vecumdienās, uz labu infrastruktūru, uz savas valsts aizsardzību, uz draudzīgu sadzīves kārtību, uz garīgu attīstību (sirdsapziņas brīvību), uz veselīgu kultūru, uz iespējām likt lietā savas radošās dotības, uz morālu gandarījumu, uz taisnīgumu, uz pozitīvām vērtībām. Labklājība nozīmē arī garīgu briedumu, atbildības uzņemšanos par savu dzīvi. Valsti var iztēloties kā tautas augstāko pašorganizēšanās formu, kas kopīgiem, saprātīgi organizētiem spēkiem var katram savam pilsonim nodrošināt tādu dzīves kvalitāti, ko nespētu sev nodrošināt katrs indivīds, balstoties tikai uz saviem spēkiem.

Tātad valsts mērķis būtu radīt priekšnoteikumus katra pilsoņa dabiskajai vēlmei nemitīgi pilnveidoties un uzlabot savu, savu tuvinieku un visas tautas dzīvi. Lai katra paaudze nākamajai paaudzei aiz sevis atstātu kaut nedaudz labāku Latviju, nekā to, kuru saņēma, ierodoties šajā pasaulē. Jo visi taču esam savstarpēji saistīti. Ko nespēj viens, to varam, savus spēkus apvienojot un apzināti virzot vēlamajā virzienā.

Latvijā patlaban ir tik daudz nedarītu darbu, trūkumu, nejēdzību, netaisnības un nepilnību, un ir tik zema dzimstība, ka nav pamata nedz bezdarbam, nedz strādāt gribošu cilvēku emigrācijai. Mēs taču neradījām Latviju, lai kalpotu svešiem kungiem, spekulantiem, bandītiem un svešām bankām? Mēs taču neradījām Latviju, lai mūsu bērni izdzīvošanas iespējas būtu spiesti meklēt svešās zemēs? Mēs taču necīnījāmies par neatkarību tikai tāpēc, lai pēc tam savus resursus lēti un tuvredzīgi iztirgotu svešajiem? Tad kāpēc mēs to tik viegli pieļaujam un bezpalīdzīgi noskatāmies, kā tiek noārdīta mūsu valsts?

Ņemot vērā iepriekš teikto, es ieteiktu par valsts himnu izvēlēties dziesmu „Nevis slinkojot un pūstot". Tā stāsta par tautas godu, tā orientē uz prāta gaismas gūšanu, tā aicina katru iesēt savu graudu tautas uzplauksmes druvā, tā noraida tukšu pelavu tirgoņus (spekulantus, draugu kapitālistus, blēžus un parazītus), tā noskaņo uz veselību, stiprumu, nepārtrauktu augšanu un pilnveidošanos, uz dzīves laimi. Tā savieno individuālo ar kopīgo un apliecina universālo likumsakarību: „Ko sēsim, to arī pļausim". Arī Dieva svētība nezudīs, jo dziesma orientē uz Dievam tīkamiem darbiem un tikumiem (kāpēc gan Dievam būtu jāsvētī tāda Latvija, kas tīko vien dziedāt un diet?). Dziesmai ir arī enerģiska, mobilizējoša, dzīvespriecīga un pacilājoša melodija. Vai tas nav tieši tas, kas mums pašlaik tik nepieciešams?

Protams, kāds talantīgs dzejnieks sadarbībā ar apdāvinātu komponistu var radīt arī pilnīgi jaunu valsts himnu, taču, lai saglabātu saikni ar mūsu priekšgājēju un tautas modinātāju ideāliem, manuprāt, gana piemērota himna būtu „Nevis slinkojot un pūstot". Ieklausīsimies un paši sevī izdziedāsim, dziļi sevī ieprogrammējot savu individuālo un kopīgo nākotnes ceļu!

Nevis slinkojot un pūstot Tautu augstā godā cel; Tik pie prāta gaismas kļūstot,

Tauta zied un tauta zeļ.

Ja ikviens tik zemē sētu Vienu graudu veselu, Kas gan izskaitīt tad spētu Zelta kviešu krājumu?

Bet kas lielīdamies pārdod, Ved uz tirgu pelavas, Tas kā pelus, vējam ārdot, Zūd no ļaužu piemiņas.

Augsim lieli, augsim stipri, Būsim sveiki, veseli, Uzdziedāsim, uzdziedāsim Augstu laimi Latvijai!

Kā atgūt mūsu Latviju?

Darāmais būtu iedalāms divās aktivitāšu grupās:

1)    prasības, kuras mēs, kā suverenā vara, izvirzām jau esošajam parlamentam, amatpersonām un valdībai;

2)   pašorganizēšanās un darbības, kuras mēs veicam patstāvīgi, kā brīva, pilsoniska

sabiedrība.

Labā ziņa tā, ka mums šādās lietās jau ir sava laba pieredze!

Rietumos daudzi dzīvo ilūzijās, ka viņi mūs uzvarējuši aukstajā karā, tāpēc ar to guvuši tiesības uz mūsu rēķina baudīt savas uzvaras augļus un uzvarētāju privilēģijas. Tāpēc viņi mūs nepieņem kā līdztiesīgus partnerus, bet gan kā sakautus un izmantojamus ienaidniekus. Rietumi mūs izmanto!

Tā ir daļēja patiesība, jo daudzi padomju pilsoņi tiešām bija uzķērušies vilinošiem patērētāju sabiedrības ideāliem, proti, bija gatavi graut padomju impēriju, lai tiktu pie firmas lupatām un iespējām grezni dzīvot (parazitēt), neieguldot reālu darbu sabiedrības attīstībā.

Šis faktors tiešām krietni iedragāja padomju ideoloģiskos pamatus un pamatīgi demoralizēja galvenokārt tieši kompartijas nomenklatūru, kura tad arī iesāka dubultu dzīvi un t.s. pārbūves politiku, kas galu galā noveda līdz impērijas sabrukumam. Taču ne jau Rietumu specdienesti un propaganda sagrāva padomju impēriju. Patiesībā tieši šiem specdienestiem PSRS sabrukums bija vislielākais un negaidītākais pārsteigums, kam viņi vēl vairākus gadus nespēja īsti noticēt.

Galvenais PSRS sabrukuma cēlonis bija aizvien augošā parasto PSRS pilsoņu nesadarbošanās ar valdošo režīmu ! Un šīs nesadarbošanās priekšgalā bija tieši Baltijas republiku un it īpaši tieši Latvijas iedzīvotāji! Tieši Latvija visspilgtāk noteica toni procesam, kas beigās sagrāva visu vareno impēriju! Tā ir mūsu pieredze un mūsu spēks!

Neviens režīms nevar ilgstoši pastāvēt, ja tā pilsoņi ar režīmu nesadarbojas, ja pilsoņi režīma ieceres apzināti vai neapzināti boikotē. Tas attiecās gan uz padomju režīmu līdz 1990. gadam, gan uz pašlaik Latvijā valdošo režīmu.

Latvijā pēdējos 20 gados notikušie procesi bija iespējami vien tāpēc, ka mūsu sabiedrības vairākums vairāk vai mazāk aktīvi šos procesus atbalstīja un tajos iesaistījās. Vai šeit varētu darboties ārvalstu bankas, ja mēs paši šajās bankās neatvērtu savus kontus un nepieņemtu viņu vilinošos kreditēšanas piedāvājumus? Vai varētu notikt prihvatizācija, ja mēs paši šajā procesā neiesaistītos? Vai varētu attīstīties piramidālas banku krāpnieciskās shēmas, ja mēs paši šajās bankās neieguldītu savu kapitālu? Vai Latvijā varētu izveidoties no sabiedrības atrauta varas „elite", ja mēs paši neuzķertos uz lētiem reklāmas trikiem un šos politiskā biznesa klubus vēl un vēlreiz neatbalstītu vēlēšanās? Vai Godmaņa valdība varētu uz mūsu pleciem uzkraut „Parex" bankas parādus, ja mēs vienoti izietu ielās un neatkāptos, kamēr valdība būtu spiesta no sava netaisnīgā nodoma atteikties? Vai Latvija tiktu pakļauta SVF un EK tiešajai pārvaldei (diktātam), ja mēs šādu lēmumu kategorisku noprotestētu un nepieļautu? Vai mums vispār būtu finanšu krīze, ja mēs paši nebūtu to atnesuši uz saviem pleciem? Vai t.s. „politiskā elite" un mēdiji spētu mūs tā muļķot, ja mēs paši rūpētos par savu izglītību, pārvarētu savu kūtrumu un vienaldzību?

Tā mēs sev varam uzdot simtiem līdzīgu jautājumu un secināt, ka visi apkārt notiekošie negatīvie procesi bija iespējami vien tāpēc, ka mēs paši tos aktīvi vai pasīvi atbalstījām. Vien tāpēc, ka mēs klusējām un šos procesus nenovērsām. Atzīt to ir ļoti svarīgi, jo tikai tādā gadījumā mēs būsim uzņēmušies atbildību par savu dzīvi un spēsim savas kļūdas labot. Kļūdu labošanas galvenais priekšnoteikums ir šo kļūdu atzīšana. Mēs varam ietekmēt un mainīt tikai to, ko atzīstam un par ko uzņemamies personīgu atbildību.

Nesadarbošanās ar nedraudzīgu varu ir plašs jēdziens, kas ietver klasisku nevardarbīgo pretošanos (Gandijs ar šādu taktiku panāca Indijas atbrīvošanu no britu koloniālā jūga; Martins Luters Kings līdzīgi piespieda ASV varas iestādes ievērot nēģeru tiesības); nevardarbīgas protesta demonstrācijas; infrastruktūras bloķēšanu, līdz panākta taisnīgu prasību izpildīšana; taisnīgu prasību iesniegšanu varas iestādēm un šo prasību aizstāvēšanu līdz to galīgai atzīšanai un pieņemšanai; atteikšanos pildīt netaisnus likumus, atteikšanos maksāt nodokļus, kurus vara izmanto netaisniem vai prettautiskiem mērķiem; nedraudzīgu iestāžu un uzņēmumu boikotu; alternatīvu pašpalīdzības struktūru veidošanu; kooperāciju, organizēšanos biedrībās, kurām izvirzīti taisnīgi, produktīvi mērķi; alternatīvas informācijas izplatīšanu domubiedru apzināšanai un sabiedrības mobilizācijai; dažādus piketus un demonstrācijas, kuru mērķis sabiedrības uzmanības pievēršana netaisnībai vai sasāpējušām problēmām utt.

Instrumentu klāsts valsts un arī vietējo pašvaldību politikas ietekmēšanai un mainīšanai ir bezgalīgi plašs. Katrs mēs savā vietā un laikā varam darīt kaut ko vērtīgu, lai sasniegtu sabiedrībai svarīgus mērķus. Tomēr, lai šī darbība būtu sekmīga un sasniegtu iecerētos mērķus, nepieciešams ievērot vairākus stingrus nosacījumus.

Tautas kustībai jābūt morāli nevainojamai (tātad morāli pārākai par netaisno vai korumpēto varu), brīvprātīgai (jāatsakās no piespiedu pasākumiem, fiziska vai morāla terora, cilvēku manipulēšanas), pašaizliedzīgai, dāsnai un nesavtīgai (nav jāprasa, kas man par to būs; vispirms jādomā, ko tu vari dot sabiedrības kopējam labuma, jāsaprot, ka tavs individuālais labums atkarīgs no vispārējā sabiedrības labuma; došana un gūšana ir nedalāmas un savstarpēji saistītas viena procesa puses, no kurām galvenā ir tieši došana; ja neviens nedos, tad neviens arī nesaņems; ja neviens nesēs, tad neviens arī nesagaidīs ražu), jāizvēlas visai sabiedrībai nozīmīgi, taisnīgi un cēli mērķi.

Kustībā jāvalda brālības un solidaritātes garam, mīlestībai un savstarpējai cieņai. Nedrīkst pieļaut elitārismu, slepenību, dalīšanos savtīgu interešu grupās un privilēģiju dalīšanu, jo tas demoralizē kustību, kā arī paver varai iespējas kustību sašķelt. Tā bija viena no Tautas frontes galvenajām kļūdām, kad vēl pirms varas iegūšanas Tautas frontes līderi sāka dalīt privilēģijas, bezbēdīgi dzīvot uz tautas saziedoto līdzekļu rēķina, piešķirt sev algas, kas lielākas nekā kompartijas bosiem, doties plezīrizbraucienos pa Rietumu trimdas tautiešu kopienām, dzīties pēc luksus precēm, manipulēt LTF domju un padomju sēdes utt. Lūk, no kurienes cēlies vēlākais korumpētais Latvijas valsts degradācijas modelis!

Tātad tautas kustības mērķiem jābūt saprātīgiem (visās lietās jāievēro saprātīga mērenība), līdzsvarotiem (atbilstošiem visas tautas kopīgām interesēm), taisnīgiem (atbilstošiem augstiem morāles standartiem), drosmīgiem un radošiem (brīviem no veciem, aplamiem aizspriedumiem, dogmām, tumsonības un meliem), iedvesmojošiem (ar skaidru un cēlu nākotnes vīziju, kurā katrs saredz savu svarīgu vietu, ieguldījumu un guvumu). Rūpīgi jāizanalizē līdzšinējo politisko aktivitāšu kļūdas. Jārēķinās, ka netaisnīga vara nenovēršami izmanto „skaldi un valdi" principu. Piemēram, 90. gados vairāku rūpniecības uzņēmumu kolektīvi (pārsvarā krievvalodīgie) izvirzīja taisnīgas un tīri saprātīgas prasības, bet latvieši viņus neatbalstīja vien tāpēc, ka bija aizspriedumi pret mākslīgi uzpūsto interfrontes naidnieka tēlu. Tad nu līdzīgi arī krievvalodīgie neatbalstīja tās aktivitātes, kuras organizēja galvenokārt latvieši. Un līdz šai dienai tiek saglabāta neveselīga starpetniska spriedze, kas neļauj mobilizēt spēkus kopīgu mērķu sasniegšanai, kā arī uztur iespēju itin viegli izprovocēt starpetniskus konfliktus.

Pat tādi salīdzinoši izglītoti slāņi kā skolotāji un mediķi par savām interesēm ir cīnījušies tuvredzīgi, negudri un līdz ar to cietuši neveiksmi. Viņi pieprasīja algu pielikumu un dažādas privilēģijas tikai sev, absolūti ignorējot pārējās sabiedrības intereses. Viņi tā arī nav sapratuši, ka skolotāju un ārstu labklājība ir tieši saistīta ar visas sabiedrības labklājību, ka skolotājiem un ārstiem labas algas būs nodrošinātas vien tad, ja arī pārējai sabiedrībai būs cilvēka cienīgs darbs un taisnīgs atalgojums. Lai nodrošinātu stabilu un labu pārticības līmeni tādām specialitātēm kā skolotāji, ārsti, zinātnieki un ierēdņi, valstī jāpastāv arī attīstītai ražošanai, stabiliem ražošanas uzņēmumiem un labi atmaksātiem darbiniekiem, kuru maksātie nodokļi tad arī nodrošinās cienīgas algas arī pārējo nozaru pārstāvjiem.

Bet pats galvenais tautas kustība nedrīkst būt vardarbīga (ne domās, ne darbos) vai apvienota uz uzpūsta ienaidnieka tēla pamata. Daudzas sākotnēji nevardarbīgas un taisnīgas kustības ir cietušas kaunpilnu sakāvi vien tāpēc, ka varas iestādēm izdevās tās izprovocēt uz vardarbību. Jārēķinās, ka korumpētā vara tiecas korumpēt (samaitāt, demoralizēt) arī savus padotos. Jārēķinās, ka vara noteikti centīsies kustībā infiltrēt savus aģentus, kuri savukārt aģitēs pāriet uz vardarbīgām cīņas metodēm. Jārēķinās, ka ielu akcijās protestētāju rindās iefiltrēsies maskēti aģenti, kuri paši sāks vardarbīgi uzbrukt policijas spēkiem. Tādi provokatori ir nekavējoties jāsavalda, jāatmasko un jāizolē.

Tiklīdz kustībā parādās vardarbīgu metožu piekritēji, kustības daļa sāk radikalizēties, rodas šķelšanās un savstarpēja apkarošanās. Šajās kaislībās itin viegli aizmirstas sākotnējie cēlie mērķi, izjūk disciplīna un saskaņa, sākas iekšēja stīvēšanās, sava viedokļa uzspiešana pārējiem, intrigas utt. Līdz ar to kustība demoralizējas, pašizolējas, zaudē savu sākotnējo motivāciju, kā arī sabiedrības vairākuma morālo un praktisko atbalstu.

Sabiedrības vairākums nekad neatbalsta morāli apšaubāmu radikālismu. Un pareizi vien dara. Jebkura vardarbība diskreditē cēlus mērķus un labas idejas, jo pati ir pārkāpusi cilvēcīguma un savstarpējās cieņas principus. Līdz ar to kustība zaudē savu morālo nevainību, tā bieži kļūst morāli zemiskāka par pašu korumpēto varu, pret kuru kustība sākotnēji organizējās. Korumpētā vara uz šāda fona var sākt izskatīties par taisnīguma un miera simbolu, aiz kura nostājas liela sabiedrības daļa. Bez tam vardarbīga kustība var itin viegli pāraugt pilsoņu karā.

Nekad un nekur labas pārmaiņas nav notikušas vardarbīgas sacelšanās vai kara rezultātā, jo katra vardarbība vairo tikai jaunu vardarbību. Ir cilvēki, kuriem ir grūti saprast nevardarbīgas pretošanās milzīgo spēku. Mani pašu kā opozicionāru publicistu bieži uzrunājuši cilvēki, kurus vada pārliecība, ka netaisnība tiks novērsta tikai apšaujot zaglīgos deputātus, ierēdņus un ministrus. Viņi uzskata, ka nevardarbība ir vājums un kapitulācija.

Nekas nav tālāks no patiesības. Patiesībā nevardarbīgā pretošanās prasa izcilu drosmi un stipru garu. Nevardarbīga pretošanās nav domāta gļēvuļiem. Vai gļēvulis spēs neapbruņojies nostāties pret bruņotu policistu kordoniem, pakļaudams sevi iespējai tikt apcietinātam, sistam, spīdzinātam, pat nogalinātam? Un nevardarbīgo pretošanos nevajag jaukt ar pacifismu. Pacifisms ir pasīva pozīcija, bet nevardarbīga pretošanās ir aktīva, pašapzinīga un taisnīga cilvēka pozīcija. Varas struktūru bruņotajos sargos jāspēj saskatīt tādus pašus cilvēkus kā mēs, kuriem tāpat ir bērni, kuri tāpat vēlas taisnīgumu un cilvēka cienīgu dzīvi. Nevardarbīgas kustības mērķis ir šos režīma algotos cilvēkus pārliecināt, ka arī viņiem jāpāriet tautas pusē. Un tieši šis moments tad arī iezvanīs netaisnīgā režīma pilnīgu sabrukumu . Kad ar ziediem bruņoti cilvēki nebaidījās caur šķietami naidīgu miliču un čekistu rindām pieiet pie Brīvības pieminekļa, kā arī nebaidījās no draudiem tikt represētiem, apcietinātiem un izsūtītiem, iestājās padomju režīma gals. To pašu mēs varam izdarīt vēlreiz.

Tautas kustību, ja tā vēlas būt sekmīga, nedrīkst balstīt arī uz apspiestu naidu, skaudību vai atriebības alkām. Naids un līdzīgas jūtas cilvēku padara aklu, sagrauj garīgi un fiziski, izsit no līdzsvara, padara vāju, gļēvu un tuvredzīgu. Naids ir arī viens no šķelšanās un vardarbības priekšnoteikumiem. Varbūt to sākotnēji ir grūti pieņemt, bet saviem ienaidniekiem un pāridarītājiem vispirms ir sirsnīgi jāpiedod un viņi pat jāmīl (kā to sludināja Jēzus savā Kalna sprediķī). Tas nenozīmē, ka arī turpmāk jāsamierinās ar pāridarījumiem un apspiestību, bet par jau nodarītajām pārestībām ir jāpiedod. Tikai tādā veidā cilvēks var gūt cēlai un sekmīgai cīņai nepieciešamo gara stiprumu.

Viss, ko izvēlamies darīt, jādara mīlestībā. Neierobežota mīlestība ir vienīgā realitāte, pārējais ir ilūzijas, kuras mūs ieved maldos. Mīlestības darbi paver iespēju brīnumam, ļauj saskatīt pareizos mērķus un šo mērķu sasniegšanas ceļus. Pat ja mums nav nekā cita, katrs var rīkoties mīlestībā, un nekļūdīties.

Mīlestība ir veiksmīgas kustības mērķis un atslēga. Tā ļauj saliedēt tautu. Latvieši gadsimtiem ir bijuši sašķelti. Mainoties varām, vieni tiek par vagariem, bet otrus represē vai vismaz diskriminē. Nekādas intelektuālas pārrunas vai apsvērumi nespēj šo sašķeltību sadziedēt, ja trūkst galvenā mīlestības. Tāpēc par cīņas mērķi nedrīkst pasludināt (vai prātā paturēt) vienas sabiedrības daļas triumfu pār otru. Īstas tautas kustības mērķis ir uzvara visiem , nevis tikai kādai tautas daļai.

Un vēl viena delikāta, taču ļoti svarīga lieta. Pirms domāt un ķerties pie savas valsts atbrīvošanas, vispirms brīviem jātop pašiem atbrīvotājiem. Pirmām kārtām brīviem jābūt vismaz kustības aktīvistiem un līderiem. Runa ir par visparastākajām atkarībām, kuras patērētāju sabiedrības gaisotnē tā savairojušās. Kas gan tas par cīnītāju, ja viņš pats ir vergs alkoholam, cigaretēm, narkotiskām vielām, spēļu automātiem, nesātīgai ēšanai, ar apsēstību robežotai seksa kārei, televizoram, datoram, vai ja viņa pašsajūtu uz kādu brīdi spēj uzlabot tikai kārtējā iepirkšanās orģija? Un nevajag sevi mānīt ar tādiem attaisnojumiem kā „vienu glāzīti jau var, ja zina mēru", „tā tikai zālīte, no kā nekāds ļaunums necelsies" vai „es tikai 1 latu pamēģināšu, un tad iešu prom". Tā jau atkarības būtība, ka cilvēks sevi vairs nekontrolē, un viņa mēra izjūta ir zudusi. Bez tam atkarīgam cilvēkam būtiski mainās realitātes uztvere.

Ko mēs varam darīt katrs un ko kopā?

Iespēju mainīt savu dzīvi un valsts politiku ir bezgala daudz. Ja nekas nemainās, tas nozīmē vien to, ka mēs gandrīz neko neesam darījuši. Esam bijuši kūtri, slinki, pasīvi, vienaldzīgi, depresīvi, laiski, tuvredzīgi, ļāvušies iemācītai bezpalīdzībai. Varbūt vienkārši pietrūcis izpratnes.

Šajā rakstā es spēšu pieskarties tikai dažām iespējām. Pārējās radīsies un dabiski sekos jau darbības gaitā. Lai uzskaitījums būtu saistošāks, informatīvāks un saistīts ar zemtekstu, izklāstu sadalīšu pa tēmām un jomām.

Prāta atbrīvošana

Nekad agrāk vēsturē valdošo aprindu propagandai nav bijusi tik liela ietekme uz cilvēku prātiem un pasaules uztveri kā mūsdienās, kad elektronikas sasniegumi ļauj propagandu padarīt visaptverošu tādu, kas zibenīgi ātri sasniedz katru dzīvokli, katru indivīdu, un aptver visas dzīves jomas. Pirmo reizi vēsturē propagandas meistariem izdevies radīt valdošajai oligarhijai vēlamu virtuālu pasaules ainu, kas būtiski atšķiras no realitātes, turklāt tiek adaptēta katram sociālajam slānim, katram vecumam, dzimumam, reliģiskajai sistēmai un pat katrai novirzei. Visdažādākie masu informācijas līdzekļi tiecas diktēt visu: modi, dzīves stilu, patēriņa izvēli, cilvēku uzskatus, attieksmi pret dzīvi, ikdienas izvēles, noskaņojumu, pašapziņu, vērtību sistēmu visu.

Mēs katru dienu tiekam bombardēti ar savstarpēji nesaistītām informācijas driskām, manipulējošu reklāmu, speciālistu radītiem tēliem un dzīves modeļiem, skaņu un krāsu efektiem, subliminālām suģestijas formulām. Cilvēks, kurš ikdienā pasīvi izmanto viņam piedāvātās informācijas izplatīšanas tehnoloģijas (televīziju, internetu, oficiālos laikrakstus, stila žurnālus, FM radio, izklaides industrijas piedāvājumus u.c.) faktiski ir kā pieslēgts virtuālai matricai, kura totāli kontrolē cilvēka dzīvi un apziņu. Ja vērīgi paklausāmies savu paziņu izteicienos un spriedumos, varam konstatēt, ka tās nemaz nav viņu domas, ka viņi mehāniski kā papagaiļi atkārto priekšā pateiktos viedokļus, kuri iepriekšējā dienā izskanējuši TV Panorāmā vai citā informācijas kanālā. Šķiet, cilvēki ir atradinājušies no patstāvīgas domāšanas un dziļākas dzīves apceres, bet tikai mehāniski atkārto speciālistu sagatavotās formulas.

Daudzi ir tā pieraduši pie „elektroniskajiem suflieriem", ka baidās palikt klusumā ar savām domām. Daudzi jaunieši pat guļ ar saviem portatīvajiem datoriem, pleijeriem un mobilajiem telefoniem, bet laiku nosit ar dažādām, pārsvarā negatīvām un bezjēdzīgām, spēlēm, piemēram, stundām ilgi nogalina cilvēku tēlus datorspēlē, dzīvo kaut kādās briesmoņu dominētās fantāzijās. Tātad masu informācijas līdzekļiem ir arī adiktīvs raksturs, t.i., cilvēki paliek atkarīgi no elektroniskiem medijiem. Gluži kā narkomāns ir atkarīgs no kārtējās narkotiku devas. Tikpat adiktīvi (t.i., atkarību veidojoši) ir produkti, kurus šie masu informācijas līdzekļi reklamē. Sevišķi tas attiecināms uz garīgi nenobriedušiem jauniešiem.

Svarīgi saprast, ka masu mēdiju atlasītā informācija nesniedz pilnu pasaules ainu, tai ir kaleidoskopa, haotiska, saraustīta daba. Informācija tiek atlasīta tā, lai dominētu negatīvas ziņas. Šādai atlasei ir konkrēts mērķis: vara vēlas, lai cilvēki neorientētos reālajos pasaules procesos un lai viņi dzīvotu bailēs un neziņā. Cilvēks, kas dzīvo nemitīgās bailēs un spriedzē, pierod domāt ar dzīvnieciskajām jeb rāpuļu smadzenēm, viņa apziņā dominē izdzīvošanas instinkti (barība, sekss, dominēšana pār citiem, atkarība no citu atzinības, cīņas vai bēgšanas instinkts, pārspīlēta ego apziņa). Tādus cilvēkus ir viegli manipulēt. Negatīvais ziņu fons vairo apziņu, ka dzīvojam naidīgā pasaulē, kurā galvenais ir cīņa par izdzīvošanu un savu vietu zem saules.

Par laimi vēl nav īstenojies Dž. Orvela grāmatā „1984" uzburtais apziņas kontroles ideāls, kad „lielais brālis" vēro katru mūsu darbību un pat sejas izteiksmi, un kad cilvēki ne mirkli nespēj atslēgt ekrānu, caur kuru saņem tikai „lielā brāļa" izstrādātas instrukcijas un viņas darbinieku atlasītas un pielāgotas ziņas. Mēs vēl varam izslēgt televizoru, varam atrast alternatīvus informācijas avotus, varam lasīt vērtīgas grāmatas, varam izvēlēties saviem mērķiem atbilstošus domubiedrus, varam rīkot alternatīvas lekcijas, diskusijas un tautskolas, varam internetā atrast pilnīgāku informāciju, varam paši organizēt alternatīvus informācijas kanālus, varam paši rakstīt un labvēlīgos apstākļos pat publicēties, lai mūsu domas izlasītu citi, varam apgūt svešvalodas, kurās pieejama daudz plašāka informācija utt.

Jāsaprot, ka esošos formālos masu informācijas līdzekļus kontrolē tās pašas aprindas, kuras kontrolē mūsu politiskās partijas. Turklāt šie mēdiji ir atkarīgi no ietekmīgu industriju reklāmas, tāpēc principiāli nespēj būt brīvi. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mūsu prese neanalizē procesus, kāpēc nebrīdināja lasītājus par bīstamo banku politiku u.c. Kā, piemēram, laikraksts var rakstīt par veselīgu dzīvesveidu, kas nodrošinātu labu veselību, ja laikraksta pastāvēšana ir atkarīga no farmācijas kompāniju un atkarību izraisošu produktu ražotāju reklāmām? Kā laikraksts vai televīzija var analizēt lielveikalu politiku vai krāpniecisku apdrošināšanas aģentūru darbību, ja tā pastāvēšana ir atkarīga no šo aģentūru dāsnajām reklāmām? Kā informācijas mēdijs var analizēt partiju un grupējumu darbību, ja tam jārēķinās ar ieņēmumiem, kuri nāks līdz ar vēlēšanu reklāmas pasūtījumiem nākamajās vēlēšanās.

Vēl viena neveselīga tendence ir nopietnas analīzes aizstāšana ar izklaidējoša rakstura banalizētiem materiāliem. Nu jau izklaidējošas ir ne vien sporta, slavenību, horoskopu un dažādu izdomātu sensāciju nodaļas, bet arvien vairāk arī ziņu nodaļas. Pat salīdzinoši nopietniem mēdijiem pie „labā stila" pieder katru ziņu miniizlaidumu noslēgt ar kādu joku vai kuriozu, bet katru minikomentāru izrotāt ar tēmu atšķaidošu, tukšu daiļrunību vai šķietami asprātīgu pārgudrību, kurā stils dominē pār saturu. Arī ziņas un komentāri nu kļuvuši par visuresošās izklaides sastāvdaļu. Proti, mēs tiekam turēti par plebejiem, kuru izturēšanās kontrolējama ar nebeidzamu „maize un izpriecas" pasākumu tiražēšanu. Pie šā stila pieder arī nebeidzamie seriāli, laimes spēles u.c. raidījumi, kuri mūs tiecas atraut no dzīves realitātes un mūsu apziņu piesaistīt kaut kādai mākslīgi konstruētai aizspogulijai. Sevišķi kaitīgas ir laimes spēles, jo tās uzbur ilūziju, ka dzīvē iespējams gūt panākumus, neieguldot nekādu reālu un sabiedrībai derīgu darbu. Arī šī joma ir atkarību radoša, un atkarīgs cilvēks noteikti nav brīvs cilvēks.

Prese no informācijas līdzekļa ir pārvērtusies par propagandas līdzekli, kuram turklāt jārūpējas par savu akcionāru peļņu un interesēm. Vairāki masu mēdiji, kuri vārdos pretendē uz Latvijas interešu aizstāvību, patiesībā pārstāv ārvalstu akcionāru intereses. Labs piemērs tam ir zviedru akcionāriem piederējušais kosmopolītiskais laikraksts „Diena", kurš tiecās agresīvi un tieši ietekmēt Latvijas politiku. Par to 2009. gada 8. jūlija „Neatkarīgajā Rīta avīzē" labi uzrakstījis Bens Latkovskis (skat. rakstu „Pretvalstiskais kurss netiks mainīts"). „Diena" bija arī tas instruments, kas veicināja skandināvu banku invāziju Latvijā.

Taču arī šajā gadījumā vēlos uzsvērt, ka šādi, Latvijai naidīgi informācijas mēdiji nespētu ilgstoši pastāvēt bez pašu Latvijas pilsoņu atbalsta. Nekādi zviedri „Dienu" nefinansētu, ja paši latvieši šo laikrakstu nelasītu un neabonētu. Taču šī nepatīkamā atziņa paver ceļu arī alternatīvai iespējai: ja tie Latvijas pilsoņi, kuri līdz šim ar savu naudu uzturēja Latvijas interesēm neatbilstošus mēdijus, šo naudu izvēlēsies ieguldīt alternatīva informācijas līdzekļa dibināšanā, Latvijā dzims no oligarhiem un reklāmdevējiem neatkarīga prese, kuru varēsim uzskatīt par savējo. Tā varbūt nebūs tik krāsaina, bieza un izklaidējoša (šos uzmanības novēršanas atribūtus finansēja reklāmdevēji), taču būs brīva no reklāmdevēju un akcionāru jūga un pildīs savas preses sākotnējās un vienīgās īstenās funkcijas: informēt, apgaismot, izglītot un iedvesmot.

Ziņas mūsdienās tiek pasniegtas īsā kategorisku apgalvojumu formā, kas izrādās ļoti suģestējošs paņēmiens, taču tas nerada plašāku priekšstatu par notiekošo un notikumu dziļāko zemtekstu. Šādas ziņu lodes tiek gandrīz nemainītā veidā regulāri raidītas katru stundu vai pat pus stundu. Šis no ASV aizgūtais ziņu pasniegšanas veids nerada veselu priekšstatu par pasaulē notiekošo, taču gandrīz kā hipnozes seansā ieraksta zemapziņā ziņu pasūtītājiem vēlamās „patiesības". Tā ir nevis informācijas sniegšana, bet gan apziņas indoktrinācija, ko tautā dēvē arī par smadzeņu skalošanu.

Latvijā faktiski vairs nav sabiedrisku mēdiju, jo pat valstij piederošie informācijas līdzekļi padarīti atkarīgi no reklāmu devējiem un apzināti nepietiekošā budžeta. Televīzijā nav iespējams noskatīties nevienu pārraidi, lai to vairākkārt nepārtrauktu agresīvu reklāmu pauzes. Intervējamie nevar brīvi izklāstīt savus uzskatus vai sasniegumus, jo tas var tikt kvalificēts kā reklāmas raidījums, par kuru dārgi jāmaksā. Vietējie ražotāji vai raidījumu vadītāji pat nedrīkst minēt konkrēta produkta vai firmas nosaukumu (runa ir par vietējām Latvijas firmām un radošiem indivīdiem), jo arī tas tiks uzskatīts par reklāmu. Tādējādi tiek nodrošināts globālo korporāciju monopols un diktāts mūsu mēdiju telpā. Tieši šīs korporācijas, kā arī Briseles birokrāti, diktē arī raidāmo materiālu izvēli. Līdz ar to gandrīz netiek rādīti pašas Latvijas sasniegumi, ja neskaita padomju perioda Latvijas filmas, kuras nav ierobežotas ar autortiesībām. Briseles un citu starptautisku institūciju noteikumi diktē, cik un kādas filmas vai dziesmas raidāmas mūsu sabiedriskajā televīzijā un radio. Tātad arī preses brīvība ir tikai vēl viena fikcija.

Reklāma ir vēl viena „tradīcija", kuru esam nekritiski pārņēmuši no Rietumiem un jo īpaši no ASV. Daudzas pasaules valstis ļoti veiksmīgi iztiek bez reklāmas, jo pietiekamu, turklāt objektīvu informāciju par produktiem un pakalpojumiem taču var nodrošināt ar parastiem sludinājumiem un preču katalogiem, kurus publicē tiem paredzētās vietās. Bez tam slava par labu preci vai pakalpojumu ne mazāk ātri izplatās daudz tradicionālākā veidā no cilvēka uz cilvēku.

Modernā reklāma manipulē cilvēku apziņu un uzbur emocionālas asociācijas, kas cilvēkus mudina iegādāties to, kas viņiem patiesībā nav vajadzīgs, lietot to, kas viņiem pat kaitīgs. Reklāma sadarbībā ar lielveikalu kultu radījusi vienu no plašākajām smagajām atkarībām šopingu. Reklāma rietumu parauga liberālajās sabiedrībās izpilda informācijas līdzekļu cenzūras funkcijas. Reklāmas aģenti dažādiem līdzekļiem iegūst informāciju par cilvēku privāto dzīvi un to izmanto, lai viņus padarītu atkarīgus. Reklāma faktiski diktē sabiedrības vairākuma dzīves veidu un stilu. Turklāt to veidojot tādu, lai vairotu globālo korporāciju peļņu. Tieši reklāma bija viens no noteicošajiem faktoriem, kas Latvijas sabiedrību pamudināja zaudēt kontroli pār saviem patērēšanas paradumiem un dzīvi, neprātīgi patērēt un nonākt lielos parādos. Reklāma ir melīga, reklāma ir legalizēti meli ! Es iesaku no šā cilvēku manipulācijas žanra atbrīvoties pilnīgi, vai vismaz no tā jāatbrīvo valsts un pašvaldību informācijas līdzekļi.

Ja mēs sevi cienām, tad jāprasa godīga, pilnīga un līdzsvarota informācija un jānoraida apziņas manipulācijas elementi informācijas līdzekļos. Kamēr tas netiks panākts, lietderīgi būtu izslēgt televīziju un vairs nepasūtīt reklāmdevēju cenzēto presi.

Tā vai citādi, bet svarīgi ir atkal godā celt gudrību un tos informācijas avotus, kas šādu gudrību veicina. Ja vēlamies izprast Latvijā un pasaulē notiekošos procesus un izvēlēties tiem atbilstošu politiku, jāķeras klāt pie nemitīgas sevis izglītošanas un pilnveidošanas, jāmācās meklēt, analizēt, saprast, domāt ar savu galvu, diskutēt, regulāri pārvērtēt savus vecos uzskatus, paplašināt savu redzes un izpratnes loku. Neļausim sevi pārvērst par papagaiļiem, mēdiju speciālistu iepriekš sagatavotas „gara barības" pasīviem atgremotājiem!

Ja esam svarīgas izvēles priekšā, nav jāaizmirst arī sava dvēsele, veselīga intuīcija, apliecinošs (pozitīvs, uz risinājumiem orientēts) skats uz dzīvi un sirdsapziņa. Katrs cilvēks ir apveltīts ar iekšēju kompasu, kas palīdz orientēties dzīvē un pareizi izvēlēties. Ja vien mēs sevī ieklausāmies.

Finanses un bankas

Skolās māca, ka finanses un bankas ir ekonomikas asinsrite. Klasiskā ekonomikā tas tā patiešām ir un ideāli tā jābūt. Turklāt bankas tādā sistēmā ir pakārtotas reālajai ekonomikai jeb to apkalpo. Taču līdz ar pasaules globalizēšanu un patērētāju sabiedrības kultivēšanu bankas un visa finanšu joma ir no reālās ekonomikas pilnīgi atrāvusies un uzsākusi patstāvīgu dzīvi. Tā kā valdības atteikušās no finanšu jomas regulēšanas un atbrīvojušas no nodokļiem spekulatīvus darījumus, nauda sāk plūst tur, kur iespējama lielāka peļņa, proti, uz vērtspapīru, valūtu, nekustāmo īpašumu un citu aktīvu spekulācijām, kriminālām jomām, kariem.

Īsāk sakot ar naudu taisa naudu, apejot ražošanas ciklu. Ražošana vairs nav iespējama bez kreditēšanas un akciju pakļaušanas riskantām biržu spekulācijām, kas sadārdzina visus procesus. Akciju īpašnieki peļņas nolūkā cenšas ietaupīt uz strādnieku algu, sociālo garantiju, nodokļu un dabas rēķina. Sabiedrība no tā aizvien polarizējas, radot bezdibeni starp dažiem bagātniekiem un beztiesisku nabagu vairākumu. Procesam turpinoties, vidusšķira izzudīs pavisam. Acīmredzams banku mērķis ir iejaukties visās dzīves jomās un savus klientus padarīt pilnīgi atkarīgus. Uz peļņu orientēto banku ideāls ir panākt stāvokli, kad katram cilvēkam paliek tikai plikai izdzīvošanai nepieciešamie līdzekļi, bet pārējais tiek pārskaitīts bankām procentu, kredītu un citu saistību atmaksāšanai. Un tas jau ir feodālisms un totāla banku kontrole.

Dažām lielām bankām Rietumu attīstības vēsturē arī agrāk bijusi pārmērīga ietekme uz valdību politiku, taču tikai kopš 1980. gadiem pirmo reizi vēsturē izveidojies stāvoklis, kad nevis valdības regulē banku sistēmu, bet gan vadošās bankas regulē valdības. Taču šis stāvoklis nav neatgriezenisks.

Latvija nav liela, bet kāpēc tajā tik daudz banku?

Jo vairāk banku, jo vairāk sadārdzinās kreditēšana, jo katrai bankai taču jāalgo savs darbinieku un speciālistu aparāts. Bez tam banku asā konkurence veicina veselīgu kreditēšanas standartu neievērošanu un līdz ar to sliktu kredītu izsniegšanu un tirgus aktīvu uzpūšanu. Vēl bīstamāk, ja valsts bankām ļauj izsniegt kredītus ārvalstu valūtā, kamēr kredīta ņēmēji algas pelna latos. No tā visa sanāk tas, kas mums ir sanācis.

Un vēl traģiskāk, ja šo daudzo banku akcionāri ir ārzemnieki, kuri banku peļņu (kas nav maza) no Latvijas izved. Turklāt šiem ārzemniekiem neinteresē mūsu ražošana, mūsu valsts attīstība, mūsu sociālās problēmas, jo viņi dzīvo tālu, bet darbu viņiem dara vietējie klerki mūsu pašu bāleliņi.

Tā kā tieši caur ārvalstu bankām esam iekļuvuši „dižķibelē" („Parex" arī spekulēja ar ārvalstu sindicētajiem kredītiem) un valdība neko nav gatava mainīt, tad to itin viegli varam darīt mēs paši.

Par laimi, Latvijā vēl darbojas viena cienījama mūsu valsts banka. Tā ir Hipotēku un zemes banka. Hipotēku banka veic gan parastas komercbankas funkcijas, gan ir gatava uzņemties attīstības bankas funkcijas, t.i., veicinoši kreditēt tieši mūsu ražotājus un infrastruktūru. Tai ir pietiekami labi starptautiskie sakari un filiāļu tīkls visos Latvijas rajonos. Ja būs vajadzība un Latvijas pilsoņu atbalsts, tīklu var paplašināt līdz katrai apdzīvotai vietai. Vēl viena Hipotēku bankas priekšrocība ir tā, ka tai, kā valsts bankai, maksimālā peļņa nav noteicošais darbības mērķis. Valsts caur savu banku var brīvi veicināt dažādus attīstības projektus, nosakot pazeminātu vai subsidētu procentu likmi vai pat vispār prioritāros projektos atteikties no peļņas procentiem.

Hipotēku banka līdz šim bijusi vienīgā, kura jau ieguldījusi nozīmīgus līdzekļus Latvijas tautsaimniecībā, infrastruktūrā un nacionālās uzņēmējdarbības veicināšanā. Ja šis ieguldījums šķiet nepietiekams, tad tikai tāpēc, ka bankai nav bijis vairāk kapitāla, jo lielāko vietējā kapitāla daļu ir piesaistījušas ārvalstu bankas, kuras nav ieinteresētas Latvijas attīstībā.

Ko mēs šajos apstākļos varam darīt? Ieguldīt savā rīcībā esošo kapitālu tur, kur tas darbosies mūsu labā.

Tas nozīmē, ka katra saprātīga un patriotiska pilsoņa pienākums būtu pārtraukt sadarbību ar ārvalstu banku filiālēm. Proti, slēgt savus kontus ārvalstu bankās un atvērt kontus tuvākajā Hipotēku bankas filiālē, caur kuru turpmāk veikt visus savus darījumus. Ja darbavieta vai cita aģentūra līdzekļus mums līdz šim pārskaitījusi caur ārvalstu banku, mums jāuzraksta iesniegums, lai turpmāk šos līdzekļus pārskaita uz mūsu kontu Hipotēku bankā. Tas pats attiecināms arī uz mūsu pensiju fondiem, termiņa noguldījumiem un citiem uzkrājumiem. Turklāt būtu vēlams panākt likuma pieņemšanu, kurš noteiktu, ka šie līdzekļi ieguldāmi Latvijas tautsaimniecībā atbilstoši esošajām valsts attīstības prioritātēm.

Otrkārt, jāsāk koordinētas sabiedriska spiediena akcijas, kuru mērķis ir pārliecināt

mūsu vietējās pašvaldības, pašvaldību iestādes, valsts iestādes, komunālās iestādes un arī privātos uzņēmumus, lai arī tie slēdz savus kontus ārvalstu bankās un atver tos Hipotēku bankā.

Jā, arī Hipotēku banka par saviem pakalpojumiem ņems zināmu samaksu, kas nepieciešama bankas uzturēšanai un attīstībai, kā arī bankas darbinieku algošanai, taču tad šie mūsu līdzekļi neaizplūdīs no Latvijas, bet gan tiks ieguldīti mūsu tautsaimniecībā, t.i., bagātinās mūs pašus. Hipotēku bankas iespējas pieaugs vairākkārt, paverot iespējas finansēt aizvien nozīmīgākus attīstības projektus.

Tas pats attiecināms uz apdrošināšanas jomu. Dažādām indivīdu un iestāžu apdrošināšanām jāizvēlas tāda aģentūra, kuras kapitāls pieder Latvijas pilsoņiem vai Latvijas valstij. Tā kā Latvija nav liela valsts, ideālā variantā jāatbalsta vienas, visu teritoriju aptverošas apdrošināšanas aģentūras izveide. Ar likumu jāierobežo šīs aģentūras peļņas procents. Rezultāts būs tāds, ka tas ļaus būtiski samazināt apdrošināšanas iemaksas, standartizēt un atvieglot apdrošināšanas izmaksāšanas procedūru. Un arī apdrošināšanas jomā gūtā peļņa ieguldāma Latvijas tautsaimniecībā.

Taisnība tiem, kuri iebildīs, ka nav prātīgi visas olas likt vienā grozā. Ir arī cilvēki, kuri principiāli neuzticas bankām, kā arī bažīsies, vai vienas bankas monopols netiks izmantots pret sabiedrības interesēm.

Šādi apsvērumi ir saprotami un pamatoti. Tāpēc jāizmanto arī alternatīvas iespējas, kuras tāpat mums sniegs bankām raksturīgus pakalpojumus. Vispirms jau tādu iespēju sniedz pašu pilsoņu veidota kredītkooperācija jeb krājaizdevu sabiedrības. Katras apdzīvotas vietas, katras profesijas vai kopienas locekļi var dibināt savus kredītkooperatīvus, krājaizdevu sabiedrības vai pašpalīdzības kases. Kooperācija iespējama un vēlama arī apdrošināšanas jomā. Kapitālu šādos kooperatīvos var ieguldīt arī vietējās pašvaldības un vispārējā attīstībā ieinteresēti uzņēmumi. Kooperatīvu priekšrocības ir šādas:

•    kooperatīviem ir demokrātiska pārvalde (katram loceklim ir balss tiesības ar kooperatīva politiku saistītos lēmumos);

•    kooperatīva mērķis ir nevis maksimāla peļņa, bet gan visu tā biedru labklājība un iespēju palielināšana;

•    kooperatīvs ir tuvāks tā pakalpojumu saņēmējiem, to dibina savstarpēji pazīstami cilvēki, kuri apzinājušies kooperācijas priekšrocības un savu sadarbību nolēmuši balstīt uz savstarpēju uzticību;

•    vietējo kooperatīvu iespējas pieaug, ja tie nolemj apvienoties reģionālās un/vai valsts mēroga apvienībās;

•    kooperatīviem raksturīga izglītojoša darbība: tie izglīto gan savus biedrus, gan sabiedrību kopumā.

Vairāk par kooperāciju lasiet manās grāmatās: 2004. gadā izdotajā „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē" un 2004. gadā izdotajā „Krājaizdevu sabiedrību ceļvedis". Praksē kredītkooperācijas iesākumus var vērot vairākās Vidzemes pašvaldībās. Iespējami arī citi naudas apriti atvieglojoši pasākumi: pašvaldības un lieli uzņēmumi

var veidot savus norēķinu centrus, var dibināt krājkases, pasta krājkases, nozaru bankas u.c. Galvenais šādas darbības mērķis ir panākt, lai krējumu no mūsu finansiālajām transakcijām nenosmeļ ārvalstu bankas un lai mūsu kapitāls kalpotu Latvijas attīstībai.

Ja šādu akciju atbalstīs pietiekami liels mūsu pilsoņu un iestāžu skaits, ārvalstu bankas pašas brīvprātīgi atstās Latviju un mēs būsim atguvuši kontroli pār savu finanšu jomu. Bankas ir ārkārtīgi spēcīgs attīstības instruments, un muļķīgi to atdot pelņas kāriem ārvalstu akcionāriem, kuriem mūsu attīstība nerūp. Ņemsim šo instrumentu paši savās rokās un prasmīgi veidosim savu nākotni! Neviens cits to mūsu vietā nedarīs.

„Stiprais" lats

Sava nacionālā valūta ir vēl viens spēcīgs attīstības instruments, ja vien to prasmīgi lieto. Sava valūta ir viena no valsts suverenitātes pazīmēm. Suverenai valstij ir tiesības un pienākums pašai emitēt savu valūtu, pasludināt to par vienīgo maksāšanas līdzekli valsts teritorijā un noteikt valūtas politiku atbilstoši valsts attīstības prioritātēm un tās pilsoņu vajadzībām.

Ņemot to vērā, noteikti jāatsakās no eiro ieviešanas nodoma . Pildot eiro ieviešanas noteikumus un uzturot mums neizdevīgo lata apmaiņas kursu, Latvijas valsts jau ir nesusi milzīgus, bet pilnīgi veltīgus upurus. Tas ir viens no galvenajiem patreizējā sabrukuma cēloņiem. Beidzot jāpieliek šim neprātam punkts!

Ar valūtas emitēšanu un regulēšanu parasti nodarbojas valsts nacionālā banka vai valsts kase. Diemžēl Latvija 1991. gadā pieņēma no Lielbritānijas aizgūto centrālās bankas modeli, pēc kura Latvijas Banka nav pakļauta ne mūsu parlamentam, ne Latvijas valdībai. Tāpēc Latvijas Bankas politiku vairāk ietekmē starptautiskie finanšu centri. Līdz ar to šī banka visā savā pastāvēšanas vēsturē faktiski ir darbojusies pret Latvijas interesēm. Lai Latvijas Banka kalpotu Latvijas interesēm, tā vispirms būtu jānacionalizē.

Jau kopš lata ieviešanas LB ierēdņi (sākot ar E. Repši) to dēvējuši par „stabilu un stipru" valūtu. Tie izrādījušies tādi paši meli kā viss, kas nācis no Repšes.

Vispirms jau jāšķir lata iekšējā pirktspēja (cik preču un pakalpojumu par latu var nopirkt Latvijas tirgū) un lata apmaiņas kurss pret citām pasaules valūtām. Lata iekšējā pirktspēja ir nemitīgi dilusi saistībā ar inflāciju. Līdz ar to lata stabilitāte ir tikai iedomāta fikcija.

Lats nav brīvi konvertējama valūta, kura vērtība brīvi svārstās atbilstoši valsts tautsaimniecības konjunktūrai. Lata apmaiņas kursu katru dienu izsludina LB, balstoties uz pārmaiņām vairāku ietekmīgu valūtu grozā (t.s. SDR). Vien pēdējos gados lata apmaiņas kurss ir piesaistīts ES valūtas eiro svārstībām. Abos variantos šis kurss patiešām bijis salīdzinoši augsts, taču tas noteikts neatkarīgi no valsts tautsaimniecības devuma vai tās interesēm.

Teorētiski augsts lata apmaiņas kurss palētina preču importu. Tā arī vienīgā iedomātā „stiprā" lata priekšrocība. Bet vai tā patiešām bijusi priekšrocība?

Kaut kādā šaurā nozīmē jā. Piemēram, apmainot latu pret dolāriem, mūsu tūristi un mazumtirgotāji var lētāk iepirkties tajās valstīs, kuru vietējā valūta ir „vājāka". Līdz ar to daļa mūsu pilsoņu ir lētāk iepirkušies, piemēram, Lietuvā vai Polijā, lai pēc tam šīs preces dārgāk pārdotu Latvijā. Tas šiem pilsoņiem ļāvis kaut ko reāli nopelnīt, lai gan citiem vārdiem to sauc par spekulāciju, un tā nav uzskatāma par produktīvu, visai valstij labumu nesošu darbību. Gluži otrādi legāli vai kontrabandas ceļā ievedot Latvijā importa produkciju, ir cietuši mūsu pašu ražotāji, darbu zaudējuši daudzi Latvijas pilsoņi.

Nepārprotiet, es neesmu pret preču importu, jo Latvija sev nevar saražot visu un daudz kas mums patiešām jāimportē. Taču valdības un Latvijas Bankas pienākums būtu veicināt veselīgu līdzsvaru starp importu un eksportu, proti, būtu jārūpējas, lai imports nepārsniegtu eksportu. Pretējā gadījumā valsts dzīvo uz parāda, kā tas realitātē visus šos gadus arī bijis.

Tātad stiprs lats visus šos gadus ir veicinājis nesamērīgi lielu importu un kontrabandu, bet iznīcinājis mūsu pašu nacionālo ražošanu, iznīcinājis mūsu darbavietas un mazinājis nodokļu ieņēmumus budžetā. Stiprā lata vienīgā teorētiskā priekšrocība arī lielā mērā izrādījusies iluzora, jo importētās preces mūsu veikalos tomēr ir dārgākas nekā tās pašas preces valstīs ar zemāku valūtas kursu, t.i., to pašu importa preci Lietuvā, Igaunijā vai Baltkrievijā var nopirkt daudz lētāk. Tas noticis galvenokārt triju iemeslu dēļ: 1) mūsu tirgotāji preci iegādājas no garas starpnieku ķēdes, kuri paši pelnījuši par savu starpniecību; 2) mūsu tirgotāji precēm uzlikuši nesamērīgi lielu tirdzniecības uzcenojumu; 3) mūsu tirgotāji un starpnieki preces pirkuši uz kredīta, kas būtiski sadārdzina preces galīgo cenu. Tas attiecināms arī uz tādām precēm kā degvielas un energoresursu imports. Piemēram, lai gan pasaules tirgos naftas produktu cenas kritušās, Latvijas uzņēmumos degvielas un gāzes cenas šīs svārstības neatspoguļo. Var piebilst, ka šāda cenu politika saistāma arī ar politisku korupciju.

Teikšu īsi: lai atdzīvinātu Latvijas ražošanu, radītu jaunas darbavietas un vairotu nodokļu ieņēmumus, lata apmaiņas kurss ir būtiski jāpazemina, t.i., lats ir jādevalvē līdz līmenim, kas atspoguļo mūsu tautsaimniecības realitātes un intereses.

Latvijas sabiedrībai iedvestas iracionālas bailes no vārdiņa „devalvācija". Patiesībā „velns nav tik melns kā to mālē". Teorētiski pēc devalvācijas jāpieaug importa cenām mūsu veikalos, taču praktiski to var novērst vai arī panākt, ka cenas pieaug pavisam nedaudz. Lai to panāktu, ar likumu jāierobežo tirdzniecības uzcenojums un jānovērš politiskā korupcija, kas ļauj no importa baroties veselai starpnieku armijai. Bez tam cenas ir atkarīgas arī no nodokļu politikas.

Patiešām atzīstama problēma ir to kredītu atmaksāšana, kas paņemta ārvalstu valūtās: ASV dolāros, eiro u.c. Taču arī to suverēna valsts var novērst.

Tā kā arī ārvalstu bankām ir jāuzņemas sava atbildības daļa par tirgus uzpūšanu un savu agresīvo patēriņa kredītu ekspansijas politiku, nepieciešama tikai patriotiska un enerģiska mūsu valdības rīcība savu pilsoņu, nevis ārvalstu spekulantu, labā. Šādu valsts politiku no savas valdības varam pieprasīt mēs, rīkojot plašas protesta akcijas, uz konkrētiem mērķiem virzītas demonstrācijas, piketus, iesniedzot valdībai konkrētas prasības un panākot šo prasību izpildi.

Pirmkārt, valdība var pasludināt kredītu atmaksāšanas moratoriju uz krīzes pārvarēšanas laiku, kā arī aizliegt bankām uz šo laiku konfiscēt ieķīlātos pilsoņu īpašumus. Otrkārt, valdība var pieņemt lēmumu ārvalstu valūtās ņemtos kredītus konvertēt uz kredītiem latos. Treškārt, valdība var uzsākt sarunas ar starptautiskajiem kreditoriem par viņu atbildību un viņu saistībām parādu krīzes pārvarēšanā. Jāpieprasa kredīta saistību pārskatīšanu, jo patlaban esošie kredīti vienkārši nav samaksājami. Ārvalstu kreditoriem jāpiedāvā samierināties ar mazāku guvumu. Daudzi kredīti vienkārši ir jānoraksta. Pretēja alternatīva ir zaudēt visu.

Visbeidzot valdībai ir jādevalvē lats un jāiniciē konkrēti attīstības projekti, kuru mērķis ir lielā mērā aizvietot līdzšinējo importu, radīt daudz jaunu darbavietu, palielināt budžeta ieņēmumus. Jāveic arī plašas nodokļu politikas un valsts atbalsta politikas reformas, kuras būtu izdevīgas vietējiem ražotājiem. Piemēram, jāsamazina nodokļu slogs vietējiem ražotājiem, taču vienlaikus jānodrošina, lai nodokļi patiešām tiktu iekasēti. Par izvairīšanos no nodokļiem paredzami un īstenojami patiešām bargi sodi.

Ar nodokļiem jāapgrūtina spekulācijas, parazitēšana un izšķērdība, nevis valsts attīstībai nepieciešamā produktīvā darbība. Turklāt valstij jākļūst par galveno attīstības projektu finansētāju. Līdzekļi attīstībai nav vis jāaizņemas starptautiskajā tirgū, bet gan jāemitē pašiem. Nepieciešamiem attīstības projektiem emitētā nauda nerada inflāciju. To var veikt, izmantojot tās attīstības bankas funkcijas, kuras jau gatava uzņemties valstij piederošā Hipotēku un zemes banka. Bez tam valstij dažādiem līdzekļiem (izglītošana, nodokļu politika u.c.) jāveicina tieši attīstības, nevis patēriņa kredīti. Jo patēriņa kredīti preces un pakalpojumus nesamērīgi sadārdzina un veicina tuvredzīgu „dzīvošanu pāri saviem līdzekļiem" politiku. Turpretī attīstības kredīti palielina mūsu iespējas un dzīvi padara lētāku.

Visbeidzot, jāapsver, vai nebūtu prātīgi izsludināt vispārēju līdz konkrētam datumam un konkrētās jomās ņemto kredītu norakstīšanu (parādu atlaišana, parādu piedošana). Tā ir veca un derīga Rietumu civilizācijas tradīcija, kura pēdējā laikā diemžēl aizmirsusies. Šāds akts būtiski samazinātu neskaitāmas izmaksas, tarifus un pakalpojumus cenas. Jo viens no galvenajiem nesamērīgi augsto cenu iemesliem ir tas, ka pakalpojumu sniedzēji ir iestiguši kredītu parādos, kurus nu cenšas atmaksāt, sadārdzinot savus pakalpojumus un preces.

Valsts budžets

Valsts budžets ir vēl viens ārkārtīgi svarīgs valsts politikas instruments. Valsts budžets faktiski nosaka valsts virzību tās uzplauksmi vai lejupslīdi.

Visus Latvijas otrās republikas pastāvēšanas gadus ir sludināta radikāla valsts budžeta izdevumu samazināšana. Ja tās mērķis būtu saprātīgs taupīgums un izšķērdības novēršana, tad šādu politiku varētu atbalstīt. Taču patiesais budžeta samazināšanas mērķis ir bijis starptautisko konsultantu, korumpētu ierēdņu un dažādu tirgus fundamentālistu diktētā atbalsta liegšana valsts attīstībai svarīgām nozarēm un visu dzīves jomu nonākšana atkarībā no ārvalstu kreditoriem. Tieši ar to izskaidrojams hroniskais līdzekļu trūkums tieši svarīgākajām nozarēm: izglītībai, veselības aprūpei, zinātnei, infrastruktūras uzlabošanai, lauksaimniecības atbalstam, taisnīgu algu izmaksai, sociālām vajadzībām utt. Taču vienlaikus vērojama bezdievīga izšķērdība: luksus automobiļi, mākslīgi sadārdzināti projekti (kā Dienvidu tilts u.c.), greznas villas, dārgi ierēdņu komandējumi, greznas svinībās, nepelnītas privilēģijas. Līdz ar to Latvijā veidojas feodāla kārtu sabiedrība, vairojas bezdarbs un nabadzība, plaukst parazītisms.

Filozofiski orientēšanās uz budžeta samazināšanu liecina par uz trūkuma principu orientētas psiholoģijas dominēšanu. Stāsts ir par pīrāgu, kura visiem nepietiks. Vai par deķīti, kura visiem nepietiks, tāpēc katrs dažādiem līdzekļiem šo nepietiekamo patvērumu cenšas pārvilkt uz savu pusi. Lai vienam iedotu, citiem ir jāatņem utt.

Tā ir pašierobežojoša, negatīva filozofija, kas ved uz pašas sludināto trūkumu, visu karu pret visiem un disharmoniju. Daudz auglīgāk būtu domāt nevis par to, kā nogriezt budžeta izdevumus, bet gan kā palielināt budžeta ieņēmumus un līdz ar to arī izdevumus. Tā būtu pārpilnības un neierobežotas attīstības filozofija.

Un patiešām Latvijā ir tik daudz nolaistu vietu, nebūšanu, trūkumu, neizmantotu vai nelietderīgi izmantotu resursu, tik daudz neizmantotu uzlabošanas iespēju un vienlaikus tik daudz cilvēku, kuri palikuši bez darba vai spiesti samierināties ar nevērtīgu darbu un mazu algu, ka jāvaicā kāpēc gan to visu nelikt lietā visiem par labu un Latvijai par slavu?

Patlaban notiekošā budžeta graizīšanas scenārija cēloņus es redzu tā.

Budžeta samazināšanas tendence un filozofija pastāvēja jau kopš 1991. gada, un tās galvenais iemesls bija tas, ka Latvija ražo mazāk nekā patērē. Pat ja nebūtu citu negatīvu faktoru, mēs galu galā nonāktu līdz sabrukumam.

Taču pagājšgad nobrieda spekulāciju uzpūstā globālā parādu burbuļa plīšana. Rietumu starptautisko banku vadība saprata, ka viņu uzburtais kāršu namiņš tūlīt sabruks, tāpēc kredītu plūsmu strauji apturēja un sāka plānot, kā no iznīcināto ekonomiku drupām pēc iespējas ātrāk izvilkt savu iecerēto, bet nu apdraudēto peļņu. Banku karteļa vadība labi apzinājās divas lietas: 1) visi parādi nav atgūstami, jo ieķīlātās vērtības bija spekulatīvi uzpūstas; 2) suverenām valstīm ir tiesības no tādiem parādiem atteikties. Tāpēc mērķis bija izvilkt maksimāli iespējamo parādu apjomu un to darīt ātri, kamēr parādu jūgā nonākušās sabiedrības neatjēdzas, ka tās tiek pilnīgi izģērbtas, un neapjauš, ka tām šādi parādi nemaz nav jāmaksā. Tiklīdz sabiedrība sapratīs savu traģisko stāvokli un tā patiesos cēloņus, tā taču var pieprasīt savai valdībai aizstāvību, ko var sniegt suverēna valsts. Banku kartelim šajā laupīšanas operācijā bija tikai viens sabiedrotais: upurvalstu korumpētās valdības.

Viens no lielākajiem parādniekiem Latvijā bija privātā banka „Parex", kura spekulēja, izmantojot uz kredīta paņemtos naudas līdzekļus. „Parex" globālajā arēnā bija zemākas kategorijas spēlmanis, tāpēc principā upurējams, tomēr kartelis nevēlējās atteikties no „Parex" parādiem. Lai to panāktu, kartelim caur Latvijas Banku izdevās pārliecināt Latvijas valdību, lai tā uzņemas „Parex" parādus, t.i., lai tos pārliek uz Latvijas nodokļu maksātāju pleciem. Tā tas arī notika.

Rezultātā Latvijas valdība, pamatojoties uz slepenībā noslēgto vienošanos, pirmajos mēnešos no budžeta „Parex" parādu nomaksā iepludināja apmēram 1,2 miljardus latu un garantēja arī atlikušo „Parex" parādu atmaksu.

Tā kā bija noplakusi kredītu straume un liels budžeta apjoms bija novirzīts „Parex" parādu segšanai, radās milzīgs budžeta caurums, kuru valdība nolēma aizpildīt divos veidos: 1) nežēlīgi samazinot budžeta izdevumus; 2) pilnīgu budžeta sabrukumu novēršot, aizņemoties no SVF un EK. Kā arī apņemoties strikti pildīt tos smagos noteikumus, kurus kredīta izsniegšanai izvirzīja SVF un EK.

Tātad „Parex" parādu uzņemšanās bija pirmais galvenais iemesls budžeta izdevumu pirmajai samazināšanai un nodokļu palielināšanai, kuru veica Godmaņa valdība. Un ir tikai likumsakarīgi, ka pirmā budžeta izdevumu samazināšana kalpoja par iemeslu budžeta ieņēmumu noplakšanai. Līdz ar to bija nepieciešama otrā budžeta samazināšana, kuru veica jau Dombrovska valdība. Taču arī tā neko neatrisināja, jo samazinātie izdevumi vēl vairāk samazinās arī nākamos ieņēmumus. Tāpēc drīz vien būs nepieciešama jau trešā budžeta samazināšana. Un pēc tam ceturtā, piektā, sestā, un tā līdz absolūtai nullei. Jo darbojas lejupvedoša samazināšanas spirāle, kas prasa arvien jaunus un vēl lielākus upurus. Notiek mērķtiecīga Latvijas tautsaimniecības nožņaugšana, nerēķinoties ar sekām.

Sajūtot Latvijas valdības padevību, starptautiskās institūcijas savas prasības tikai uzskrūvē. Spiež uz maksimālo, kamēr vien no Latvijas ekonomikas līķa var ko izspiest. Patiesībā nekādi SVF un EK kredīti Latvijā nemaz nenonāk, jo tie tiek uzreiz pārskaitīti starptautiskajiem kreditoriem. Latvijā tiek slēgtas slimnīcas, skolas, slimnīcās tiek atceltas operācijas, bērniem tiek atņemti pabalsti, pensionāriem pensijas, cilvēki tiek atlaisti no darba, algas tiek nogrieztas, nodokļi tiek uzskrūvēti, uzņēmēji tiek dzīti bankrotā, arvien lielāka Latvijas pilsoņu daļa kļūst lieka, atstāta badam un nāvei, cilvēkiem tiek atņemti īpašumi utt. Un viss tas tikai tāpēc, lai būtu nauda, kuru pieprasa starptautiskie spekulanti. Citiem vārdiem to sauc par genocīdu.

Amatpersonu kuslie apgalvojumi, ka šāda politika kaut kādā brīnumainā kārtā atveseļos ekonomiku, ir salti meli, jo ir pretrunā ekonomikas attīstības likumiem. Lai atveseļotu ekonomiku, jādara tieši pretējais: jāpalielina budžeta izdevumi, jāiegulda reālajā ekonomikā, jāsamazina nodokļu slogs, jārada jaunas darbavietas, jāaizsargā iekšējais tirgus (lai dotu iespējas vietējiem ražotājiem), jāstimulē patēriņš, jālikvidē tie birokrātiskie sastrēgumi, kas traucē normālai naudas un vērtību apritei. Taču nekas tāds netiek darīts.

Var piekrist, ka nepieciešami līdzekļu ietaupījumi, taču tikai tajās jomās, kas neaizspiež elpu reālās ekonomikas procesiem. Otrkārt, nedrīkst pieļaut tādu jomu nožņaugšanu, bez kurām cilvēki nevar izdzīvot; nedrīkst vairot bezdarbnieku armiju, jo bezdarbnieki no balsta pārvēršas par papildus slogu. Var, piemēram, samazināt tautsaimniecībai mazsvarīgu ierēdņu skaitu vai likvidēt liekas aģentūras, taču tikai ar noteikumu, ka šie cilvēki tiks nodarbināti citos sabiedrībai derīgos darbos.

Krīzes pārvarēšana nav „bizness kā parasti", krīzes pārvarēšana prasa ārkārtas pasākumus, jaunas pieejas, jaunu, radošu domāšanu, nederīgu stereotipu un ideoloģisku dogmu atmešanu.

Lai budžets būtu attīstību sekmējošs, pirms tā sastādīšanas jāizvēlas budžeta mērķis. Budžeta mērķis nevar būt abstrakta makroekonomiska stabilitāte, jo ideāla makroekonomiskā stabilitāte ir tikai kapos starp apbedītajiem. Budžeta mērķis nevar būt arī SVF noteikumu pildīšana, jo tas ir mūsu valsts budžets, un Latvija nav kāda SVF struktūrvienība, ar kuru šis fonds var izrīkoties pēc patikas. Latvija ir suverēna, demokrātiska valsts, kurā vara pieder Latvijas tautai. Un mums nav saistoši ārvalstu spekulantu zaudējumi. Jo tad jau, balstoties uz šādu precedentu, katrs kazino spēlmanis pieprasīs viņa zaudējumus segt no valsts budžeta!

Latvijas valsts pienākums ir gādāt par tās pilsoņu labklājību, nevis par dažādu spekulantu un afēristu peļņu.

Es budžetam piedāvāju šādus mērķus.

Budžeta minimālais mērķis ir nodrošināt katra Latvijas iedzīvotāja pamatvajadzības un pamattiesības: tiesības uz dzīvību, veselību, pajumti, pārtiku, izglītību, sabiedrībai derīgu darbu un taisnīgu atalgojumu. Optimālais budžeta mērķis ir visās šajās un citās jomās nodrošināt nemitīgu uzlabojumu, izaugsmi un attīstību. Savukārt krīzes pārvarēšanas budžeta mērķis ir maksimāli ātra nosaukto pamatvajadzību nodrošināšana. Budžeta veidošanas filozofija ir maksimāli ātri panākt stāvokli, kad Latvija savām vajadzībām saražo vairāk nekā patērē, t.i., kļūst par saimnieciski neatkarīgu valsti.

Kā būtiski palielināt budžeta ieņēmumus, ņemot vērā, ka krīzes pārvarēšana prasa ārkārtas pasākumus?

1.    Latvija ir iestājusies gandrīz visās starptautiskās organizācijās, kurām mēs maksājam dalības naudu valūtā, bet no kurām lielākoties Latvijai nav nekādas atdeves vai labuma. Vienlaikus Latvijai trūkst diplomātisku un tirdzniecības pārstāvju, kuri starptautiskā mērogā rūpētos par Latvijas interesēm. Tātad jāizvērtē, kuras organizācijas mums patiešām nepieciešamas un jānodrošina, lai mūsu cilvēkiem šajās organizācijās būtu konkrēti mērķi, kas visefektīvāk nodrošinātu Latvijas intereses. No pārējām organizācijām vienkārši jāizstājas, līdz ar to ietaupot daudz naudas. Pirmām kārtām jau jāizstājas no Starptautiskā Valūtas fonda, Pasaules Bankas un Starptautiskās Tirdzniecības organizācijas, kas ir globālie koloniālisma instrumenti, kuru darbība ir vērsta uz Latvijas neatkarības un saimnieciskās patstāvības novājināšanu.

2.    Gandrīz visas Latvijas ienesīgākajās jomās un nozarēs saimnieko ārzonās reģistrētas firmas, kuras izmanto Latvijas resursus, taču nemaksā Latvijai nodokļus. Šādām firmām valsts var piedāvāt divas alternatīvas: 1) reģistrēties Latvijā un maksāt nodokļus valsts budžetā (par nodokļu apjomu var saprātīgi vienoties); 2) visas šādas ārzonu firmas nacionalizēt. Tāpat jāievieš kārtība Latvijas dabas resursu saimniecībā. Piemēram, kāpēc milzīgas Latvijas mežu platības ir uz nenoteiktu laiku iznomātas ārzemju firmām? Vai mums pašiem nav jābūt savu resursu saimniekiem?

3.    Jāpārtrauc prakse, kad lieli valsts uzņēmumi, piemēram, „Latvijas dzelzceļš" un „Latvenergo", ir sadalīti daudzos meitas uzņēmumos, kuriem katram sava dārga administrācija, grāmatvedība, un kuri ienesīgākos darbus uzticējuši dažādām privātām firmām, kurās „savi cilvēki" gūst nepamatotu peļņu uz visas sabiedrības rēķina, piemēram, izredzēti mazo elektrostaciju īpašnieki, kuri par savu neefektīvo devumu iekasē privileģētus tarifus. Tas nesamērīgi sadārdzina šo uzņēmumu pakalpojumus, paralizē šo jomu darbu (piemēram, vienam pieder tīkli, otram augstsprieguma tīkli, trešam elektrostacijas, ceturtam apakšstacijas un transformatori, un tad nu viens no otra iekasē naudu par pakalpojumiem) un veicina korupciju un „draugu kapitālismu". Tādiem uzņēmumiem kā Latvijas dzelzceļš, Latvenergo un sakaru tīkli ir jābūt kā vienotām, efektīvi pārvaldītām sistēmām, kas sniedz visu pakalpojumu kopumu un pilnīgi atbild par darba galarezultātiem, un kurām pilnīgs monopols un valsts uzraudzība visā Latvijas teritorijā. Ieguvums būs

lētāki pakalpojumu tarifi visiem, arī mūsu ražotājiem.

4.     Līdzīgi arī citās jomās jāpārtrauc mākslīgi radītā sadrumstalotība un birokrātiskie ierobežojumi, uz kuru rēķina nepamatotu pelņu gūst privāti un arī ārvalstu uzņēmumi. Piemēram, kāpēc skolām, internātiem, armijai un citām līdzīgām iestādēm nevar būt savas saimniecības, savas virtuves, pašu brīvi izvēlēti apgādātāji, pat savas ražotnes un dzīvokļu fonds? Līdz ar to šīs iestādes daļēji sevi aprūpētu pašas (mazinātos izdevumi), atbalstītu vietējos zemniekus (iepērkot bez starpniekiem viņu produkciju), bet skolniekiem un karavīriem tiktu vērtīga praktiskās dzīves pieredze, augtu viņu pašapziņa un gatavība patstāvīgai dzīvei. Kad es dienēju padomju armijā, es pats līdz ar citiem mizoju kartupeļus, baroju cūkas, remontēju kazarmas, uzturēju telpās kārtību, mazgāju savu formas tērpu utt. Man nebija vajadzīgi ne algoti apkopēji, ne algoti virtuves strādnieki, ne algoti oficianti ēdnīcā. Un es par šo pieredzi esmu dziļi pateicīgs. Tā ir mans ieguvums, kas noder visam mūžam. Kāpēc līdzīgu pieeju neizmantot tagad, krīzes pārvarēšanai?

5.     Latvija ir iesaistījusies netaisnīgos koloniālisma karos. Vai mums nepieciešami ienaidnieki? Nē! Tāpēc nekavējoties jāatsauc mājās visi mūsu karavīri, instruktori un „neredzamās frontes" dalībnieki. Tā kā NATO vairs nepilda savas sākotnējās kolektīvās aizsardzības funkcijas, arī no šīs organizācijas jāizstājas. Tādējādi budžetam iegūsim lielus līdzekļus valūtā un uzlabosim attiecības ar kaimiņvalstīm, kas nāks par labu mūsu uzņēmējiem, dos daudz jaunu darbavietu.

6.     Ļoti ienesīgas jomas ir arī alkohola un cigarešu tirdzniecība, naudas maiņa, degvielas tirdzniecība un citas līdzīgas nodarbes. Kāpēc peļņu šajās jomās valsts atdevusi privātiem uzņēmumiem un bieži vien arī ārzemniekiem, samierinoties vienīgi ar ne visai efektīvu akcīzes nodokļa iekasēšanu. Kā liecina Skandināvijas pieredze, valsts monopola ieviešana šajās jomās ir pilnīgi legāla un ienesīga valsts budžeta papildināšanas prakse. Bez tam valsts monopols var dot priekšroku pašmāju ražotajiem, tādējādi būtiski stimulējot visu tautsaimniecību.

7.     Daudz kapitāla no Latvijas aizplūst no neefektīvajām valsts un pašvaldību iepirkuma procedūrām. Valstij un pašvaldībām ir tiesības un pat pienākums pakalpojumus pirkt pirmkārt tieši no nacionālajiem un vietējiem pakalpojumu sniedzējiem. Līdz ar to mūsu nodokļu nauda atbalstīs mūsu vietējos ražotājus un bagātinās mūs pašus. Pakalpojumu iepirkšana no ārvalstīm pieļaujama vien gadījumos, kad valstiski svarīgiem projektiem uz vietas nav izpildītāju, piemēram, ja nolemjam celt sev atomelektrostaciju. Līdzšinējā konkursu rīkošanas kārtība ne mazākā mērā nenovērš korupciju un nepamatoti augstas izmaksas. Var pat apgalvot, ka tieši šī kārtība veicina korupciju, dažu cilvēku iedzīvošanos nepelnītā bagātībā un vietējo uzņēmēju izputināšanu. Tāpēc no šās kārtības ir jāatsakās, vietā radot jaunu.

8.     Jāpārtrauc šis nožēlojamais elitārisma kults, kas nav savienojams ar demokrātiskas valsts ideāliem. Piemēram, Zviedrijā ministri, deputāti un citas atbildīgas amatpersonas pārvietojas ar sabiedrisko transportu, iztiek bez neierobežotiem reprezentācijas izdevumiem un citām privilēģijām, un viņu algas ir samērotas ar parasto Zviedrijas pilsoņu algām. Turpretī Latvijas pašieceltā „elite", šķiet, savus ideālus smēlusies ASV impēriskās varas kultā vai vismaz amerikāņu filmās par mafijas bosiem. Kāpēc, piemēram, mūsu prezidentam, kuram Satversme paredz visai simboliskas funkcijas, nepieciešama tik plaša apkalpotāju armija, kurai maz sakara ar reālo valsts politiku, dārgas automašīnas, apsargu armija, dārgas rezidences un visas šīs pārspīlētās privilēģijas pēc amata atstāšanas, kas nav saistītas ar darbības rezultātiem? Kāpēc, piemēram, mūsu bijusī prezidente V.V. Freiberga vēl arvien turpina darboties, izmantojot ievērojamus valsts budžeta līdzekļus? Kāpēc viņu automātiski turpina godāt par kaut kādiem konkrēti nenosauktiem „lieliem nopelniem Latvijas labā"? Kādi tad ir šie „nopelni" un kā labā tie veikti? Tas pats lielākā vai mazākā mērā attiecināts uz ministriem, daudziem ierēdņiem un deputātiem. Vai tad mūsu princips nav „viens likums priekš visiem"? Vai vispār šīs amatpersonas jādēvē par „augstām", par „kungiem", „kundzēm" un „eminencēm"? Vai uzsvars nebūtu jāliek uz atbildību un kalpošanu? Diemžēl šis ārišķīgais elitārisms ieviesies arī pārējā sabiedrībā: par sasniegto vai iecerēto stāvokli sabiedrībā liecina dārgas automašīnas, grezni biroji, lielas jahtas, lidaparāti, rezidences iekšzemē un ārzemēs, apkalpotāju armija, zīmēšanās „augstākās sabiedrības" pasākumos un dzeltenās preses „privātās dzīves" skandālu slejās, nicinoša, augstprātīga attieksme pret līdzpilsoņiem. Vai tas viss nav smieklīgi un nožēlojami? Es personīgi pazīstu pāris amerikāņu miljardierus, kuri savu kapitālu sakrājuši ar savu godīgu darbu. Viņi ģērbjas vienkārši, iepērkas taupīgi, pārvietojas vairākus gadus kalpojušās automašīnās, kuras pirktas, ņemot vērā praktiskās dzīves vajadzības, nevis iedomātu prestižu, uz viņu rokām ir tulznas. Izcelties cenšas vien iznireļi un jaunbagātnieki, kuri savu materiālo bagātību guvuši ar ne visai godīgiem līdzekļiem vai laimējuši spēlēs.

9. Ar iepriekšējo punktu saistīta ir sabiedriskā transporta tēma. Sekojot Amerikas modelim, mēs esam mantojuši nolaistu, nepietiekamu un dārgu sabiedrisko transportu, pilsētu ielas ir pārslogotas ar privātām automašīnām (kurām trūkst stāvvietu), bet pilsētu gaiss no tā ir nepatīkami piesārņots. Vai vispār ir palicis kāds cilvēks, kuram šis stāvoklis šķiet ērts un saprātīgs? Ja valsts mērķtiecīgi atbalstītu sabiedrisko transportu, būtiski pieaugtu pasažieru un arī maršrutu skaits, mazinātos viena pasažiera pārvadāšanas izmaksas un biļešu cenas, ielas un pagalmi atbrīvotos, gaiss kļūtu tīrāks, rastos jaunas darbavietas, mazinātos mūsu atkarība no degvielas importa, ietaupītos daudz naudas.

Šo budžeta ieņēmumu papildināšanas sarakstu varētu turpināt bezgalīgi, taču ideja, ceru, ir skaidra. Pats par sevi saprotams, ka no SVF un EK kredītiem jāatsakās, jo tā tikai palielina mūsu parādus, bet ne mazākā mērā nedod ieguldījumu mūsu reālajā ekonomikā. Uz krīzes pārvarēšanas laiku valdībai jāpasludina parādu atmaksāšanas moratorijs, vienlaikus uzsākot sarunas ar starptautiskajiem kreditoriem par taisnīgu saistību sadalīšanu. Un jāiztiek tikai ar saviem resursiem, protams, neizslēdzot abām pusēm izdevīgu starptautisku sadarbību. Nav jāaizmirst, ka Latvijas valstij pašai ir tiesības emitēt naudu saimnieciski saprātīgu un sabiedrībai derīgu projektu finansēšanai.

Jādomā arī par citām mūsu saimniecības potenciāla vairošanas iespējām nākotnē. Piemēram, lai mūsu tautsaimniecība kļūstu konkurētspējīgāka, daļu minētajos pasākumos iegūtās naudas valsts var ieguldīt divu atomelektrostaciju celtniecībā. Līdz ar to mēs iegūsim lētākus energoresursus, nodrošināsim enerģijas neatkarību, samazināsim ražošanas un infrastruktūras izmaksas un turklāt vēl Latvija pārvērtīsies no enerģijas importētājas par eksportētāju. Tātad gūsim vēl jaunus ieņēmumus budžetā. Pārējos līdzekļus var ieguldīt infrastruktūrā: labos ceļos, tiltos, ostās, dambjos, zemes meliorācijā, mežu infrastruktūras modernizācijā, mājokļu atjaunināšanā un siltināšanā (atkal lieli ietaupījumi), ūdensapgādes un kanalizācijas sistēmu uzlabošanā, sabiedrībai nepieciešamu objektu celtniecībā un citur. Vārdu sakot, nekādam bezdarbam Latvijā nav ne mazākā pamata.

Nacionālā tirgus atjaunošana

Periodos, kad viss galvenajās līnijās ir labi, kad valsts plaukst un dzīvo saskaņā ar saviem ieņēmumiem, nav nekāds grēks nopirkt kādu eksotisku ārzemēs ražotu mantiņu, atļauties kādu luksus preci vai piedzīvojumu. Taču pavisam citas prioritātes rodas valsts sabrukuma periodā. Tad katra pilsoņa pienākums ir viņa iespēju robežās darīt visu, lai krīzi pārvarētu ātrāk un efektīvāk.

Krīze nav piemērotākais laiks nodoties sapņiem par ārzemju ceļojumiem vai dzīvi pāri saviem līdzekļiem, vai izdabāšanai apšaubāmām svešu draugu interesēm. Krīze ir laiks mobilizācijai, lai atbalstītu, pirmkārt, savējos un līdz ar to arī sevi!

Kāpēc mūsu veikalos un tirgos mēs gandrīz neredzam vietējos ražojumus? Kāpēc mums vairs nav pat savu veikalu? Kāpēc mūsu ienākumi un kredītlīdzekļi aizplūst prom no Latvijas?

Tas tāpēc, ka savulaik mēs noniecinājām savējo, dzināmies pēc svešā. Līdz ar to mūsu ražotāji panīka un izputēja. Un tagad mēs visi esam atkarīgi no svešu kungu žēlastības, jo nespējam pat sevi pabarot un apgādāt ar elementārām vajadzībām.

Padomāsim, kas notiek, ja mēs ārzemniekiem piederošā veikalā nopērkam ārzemēs ražotu preci? Un ja vēl naudu šīs preces iegādei mēs esam aizņēmušies no ārzemju bankas?

Mūsu nauda aiziet ārzemju ražotājiem, rada ārzemēs jaunas darbavietas, vairo kādas ārvalsts budžeta ieņēmumus, bet likvidē kādu darbavietu Latvijā un samazina Latvijas budžeta ieņēmumus. Ārzemnieki priecājas, bet mūsu pašu cilvēki nīkuļo, nevar atļauties apmierināt elementāras savas ģimenes vajadzības, nevar aiziet pie ārsta vai nosūtīt bērnu skolā. Tā kā noplakuši arī mūsu budžeta ieņēmumi, tad valdība samazina mūsu algas, slēdz iestādes, uzliek palielinātus nodokļus utt.

Nav izslēgts, ka tieši mūsu darbavieta vēl nav likvidēta. Bet tad nu mēs lielu savas samazinātās algas daļu nesam ārvalstu bankai (vēlreiz vairojot svešu akcionāru un svešu zemju labklājību), lai atmaksātu to kredītu, par kuru sākotnēji pirkām ārzemju preci. Mēs vēl kaut kā turamies, bet mūsu bērniem vairs nav darba, tāpēc jādodas uz ārzemēm, lai tur kalpotu par lētu darbaspēku un vēlreiz celtu svešu zemju labklājību.

Tāda bija mūsu līdzšinējā politika. Ne tikai valdības, bet arī pašas tautas līmenī. Un šī politika mūs novedusi līdz valsts sabrukumam. Ko darīt?

Lai pārvarētu krīzi, jārīkojas tieši pretēji. Kad un kur viens iespējams, priekšroka jādod Latvijas ražojumam vai pakalpojumam! Pat ja tas konkrētā brīdī šķiet dārgāks, neglītāks un pieticīgāks. Un jāiepērkas Latvijas pilsoņiem piederošā veikalā, un nav jāņem kredīts patēriņa preču iegādei! Ja nu tomēr pieņemts lēmums kredītu ņemt, tad vismaz tas jāņem Latvijas bankā!

Ja mēs rīkosimies tā, tad mēs ar savu naudu stiprināsim Latvijas ražotājus un uzņēmējus, radīsim jaunas darbavietas Latvijā, atbalstīsim Latvijas veikalus un Latvijas bankas, papildināsim Latvijas budžetu, bagātināsim savus kaimiņus un līdz ar to arī sevi. Mūsu personīgie ieguldījumi Latvijas ekonomikā drīz vien nesīs vairākkārtēju efektu visā saimniecībā, visās tās nozarēs un jomās!

Ja tā rīkosies daudzi Latvijas iedzīvotāji, tad mūsu uzņēmēji nostiprināsies, spēs savu ražošanu paplašināt un uzlabot; Latvijas veikali nostiprināsies, paplašinās savu tirdzniecības apjomu, pāries uz lielākām telpām, spēs iztikt bez kredītiem; komunālie uzņēmumi laikus saņems naudu par saviem pakalpojumiem un arī spēs iztikt bez kredītiem, līdz ar to varēs samazināt savus tarifus (ieguvums visiem); augs Latvijas banku kapitāls, līdz ar to mūsu bankas spēs lētāk kreditēt tieši Latvijas uzņēmumus; augs Latvijas budžets, no kura labums izplūdīs uz visām dzīves jomām un to baudīsim arī mēs personīgi. Augs algas, pensijas, pabalsti, būvēsies labi ceļi utt.

Tātad patiesībā viss ir mūsu rokās un mūsu ziņā! Mēs neesam bezspēcīgi, mēs varam, ja vien izvēlamies gudru dzīves politiku!

Runājot par tirdzniecību, jāpieskaras lielveikalu politikai. Pirmkārt, lielveikali ir tādi kā patērētāju sabiedrības tempļi jeb svētvietas, kas pats par sevi nav veselīgi, jo patērētāju sabiedrība liecina par atkarību un norietu. Vēl bēdīgāk, ja šie lielveikali pieder ārzemniekiem. Tas nozīmē, ka arī tirdzniecības uzcenojums nepaliek Latvijā, bet no tās aizplūst.

Otrkārt, lielveikali tiecas monopolizēt tirdzniecību un diktēt savus noteikumus gan ražotājiem, gan patērētājiem. Piemēram, lielveikalu tīkls var izvēlēties piena produktus iepirkt kaimiņvalstī vai kaimiņu rajonā, līdz ar to iznīcinot vietējos ražotājus. Ja arī ko iepērk no vietējiem ražotājiem, tad lielveikals tiem diktē iepirkuma cenu, ražojuma kvalitāti, apjomus un citus noteikumus. Piemēram, liek daļu produkcijas atdot par akcijas cenu, kas ir zem ražošanas pašizmaksas.

Vēl lielveikaliem raksturīga globālo surogātproduktu tirdzniecība, līdz ar to tiek ietekmēti mūsu ēšanas ieradumi, bieži vien nekvalitatīvas vai pat indīgas produkcijas virzienā. Lielveikalu produkcijai raksturīgas ķīmiskas piedevas, kas nodrošina produkta nebojāšanos, ilgstoši stāvot plauktos, vilinošu, bet mākslotu aromātu, krāsu, piegaršas, fiziskās īpašības, iepakojumu. Taču visas šīs piedevas bendē mūsu veselību. Vēl globalizēto pārtikas karteļu produkcijai raksturīgs tas, ka tā rada atkarību. Šajā produkcijā iestrādātas tādas cukura, tauku, sāls, dažādu aromatizatoru, krāsvielu, stabilizatoru, emulgatoru un citu ķīmisko piedevu proporcijas, ka ēdājs nespēj apstāties un zaudē sāta izjūtu. Viņš paliek tikpat atkarīgs no konkrēta produkta, kā dzērājs no alkohola vai pīpmanis no tabakas. Ēšana un dzeršana kļūst par viņa galveno dzīves mērķi. Tāpēc arī Latvijā saradies daudz neveselīgi resnu cilvēku, it īpaši jauniešu vidū. Vai tas mums tiešām vajadzīgs?

Tāpēc izdarāmas vismaz divas lietas. Pirmkārt, lielveikalu darbība ir stingri jākontrolē, ieviešot stingrus un veselīgus kvalitātes standartus, kā arī novēršot monopolstāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu. Vienam no priekšnoteikumiem lielveikala darbībai jābūt prioritārai vietējo ražotāju produkcijas iepirkšanai par taisnīgu cenu.

Otrkārt, jāveido alternatīvas tirdzniecības vietas. Viens virziens ir jau minētais esošo vietējo veikalu atbalsts. Otrs jādibina jauni veikali.

Šai sakarā izmantojamas kooperācijas priekšrocības. Tirdzniecības kooperāciju tautas valodā sauc par patērētāju biedrībām vai paju sabiedrībām. Patērētāju biedrības pieder pašiem pircējiem un tirdzniecības peļņu sadala starp patērētāju biedrības biedriem (tātad pašiem pircējiem, kas iegādājušies pajas) atbilstoši viņu pirkšanas apjomam. Bez tam klasiskās patērētāju sabiedrības var veidot arī savas ražotnes, izejvielu sagādes un pārstrādes centrus un citus saimnieciskos objektus. Tātad ļoti demokrātiska, taisnīga un produktīva tirdzniecība. Vairāk par to lasiet šajā rakstā jau norādītajā grāmatā „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē".

No valdības jāprasa stingri un līdzsvaroti iekšējā tirgus aizsardzības pasākumi, kuri apkopojami saskaņotā, skaidrā un mērķtiecīgā sistēmā.

T.s. attīstītās rietumvalstis aizgūtnēm sludina brīvu tirgu, atvērtu sabiedrību, atvērtas robežas, brīvu kapitāla, preču un darbaspēka kustību, kā arī nosoda tirgus aizsardzību jeb protekcionismu. Taču praksē šīs valstis sludinātos principus neievēro tās pašas ir kā nepieejamākie protekcionisma cietokšņi. Protekcionisms ir viens no galvenajiem šo valstu attīstību veicinošajiem faktoriem. Mums nevajadzētu no Rietumiem mācīties šādu divkosību un dubulstandartus, taču protekcionisma tradīcija tiešām būtu pārņemama un ražīgi izmantojama. Vēl jo vairāk tāpēc, ka aizsardzība ir katras nācijas, katras teritorijas un pat mājas svētas tiesības. Mēs taču neatstājam savas mājas durvis vaļā, lai tajā saimnieko visi, kam nav slinkums?

Latvijas starptautiskais statuss

Daudz netaisnības un vardarbības var atrast visos pasaules reģionos un visos laikos. Lai gan bijuši arī noturīgi miera un attīstības periodi, kurus vēstures grāmatās atspoguļo mazāk vai nemin nemaz. Gluži kā mūsu presē vairāk raksta par dažādiem skandāliem un novirzēm, nekā par saticīgām ģimenēm un kopienām. Taču šoreiz gribu runāt par t.s. attīstītajām Rietumu valstīm, kuras izvirzījušas pretenzijas uz globālu varu un „vēstures galu", ar to domādamas pilnīgu amerikāņu parauga liberālisma uzvaru un dominēšanu pasaulē uz mūžīgiem laikiem.

Rietumu dominēšanas vēsture ir, pirmkārt, melu un vardarbības vēsture: vergu tirdzniecība, koloniju iekarošana un izmantošana, veselu tautu un civilizāciju iznīcināšana, savstarpēji kari, koncentrācijas nometnes, veselu pilsētu noslaucīšana no zemes virsmas bez stratēģiskas militāras vajadzības, organizēts bads, deportācijas, genocīds ar pašu vai algotņu rokām. Aptuveni šādus noziegumus esmu uzskaitījis savā 2001. gadā izdotajā grāmatā „Dzīve karastāvoklī".

Runa nav tikai par pagājušajiem laikiem. Būtībā jau nekas nav mainījies, ja neskaita vēl izsmalcinātākas metodes, vēl nekaunīgākus melus, vēl izaicinošāku cinismu un vēl lielākus noziegumu mērogus. Bijušās kolonijas arvien tiek turētas atpalicībā un atkarībā, nepakļāvīgi līderi arvien tiek nogalināti, nepakļāvīgas valdības vardarbīgi gāztas, arvien tiek atbalstīti tirāniski režīmi, arvien vergu miljoni ražo patēriņa preces, kuras varam nopirkt lielveikalos, arvien tiek organizēts bads, no zemes tiek noslaucītas pilsētas, indētas un maitātas tautas.

Arī mūsdienās turpinās veselu tautu deportācijas. Piemēram, vēl 1970. gados Lielbritānija sadarbībā ar ASV deportēja un līdz šai dienai tur apspiestībā čagos tautu, kas apdzīvoja Djego Garsijas salu grupu, kurā tagad iemitinājusies lielākā ASV karabāze, no kuras tiek bombardēta gan Irāka, gan Afganistāna un Pakistāna. Turpinās ne vien militāras operācijas un genocīds, bet arī „karš ar citiem līdzekļiem". Tā nosaukta nāciju iedzīšana parādu verdzībā jeb ekonomiskais karš, kuram tagad pilnā mērā pakļauta arī Latvija. Par šīm tēmām internetā atrodami neskaitāmi materiāli. Angļu valodas pratējiem iesaku internetā atrast un noskatīties kaut vai Džona Pildžera (John Pilger) dokumentālās videofilmas.

Gandrīz visu Rietumu dominēšanas periodu no šādas politikas cietusi arī Latvija. Sākot ar krustnešiem, vācu baronu jūgu, zviedru laikiem, poļu laikiem, beidzot ar mūsdienām. Jā, Latvija cieta arī no Krievijas impērijas, taču tikai periodā, kad Krievija sadarbojās ar Rietumiem (kopš Pētera I laikiem, kad Krievija faktiski bija integrēta Rietumos) un bija sadalījusi ietekmes sfēras. Arī cariskās Krievijas laikā Latvijas teritorijā faktiskā vara piederēja vācu baroniem (izņemot Latgali, kurā dominēja poļu pani un pārpoļoti vācu baroni), kuriem bija liela ietekme Krievijas cara galmā. Taču raksturīgi tas, ka Krievijas dominēšanas periodos Latvija bija attīstītākā impērijas (vēlāk PSRS) daļa, bet Rietumu dominēšanas periodos Latvija bijusi tikai lēti ekspluatējams, beztiesīgs darbaspēks un maiņas monēta ģeopolitiskajās spēlēs ar Austrumiem. Neaizmirsīsim 1939. gadu (Rībentropa Molotova paktu), 1940. gadu (Latvijas iekļaušanas PSRS de facto atzīšana, Latvijas valsts kases līdzekļu izmaksāšana PSRS, viltoto vēlēšanu rezultātu priekšlaicīga publicēšana britu presē) un Jaltas konferenci, kurā Rietumi mūs atkal iztirgoja, kārtējo reizi pārdalot ietekmes sfēras. Nu ir pienācis brīdis, kad šāda iztirgošana var atkārtoties vēlreiz.

Taču stāvoklis pasaulē pašlaik strauji mainās. Rietumi ir zaudējuši savu industriālo potenciālu, rietumvalstu tautām ir negatīva dzimstība un vājināta vitalitāte, patērētāju sabiedrības kūtrumā kritušie rietumnieki vairs nevēlas karot frontēs (vienīgi gatavi veikt tālo apšaudi un stratēģisko bombardēšanu), pašās rietumvalstīs strauji pieaug bijušo koloniju iedzīvotāju skaits, kuriem citi mērķi. Bet galvenais pasaulē strauji rodas jauni saimnieciskās aktivitātes un varas centri. Nu jau var droši apgalvot, ka globalizācijas mēģinājums un vienpolārā pasaule ir izsapņota, jo veidojas pilnīgi cita globālās sadarbības struktūra, kurai būs raksturīgi vairāki centri.

Vēl jau ASV un tās dominētā NATO cenšas iespaidot notikumus un destabilizēt stāvokli, bet to spēki ir pārāk izstiepti pa visu zemeslodi un līdz ar to novājināti. Tā ir tā pati nelaime, ar kuru beidzās visu līdzšinējo impēriju pasaules iekarošanas sapņi. Impērijas mirst no gremošanas orgānu traucējumiem.

Jautājums ir par to, vai šādā periodā Latvijai ir lietderīgi palikt zaudētāju un netaisnības pusē?

Es iesaku Latviju turpmāk veidot kā neitrālu, blokos neiesaistītu valsti, kas tiecas uzturēt draudzīgas attiecības ar citām valstīm, it īpaši kaimiņiem. Mums nav vajadzīgi ienaidnieki, un vēl jo vairāk tādi nav jārada ar savu tuvredzīgu politiku. Latvijas ģeogrāfiskais stāvoklis mums dod lielas priekšrocības vien tad, ja mēs īstenojam draudzīgas attiecības ar visiem kaimiņiem, turklāt ar tiem veidojot abpusēji izdevīgu sadarbību. Lai veidotu sadarbību ar valstīm Rietumos un Austrumos, nav nepieciešama ne dalība militārās aliansēs, nedz dalība tādā savienībā, kas mūs diskriminē, izmantot un ierobežo.

Latvija ir ideāla vieta tranzītam starp Rietumiem un Austrumiem, kā arī tādai ražošanai, kas vienlīdz līdzsvaroti izmanto vienas puses tehnoloģiju un darbgaldus, un otras puses izejvielas. Šādas sadarbības priekšnoteikums ir neiesaistīšanās naidīgos blokos, brīvas rokas abpusēji izdevīgu tirdzniecības līgumu slēgšanai, kā arī tiesības pašiem brīvi noteikt savu fiskālo, monetāro, nodokļu, budžeta un subsīdiju politiku (ES noteikumi to liedz). Mūsu priekšrocība arī tā, ka mēs gadsimtiem ilgi esam bijuši saskarsmē gan ar Rietumiem, gan Austrumiem, ar šo tautu mentalitāti, un šajā ziņā esam iekrājuši lielu pieredzi.

Ja runājam par dalību ES, teorētiski ir iespējamas pārrunas ar Briseli, kuru mērķis būtu diskriminējošo un ierobežojošo normu izņemšana no Savienības līguma. Gan teorētiski, gan praksē. Taču es personīgi šādu pārrunu pozitīvam iznākumam vienkārši neticu. Kā liecina līdzšinējā prakse, Briseles birokrāti nav spējīgi uz taisnīgu, solidāru rīcību. Nav arī izslēgts, ka gan ES, gan eiro līdzšinējā formā globālo krīzi nemaz nepārdzīvos, jo ES darbības principi ir pretrunā ar krīzes pārvarēšanai nepieciešamajiem pasākumiem.

Kooperācija un vēlreiz kooperācija

Mēs esam pieraduši visu gaidīt no valsts un par visām neveiksmēm vainot valsti un politiķus. Manuprāt, tā ir nepareiza un pasīva pozīcija, kas sevi nekad nav attaisnojusi. Tieši šāda aplama pozīcija ir iemesls tam, ka starp valsts varu un pārējo sabiedrību, kā arī starp dažādiem sociālajiem slāņiem ir izveidojies atsvešinātības bezdibenis, kā arī tam, ka valsts aparāts ir uzkundzējies pārējai sabiedrībai, palicis elitārs, bezatbildīgs un sabiedrojies ar starptautisko oligarhiju pret savu tautu.

Demokrātijas būtība slēpjas ne jau oficiālās deklarācijās vai šķietami demokrātiskās procedūrās, bet gan pašas sabiedrības aktivitātē, nemitīgā pašorganizēšanās spējā un pilnā atbildībā par savu likteni. Patiesa demokrātija iespējama tikai virzienā no apakšas uz augšu. Nevis valsts varas institūcijas ir mūsu uzraugi un izrīkotāji, bet gan mēs paši esam suverenās varas nesēji, kuri iestādēm deleģējuši tikai dažas pārvaldes funkcijas, par kurām šīs iestādes ir atbildīgas mūsu priekšā. Saeima, valdība, pašvaldības un tiesu sistēma ir burtiski uzskatāmas par tautas kalpiem. To uzdevums ir kalpot sabiedrības vispārējām interesēm. Ar kalpošanu es šai gadījumā saprotu godpilnu, cēlu pienākumu.

Tieši tāpēc ir muļķīgi varas institūcijas vainot par mūsu neveiksmēm, vai gaidīt, ka tās mainīsies. Mainīties vajag mums pašiem, tad arī varas institūcijas mainīsies!

Latvijā bija laiks, kad nebija Latvijas valsts un Latvijas iedzīvotāji bija beztiesīgi paši savā zemē. Piemēram, tāds laiks bija XIX gadsimtā, kad tik atcelta dzimtbūšanas iekārta, bet latviešiem dota „putna brīvība". Latvieši bija atstāti pilnīgi bez savas zemes, mantas un kapitāla. Turklāt bija sākusies pārkrievošanas politika, kuras mērķis bija Latvijas teritoriju pilnīgi sapludināt ar Krievijas impēriju.

Latviešus XIX gadsimta beigās izglāba savstarpēja biedrošanās. Tās bija gan uz savstarpējā atbalsta pamata dibinātas reliģiskās draudzes (piemēram, „Brāļu draudzes"), gan kultūras biedrības (kopdziedāšana, teātris, izglītojoši priekšlasījumi), gan saimnieciskās darbības biedrības (dažādi kooperatīvi).

Kooperācija ir sabiedrības saimnieciskas pašorganizēšanās forma, kurā katrs iegulda savus resursus, lai celtu visu iesaistīto cilvēku labumu. Kooperācija nav ne sociālistiska, ne kapitālistiska, to neorganizē ne pavēles dodoši komisāri, ne peļņas kāres dzīti kapitālisti un viņu algotie menedžeri. Kooperāciju organizē paši cilvēki labprātīgi, un arī kooperācijas augļus taisnīgi sadala attiecīgā kooperatīva biedri. Tā ir vienīgā saimnieciskās kopdarbības forma, kurā lēmumi tiek pieņemti biedriski un demokrātiski, balstoties uz savstarpēju uzticību un paļāvību. Kooperācijai svešs ir elitārisms, patērētāju sabiedrība, cilvēku ekspluatācija, tirānija un verdzība. Kooperācijai nav nepieciešamas ne valdības atļaujas (lai arī modernos laikos valdības cenšas kooperatīvu darbību reglamentēt, regulēt un kontrolēt), nedz kādu svešu investoru līdzekļi. Kooperatīvu var izveidot vairāki cilvēki, kuri apvieno viņu rīcībā esošos resursus. Tādējādi auglīgu saimniecisku darbību var uzsākt arī cilvēks, kuram pašlaik varbūt nav savu materiālu resursu, bet ir vēlme savu prātu un spēku ieguldīt ražīgā pasākumā. Bez tam viena no kooperācijas tradīcijām ir savu biedru un arī visas sabiedrības izglītošana, kas ir ļoti svarīgi. Kooperācijas iespējas ir neizsmeļamas, jo arī kooperācijas biedru skaits nav ierobežots. Pareizi izmantojot kooperācijas principus, latvieši XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā īsā laikā kļuva par saimnieciski aktīvu, materiāli turīgu un garīgi nobriedušāku tautu. Ja šo procesu nepārtrauktu Pirmais pasaules karš, daudzu cilvēku došanās bēgļu gaitās un vēlākās revolūcijas, Latvija mūsdienās būtu pilnīgi cita valsts. Taču nekas mums neliedz šo procesu turpināt tagad.

Kooperācijas pētnieks Eduards Balodis apkopojis šādas atziņas par kooperācijas nozīmi:

•     Kooperatīvi ienes rosīgumu saimnieciskajā dzīvē, jo veic tos darbus, kuri paliktu nedarīti, ja kooperatīvu nebūtu. Var teikt arī, ka tie rada jaunas un labas darbavietas.

•     Kooperatīvi ceļ darba ražīgumu un kvalitāti.

•     Kooperatīvi palielina savu biedru ienākumus.

•     Kooperatīvi samazina savu biedru izdevumus, ietaupa laiku un enerģiju.

•     Kooperatīvi paceļ visas valsts tautsaimniecību, līdz ar to uzlabojot arī nebiedru dzīvi.

•     Kooperatīvi veicina savu biedru un arī sabiedrības izglītošanu.

•     Kooperatīvi cilvēkos ieaudzina kopības apziņu un dziņu pēc vispārējā labuma, jo kooperatīvu darbības princips ir: viens par visiem un visi par vienu! Tāpēc īpaši jārūpējas, lai kooperatīvus vadītu godīgi cilvēki, kuriem rūp arī citu cilvēku labums.

•     Kooperācija parasti dzimst apstākļos, kad daudzi cilvēki cieš no nabadzības, posta un netaisnības. Kooperatīvu biedri neorganizē revolūcijas un negatavo valsts apvērsumus, bet vienkārši paši uzņemas atbildību par savu dzīvi un padara to labāku. Tāpēc vietā ir arī franču kooperatora Šarla Žida atzinums: "Kooperācija ir nabadzības meita un pārticības māte."

Nav tādas dzīves jomas, kurā cilvēki nevarētu organizēties kooperācijai. Tā kā par šo tēmu jau esmu uzrakstījis grāmatu, aicinu to izlasīt. Pieprasiet bibliotēkās vai lasiet internetā, piemēram, portālā „Tautas forums" (adrese: www.tautasforums.lv ).

Ieskatam izanalizēsim vienu piemēru. Līdz 1990. gadam Latvijā bija attīstīta vieglā rūpniecība, tai skaitā apģērbu ražošana. Ar dažiem apģērbiem Latvija lielā mērā apgādāja visu Padomju Savienību. Pašlaik no šīs rūpniecības palikuši daži nelieli cehi, kuri pilda ārvalstu firmu pasūtījumus, par to saņemot visai pieticīgu algu. Mūsu ļaudis savu apģērbu pērk vai nu humpalu bodēs vai tirgū (mazvērtīga ķīniešu produkcija), vai dārgos firmas veikalos. Faktiski apģērbu ražošana Latvijā ir iznīcināta, lai gan mums ir labi šuvēji, izcili modelētāji un laba gaume.

Ko darīt? Pieredzējuši šuvēji, piesaistot labus modelētājus un ieguldot ne pārāk lielus līdzekļus (audumu, diegu un šujmašīnu iegāde, telpu iekārtošana), var organizēt šūšanas kooperatīvus, kuri ražo gan standarta produkciju veikaliem, gan individuālus pasūtījumus pilsoņiem. Valdībai jāpieprasa ieviest saprātīgus iekšējā tirgus aizsardzības pasākumus, bet pilsoņi jāmudina izvēlēties vietējo ražotāju produkciju (skat. iepriekšējās nodaļas). No maziem kooperatīviem pakāpeniski veidosies lielākas kooperatīvu apvienības un ražošanas centri. Ar to pilnīgi pietiks, lai jau dažos gados šuvēji ne vien nodrošinātu ar apģērbiem Latvijas iedzīvotājus, bet arī iekarotu ārējos tirgus. Līdzīgi var rīkoties gandrīz katrā vieglās rūpniecības nozarē.

Kooperācija izmantojama ne tikai rūpnieciskā ražošanā, bet arī tirdzniecībā, finanšu jomā un apdrošināšanā, lauksaimniecībā, zvejniecībā, veselības aprūpē, izglītībā, zinātnē, kultūrā, mājokļu politikā u.c.

Nobeigšu ar kooperatora V. Totomianca domām:

"Kooperācija ir prakticisma un ideālisma savienojums. Tā netiecas tikai pēc materiāliem labumiem, taču neļauj aizrauties arī ar neīstenojamiem sapņiem. Kooperācijā saprātīgi sakausēts individuālisms ar solidaritātes garu. Tā ir nevis šķiru un atsevišķu profesiju, bet gan vispārcilvēciska solidaritāte. Kooperācija ir iecietīga pret uzskatiem un ticību, tajā apvienojas personas no dažādiem sabiedrības slāņiem, kuri citā vietā varbūt savstarpēji cīnītos. Kooperācija ir mūžīga, jo no visiem sabiedriskās kustības veidiem tikai tā pastāvēs arvien. Tā vēl nav pilnīgi kristalizējusies, bet tikai veidojas. Un šī veidošanās notiek virzienā no apakšas uz augšu, tāpēc tā mūžīga."

Alternatīvās krīzes pārvarēšanas un suverenās varas atjaunošanas struktūras

Turpinoties līdzšinējai tautsaimniecības nožņaugšanas politikai, mēs jau šoruden varam nonākt ārkārtīgi smagā stāvoklī. Līdz rudenim krasi samazināsies esošo darbavietu skaits, esošie bezdarbnieki vairs nesaņems pabalstus, jaunajiem bezdarbniekiem varbūt vairs nevarēs izmaksāt pabalstus. Nav zināms, cik cilvēkus varēs racionāli iesaistīt sabiedriskos darbos un cik lielu pabalstu par to varēs saņemt.

Līdz ar to aizvien vairāk cilvēku nespēs samaksāt maksu par dzīvokli un komunālajiem pakalpojumiem. Iespējams, sāksies izlikšanas no dzīvokļiem un komunālo uzņēmumu bankroti. Problemātiski būs nodrošināt apkuri un citus komunālos pakalpojumus. Aizvien vairāk cilvēku, kuri nespēs izbraukt uz ārzemēm, nonāks uz ielas un būs spiesti zagt un laupīt, lai izdzīvotu. Turpat nonāks daudz bērnu un pusaudžu. Krasi pieaugs noziedzība. Ja nekas būtiski nemainīsies, šāds scenārijs ir visai reāls, ar to jārēķinās.

Jaunajos sabrukuma apstākļos aizvien neefektīvāk darbosies arī valsts iestādes: skolas, slimnīcas, policija, ugunsdzēsēji, sabiedriskais transports u.c. Daudziem realitāte būs bads un izdzīvošana no dienas uz dienu. Samazinoties apgrozījumam, darbību var pārtraukt arī daudzi veikali un citi pakalpojumu sniedzēji. Grūti prognozēt, kā šādos apstākļos izvēlēsies rīkoties policija un citas drošības iestādes: vai tās turpinās uzturēt kārtību, varbūt tās ieņems neitrālu pozīciju, vai varbūt pat sāks sadarboties ar kriminālām aprindām, vai arī vienkārši izklīdīs? Vai valsts varu vispār kāds respektēs?

Kā šādos apstākļos nodrošināt sabiedrisko kārtību un nodrošināt izdzīvošanu?

Acīmredzot aktīvākajiem cilvēkiem (kuriem vietējā sabiedrība uzticas) ir jāorganizējas, jāveido alternatīvas struktūras, kuras nodrošinās kārtību un drošību katrā apdzīvojamā vietā, organizēs pašpalīdzību un kooperāciju, izplatīs iedzīvotājiem nepieciešamo informāciju, koordinēti rīkosies, lai valdību piespiestu īstenot Latvijas interesēm atbilstošu politiku, t.i., organizēs sabiedriskas aktivitātes, iesniegs valdībai un ārvalstu institūcijām savas prasības un priekšlikumus, dibinās ražotnes, pārtikas un pirmās nepieciešamības preču sadales vai apmaiņas punktus, spriedīs tiesu, dibinās alternatīvus sakarus un tirdzniecību ar kaimiņvalstīm, mērķtiecīgi rīkosies, lai atjaunotu valsts varu un īstenotu Satversmes 2. pantu, kas nosaka, ka suverenā vara Latvijas teritorijā pieder Latvijas tautai. Iespējams, šīm alternatīvajām struktūrām pašām nāksies uzņemties atbildību par valsti, veidot kādu nacionālā izlīguma vai cita veida pagaidu valdību.

Vismaz es nevēlētos, lai Latvija nogrimtu patvaļā un kriminālā anarhijā, vai arī tiktu pievienota kādai kaimiņvalstij un pazustu no pasaules kartes. Tāpēc mudinu jebkuros apstākļos tomēr pieturēties pie mūsu valsts Satversmes galvenajiem pantiem. Tāpēc alternatīvās struktūras ierosinu saukt par Satversmes atjaunošanas komitejām vai konstitucionālām komitejām. Var saukt arī citādi, taču būtu svarīgi nepārprotami saglabāt šo konstitucionālo saikni ar Latvijas valsti. Nekādā gadījumā šīm struktūrām nav jābūt pretvalstiskām. Tās var nostāties pret patreizējo varas iestāžu politiku, taču ne pret pašu valsti. Gluži otrādi, mums sava valsts ir jāsaglabā un jānosargā jebkuros apstākļos vai satricinājumos.

Taču pirmais un galvenais uzdevums ir panākt valdības un SVF Latvijas demontāžas pakta anulēšanu. Ticiet, šis pakts Latvijas pastāvēšanai nav mazāk bīstams par 1939. gadā slepeni noslēgto Rībentropa Molotova paktu.

Kāpēc meklēt zvaigzni, ja Tu pats esi zvaigzne?

Es nezinu, vai šis raksts radīs plašāku interesi un atsaucību. Un vai tas kalpos par impulsu reālai un mērķtiecīgai tautas kustībai. Vai vismaz plašākai diskusijai, kura novedīs līdz kādai rīcībai vai risinājumam, pat ja tas būs risinājums, kas būtiski atšķirsies no manis piedāvātā. Arī tad mans mērķis būs sasniegts. Ļaunākais šajos apstākļos būtu apātija, vienaldzība un pārlieka vilcināšanās. Laiks šoreiz tiešām nestrādā mūsu labā.

Vēsture liecina, ka jaunas idejas sākumā gūst tikai pavisam nelielas sabiedrības daļas aktīvu vai pasīvu atsaucību. Pirmie parasti paliek kādu laiku nesaprasti, pat izsmieti, nicināti, apmeloti, izolēti, vajāti, apcietināti, nogalināti. Piemēram, pirmie ideālisti, kas atklāti pieprasīja atcelt verdzību un vergu tirdzniecību, savas dzīves laikā savu ideju uzvaru nemaz nepieredzēja. Tikai viņu bērni pieredzēja formālu verdzības atcelšanu, bet mazbērni un mazmazbērni verdzības palikušo seku pakāpenisku deldēšanu.

Atceros, kad Latvijā darbību sāka cilvēktiesību aizstāvības grupa „Helsinki 86", tai netrūka klusu līdzjutēju, taču tikai retais uzdrīkstējās grupā iestāties un par to paziņot atklātībai. Mūsdienās it kā nav padomju laikiem raksturīgo represīvo orgānu, taču tas nenozīmē, ka kustībā iesaistījušies cilvēki paliks brīvi no jebkāda eksistenciāla vai iedomāta riska. Tāpat aktīvisti var nokļūt drošības dienestu uzskaitē un uzraudzībā, zaudēt darbu, izprovocēt savam uzņēmumam dažādu dienestu nepatīkamas pārbaudes (ja ir vēlēšanās, vienmēr jau var atrast, kam piekasīties), zaudēt iestāžu, paziņu un pat draugu labvēlību, varbūt pat prestižu zināmās aprindās un tuvu cilvēku izpratni. Tomēr jārēķinās, ka mūsu sabiedrība pēdējās desmitgadēs bijusi visai konformiska un pat neiecietīga pret citādi domājošajiem. Es kā brīvdomātājs varu liecināt, ka padomju laikā savus uzskatus varēju paust brīvāk un rast vismaz neformālu cilvēku atbalstu un izpratni. Tagad tas reizēm ir grūtāk.

Dažiem tīk saviem oponentiem piekārt noniecinošas etiķetes, piedēvēt tiem izdomātus motīvus un idejas, vai vismaz izvairīties no runas par būtiskāko. Ar šādu attieksmi ir jārēķinās un nav sevišķi par to jāuztraucas, jo tāda gānīšana ir gan skaļa un var šķist dzēlīga, taču jāapzinās, ka tie ir tikai šo cilvēku mainīgie viedokļi.

Daudziem cilvēkiem vairs nav ko zaudēt, piemēram, bezdarbniekiem, kuru skaits nemitīgi pieaug. Viņi var tikai iegūt. Būtu labi, ja tie, kam vēl ir iztikšana, atbalstītu tos, kuri jau izspiesti no aktīvās aprites. Piemēram, bezdarbnieki varētu nodrošināt permanentus piketus gandrīz katrā apdzīvotā vietā, taču būtu labi, ja citi viņus atbalstītu, vismaz pienestu sviestmaizes un tēju.

Labā ziņa tā, ka kustība faktiski jau ir sākusies, lai arī neorganizētā, stihiskā formā. Piemēram, arvien vairāk iedzīvotāju ir izpratuši vajadzību atbalstīt Latvijā ražotas preces un sava novada uzņēmējus.

Grūtāk būs pieņemt ideju par Latvijas statusa maiņu saistībā ar patreizējo dalību NATO un ES, jo pat patriotiski cilvēki un jo īpaši patrioti arvien dzīvo dziļā ilūzijā, ka NATO un ES mūs no kaut kā sargās vai par mums rūpēsies. Viņiem varu ieteikt savu stingro pārliecību tomēr mēģināt saskaņot ar realitāti un faktiem, kā arī Latvijas vēsturisko pieredzi, kas attīrīta no ideoloģiskiem un emocionāliem uzslāņojumiem.

Acīmredzot tiem, kas gatavi kaut ko darīt savas Dzimtenes labā, ir jāatbrīvojas no īstermiņa ego diktētiem apsvērumiem un šaubām. Dzīvē daudz kas ir svarīgāks par acumirkļa un aizvien mainīgiem cilvēku viedokļiem, pārvaramiem pārpratumiem, iesīkstējušiem aizspriedumiem, mainīga vai iedomāta prestiža, sociālā stāvokļa, īstermiņa drošības apsvērumiem un visparastākās inerces. Tas tiesa, ka viss jaunais un katras pārmaiņas sākotnēji baida, moka neziņa un šaubas. Taču atliek spert pirmo soli un iziet cauri pirmajām bailēm, lai cilvēks atgūtu fokusu, iekšēju mieru, pārliecību un pacilājošu prieku par iesākto ceļu.

Būtu pavisam bēdīgi, ja mēs savu dzīvi nodzīvotu tukši un pasīvi, neatstājot aiz sevis nekādu pēdu un pazūdot aizmirstībā. Ir cilvēki, kas pusi mūža neuzdrīkstas neko iesākt, jo uzskata, ka vēl ir par jaunu, bet atlikušo mūžu neko neuzdrīkstas, jo uzskata, ka jau ir par vecu. Bēdīgi, ja mūža galā nākas nožēlot to, ko varējām izdarīt, bet pat nemēģinājām.

Jāpatur prātā, ka katrs cilvēks ir daudz kas vairāk nekā viņa miesa, dzimte, vecums, izcelsme, profesija, izglītība, amats, sociālais stāvoklis, materiālā turība, prestižs, ārējais izskats u.tml. Patiesībā tās ir tikai etiķetes, kuras kāds (vai sabiedrība kopumā) mums piedēvējis un mēs tās esam automātiski pieņēmuši.

Cilvēks ir garīga būtne, kas apveltīta ar nemirstīgu dvēseli un radošu garu. Katrs spēj pacelties virs sava ego un pārvarēt agrāk pieņemtos ierobežojumus. Katram ir sava neaizstājama gudrība, talanti, prasmes un citas cēlas īpašības. Un mūžības vai Dieva priekšā katra dvēsele ir vienlīdz dārga un mīlestības vērta. Neviens no mums nav dzimis mazvērtīgs vai nekam nederīgs, vai lieks. Katrs savā laikā un vietā var izrādīties neaizstājams un unikāls.

Tad nu izmantosim šo savu augstāko, cēlāko būtību, lai veiktu cēlus darbus! Mūsu nākotne patiešām ir mūsu rokās un mēs esam gana pilnīgi, lai iztiktu bez svešiem aizbildņiem vai elkiem.

Ko sēsim, to arī pļausim! Tas ir tik vienkārši un taisnīgi!

2009. gada jūlijs

Kā mūs ievilināja parādu verdzībā un kā no tās izkļūt

ē

„Ir divi nācijas iekarošanas celi.

Pirmais ir ar zobenu, otrais ievilinot parādos" /ASV prezidents Džons Adams/

Iztēlojies, ka esi nolēmis ar vilcienu braukt no Rēzeknes uz Rīgu. Tev ir ceļa soma un biļetei nepieciešamā nauda. Tu ierodies Rēzeknes stacijā, kurā vilcienu jau gaida arī citi pasažieri. Taču kasiere paziņo: „Jā, vilciens tūlīt pienāks, un es redzu, ka jums visiem ir nauda. Taču braukt jūs nevarēsiet, jo man beigušās biļetes." Un tā vilciens, piecas minūtes pagaidījis, aizbrauc uz Rīgu tukšs, sapīkušos braukt gribētājus atstājot uz sniegotā perona. Pēc nedēļas avīzē lasām paziņojumu, ka vilciens Rēzekne Rīga pārtraucis satiksmi, jo biļešu trūkuma dēļ SIA „Pasažieru vilciens" vairs nav naudas

dīzeļdegvielas iepirkšanai un mašīnistu algošanai.

Nauda kā pakalpojuma vai padarītā darba mērvienība

Vai izklausās neticami?

Taču tieši tāda parādība pašlaik vērojama visā Latvijas ekonomikā, tikai biļešu trūkuma vietā mūs žņaudz naudas trūkums. Mums nav naudas, tāpēc bankrotē uzņēmumi, zūd darbavietas, samazinās pirkumi veikalā, algas, sociālie pabalsti un pensijas, arvien vairāk cilvēku vairs nespēj samaksāt par dzīvokli, medikamentiem, kredītu un citiem pakalpojumiem. Vilciena biļete faktiski arī ir nauda, kas izteikta tajā pašā mērvienībā, bet kas derīga tikai noteiktos vilcienu maršrutos. Piemēram, uz biļetes Rēzekne Rīga atradīsiet summu Ls 4,80. Biļeti katrs var kasē apmainīt pret naudu, un otrādi.

Ievadā aprakstītais scenārijs varēja būt arī citādāks. Piemēram, tu ierodies Rēzeknes stacijā ar kartupeļu maisu, cits pasažieris ar cūkas gurnu, vēl cits ar lietotu šujmašīnu, ceturtais piesakās par mašīnista palīgu utt. Kad pienāk vilciens, pasažieri drūzmējas pie mašīnista ar saviem atnestajiem labumiem un kaulējas, par cik mašīnists būs gatavs katru aizvest līdz Rīgai. Kad vienošanās panākta, mašīnists savāc pasažieru veltes, un pasažieri laimīgi ieņem vietas vagonos. Rīgā mašīnists daļu savākto labumu atstāj sev iztikšanai, daļu nodod SIA „Pasažieru vilciens", bet atlikumu iemaina pret dīzeļdegvielu nākamajam reisam.

Vai tā varētu būt? Protams! Patiesībā tieši tā savulaik rīkojās mūsu senči. Piemēram, kāds kaimiņam aiznesa pāris maisu auzu, lai aizņemtos zirgu braukšanai uz tuvāko tirgu, kurā savukārt citu savu produkciju iemainītu pret saimniecībā nepieciešamām precēm: ziepēm, izkapti, apģērbu u.c. Arī mēs ikdienā iesaistāmies šādā naturālā tirdzniecībā, piemēram, kāds skolnieks pret saliekamo nazi iemaina pastmarku kolekciju. Šādu vērtību apmaiņu mūsdienās sauc par barteri. Taču piekritīsiet, ka tāda tirdzniecība bieži vien būtu visai neērta. Tāpēc jau cilvēki izdomājuši naudu un citus vērtspapīrus.

Naudai pašai par sevi nav nekādas vērtības. Droši vien daudziem mājās glabājas veci padomju vai cara laika rubļi, pirmskara laika papīra lati, okupācijas laika vācu ostmarkas, Staļina laika valsts aizņēmuma obligācijas un citi līdzīgi papīri. Tiem vairs nav vērtības, ja nu vienīgi kolekcionāru vidū. Arī mūsdienu latiem, iespējams, pēc kāda laika nebūs nekādas vērtības. Taču pagaidām mēs par latiem varam brīvi pirkt dažādas nepieciešamas un ne tik nepieciešamas mantas un pakalpojumus.

Patiesībā nauda ir tāda pati mērvienība kā centimetri, kilogrami, litri. Ja ar centimetriem vai collām mēs mēram priekšmetu garumu vai attālumu, tad ar naudu mēs mēram darba, mantu vai citu pakalpojumu vērtību.

Tomēr t.s. tirgus ekonomikā mēs vērojam brīnumainas lietas. Ja centimetri un kilogrami kā mērvienības gadu no gada nemainās, tad naudas vērtība un pirktspēja mainās gandrīz nepārtraukti. Latvijas Banka ik dienas izsludina oficiālo lata apmaiņas kursu pret citu valstu valūtām, taču arī iekšzemē vērtību cenas mainās inflācijas, deflācijas un citu ekonomisku parādību iespaidā. Kad latu sāka emitēt 1993. gadā, par pieciem latiem varēja nopirkt samērā daudz, bet tagad krietni vien mazāk. E. Repšes sludinātā lata stabilitāte, protams, bija salti meli un propaganda. Svarīgi saprast, ka mainās nevis darba un pakalpojumu vērtība (maizes kukulis 1993. gadā bija tikpat vērtīgs kā tagad), bet gan pati vērtību mērvienība mūsu gadījumā lats. Kāpēc tas tā notiek?

Naudu manipulē

Lai arī patiešām nauda sākotnēji tika radīta ar vienīgo nolūku atvieglot vērtību apmaiņu, tomēr zināmas aprindas ar laiku iemanījās naudu manipulēt ar naudu taisīt vēl vairāk naudas. Tā ir ļoti sena parādība, un cilvēce jau no iesākumiem pret to dažādi cīnījusies un aizsargājusies. Taču vēstures mācības ātri vien tikušas aizmirstas, tāpēc valstis un civilizācijas ar apbrīnojamu cikliskumu atkal un atkal pārdzīvo ekonomiskas krīzes, sabrukumus un postu.

Visās reliģijās un garīgajās mācībās manipulācijas ar naudu ir kategoriski aizliegtas. Senatnē galveno naudas manipulācijas formu sauca par augļošanu, vēlāk arī par spekulācijām. Visizplatītākais, lai arī ne vienīgais, augļošanas paveids ir naudas aizdošana uz procentiem. Rietumu civilizācijā ar to sāka nodarboties zeltkaļi, kuri vēlāk kļuva par baņķieriem.

Ierasts domāt, ka banku sektoram ir kaut kāda īpaša saistība ar ebrejiem tradicionālais baņķiera tēls sabiedrības apziņā ir ebrejs. Arī mūsdienās divas redzamākās bankas, kuru bankrots satricināja Latvijas ekonomiku (Banka Baltija un Parex) formāli piederēja ebreju tautības pārstāvjiem. Lai arī daudzas bankas pārvalda citu tautību pārstāvji, minētajam iespaidam patiešām ir vēsturisks pamats.

Lai arī jūdu reliģijā augļošana ir aizliegta attiecībās ar citiem jūdiem, taču naudu uz procentiem atļauts aizdot citu reliģiju pārstāvjiem (skat. Veco derību Deuteronomija 15: 6 un citās vietās). Kristiešu attieksmi pret augļošanu praksē demonstrēja pats Jēzus, izdzenot augļotājus no Jeruzalemes tempļa. Augļošanas aizliegums sākotnēji bija spēkā gan kristiešu, gan musulmaņu zemēs, taču ar laiku kristīgo zemju pārvaldītāji to sāka pieļaut un veicināt, taču ar noteikumu, ka to drīkst darīt vienīgi jūdi, kuru reliģija to atļauj. Un tā paši kristiešu karaļi, lai uzturētu savu izšķērdīgo dzīvesveidu un finansētu karus (kas, protams, arī notika pretēji Jēzus mācībai), labprāt no šiem baņķieriem aizņēmās, parādus garantējot ar visu savas karaļvalsts bagātību. Tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc banku jomā tradicionāli sāka dominēt jūdu ticībai piederošie (jūdaismu ir pieņēmušas arī vairākas neebreju tautas). To varētu raksturot arī kā pašu kristiešu valdītāju liekulību veidu, kā apiet pašu sludināto reliģisko aizliegumu. Kad parādos iedzītās tautas sadumpojās, baņķieri tika padzīti, bet ar laiku, kad sašutums norima un aizmirsās, tos atkal aicināja atpakaļ. Mūsdienās spekulāciju joma vairs nav ebreju monopols, un ir gadījumi, piemēram, skandalozais ASV uzņēmējs Bernards Medofs, kad vieni ebreji aplaupa citus ebrejus. Bet atgriezīsimies pie naudas manipulācijām.

Mūsdienās augļošanas un spekulāciju māksla ir attīstījusies bezgala daudzos virzienos un astronomiskos apjomos. Sākot ar visparastākajām tirdzniecības shēmām (nopērc lētāk, pārdod dārgāk) un finanšu noguldījumu piramīdām (jau minētā Banka Baltija), beidzot ar globāla mēroga valūtu kursu spekulācijām, kuras vairs neveic individuāli cilvēki ar savu prātu un izmanību, bet gan speciālas datorprogrammas interneta vidē. Miljardiem dolāru mūsdienās ik minūti milzu ātrumā joņo pa internetā saslēgtām elektroniskām datu bāzēm, spekulējot ar cilvēku godīga darba augļiem, savā ceļā laupot un postot. Izdomāti sarežģīti vērtspapīri (derivāti), kuri domāti, lai it kā apdrošinātos pret valūtu un cenu svārstībām nākotnē, bet faktiski izpaužas kā derības un azartspēles. Hipotekārās ķīlu zīmes un citi parādi tiek pārvērsti jaunos vērtspapīros un vairākkārt tirgoti, astronomiski palielinot kopīgo parādu apjomu. Ik dienas vairāki spekulanti apvienojas, lai valūtu tirgus operācijās sagrautu neatkarīgu valstu naudas sistēmas, aplaupītu pensiju fondus un citus iekrājumus, devalvētu valstu valūtas utt. Kopējā parādu summa jau simtkārt pārsniegusi visas pasaules vērtību cenu, bet spekulācijas turpinās, savā ceļā sagraujot valstu un reģionu ekonomikas. Faktiski modernā globālā ekonomika pārvērsta par milzīgu kazino, kas parazitē uz cilvēku un reālās ekonomikas (godīga, sabiedrībai noderīga darba) rēķina. Jo katru reizi, kad kāds spekulants vai spekulantu grupa vinnē, kādi citi cilvēki tiek aplaupīti. Tieši šis spekulāciju izvirdums tad arī izraisījis pasaules ekonomikas krīzi, kas visvairāk skārusi tieši tās valstis, kuras vairāk pakļāvušas starptautisko augļotāju diktētajiem noteikumiem.

Legalizētā zagšana

Ja parasts pilsonis vilto naudu, viņu par to tiesā un soda. Un pareizi dara, jo ar viltotu naudu tiek pārkāpti godīgas vērtību apmaiņas noteikumi. Naudas viltotājs, neveicot sabiedrībai derīgu darbu, cenšas iegūt citu cilvēku godīga darba augļus, tātad faktiski viņš ir zaglis.

Nauda ir tikai varas iestāžu apstiprināts un sabiedrībā atzīts dokuments, kas apliecina paveiktā darba vai pakalpojuma vērtību. Piemēram, kāds uzņēmējs mājas īpašniekam izrok aku un par šo darbu saņem 500 latus. Tā ir summa, par kuru vienojies mājsaimnieks ar uzņēmēju. 500 lati apliecina, ka uzņēmējs ir veicis kādam nepieciešamu un derīgu darbu. Protams, mājīpašnieks uzņēmēja darbu varēja atalgot arī citā ceļā, piemēram, ar daļu no sava dārza ražas. Taču nauda ir ērtāka, jo to kā maksājumu pieņem arī citi sabiedrības locekļi. Tas pats uzņēmējs par 500 latiem var veikalā nopirkt pārtiku, apģērbu, jaunus darba instrumentus, vai arī samaksāt citam uzņēmējam, piemēram, par jaunu logu ielikšanu viņam piederošajā mājā.

Faktiski savu naudu varētu izlaist katra kopiena, jo nauda ir tikai vērtību mērvienība.

Taču, lai varētu ērti tirgoties arī ar attālākiem kaimiņiem, citām pilsētām, novadiem un pat citu valstu iedzīvotājiem, ir ērti, lai katrā valstī būtu vienota un vispāratzīta naudas vienība. Un valstij būtu jārūpējas par šīs mērvienības stabilitāti, drošību un likumību. Tā Latvijas Bankas mājas lapa lasām: „Saskaņā ar likumu "Par Latvijas Banku", tai ir monopoltiesības izlaist nacionālo naudu banknotes un monētas kā vienīgo likumīgo maksāšanas līdzekli valstī." Diemžēl mūsu gadījumā šis labi domātais likuma pants netiek ievērots, jo citi likumi un panti pieļauj maksāt un saņemt kredītus arī citu valstu valūtās. Bez tam lata apmaiņas kurss neatspoguļo mūsu tautsaimniecības potenciālu, bet gan ir piesaistīts citai valūtai eiro. Bet par to vēlāk.

Vēsturē bijis daudz gadījumu, kad ar citu valstu naudas viltošanu nodarbojas naidīgas valstis. Piemēram, lai sagrautu Amerikas koloniju ekonomiku, Lielbritānija savulaik viltoja un milzīgos apmēros Amerikā izplatīja viltotas ASV banknotes, t.s. kontinentālus. Līdz ar to kontinentāls zaudēja savu vērtību un Amerikas koloniju ekonomika tika paralizēta. Tas arī bija galvenais iemesls Amerikas revolūcijai, kuras mērķis bija neatkarības gūšana no britu kolonizatoriem. Līdzīgi rīkojās arī Vācija Hitlera valdīšanas laikā. Starptautiskie likumi šādu praksi nosoda un pielīdzina karadarbībai ar citiem līdzekļiem, proti, finansiālam karam, kura rezultāti ir līdzīgi militārai agresijai.

Taču vienlaikus valstīs, kuras pieņēmušas t.s. neoliberālo doktrīnu (tātad arī Latvijā), naudas manipulācijas ir ne tikai pilnīgi legalizētas, bet pat tiek veicinātas valstiskā līmenī, piemēram, nosakot spekulantiem dažādas nodokļu atlaides un citas privilēģijas, pakļaujot reālo ekonomiku augļotāju diktētajiem noteikumiem un dažādu parazītu savtīgajām interesēm. Šādas politikas iznākums ir sociāli netaisnīga valsts iekārta un vāja reālā tautsaimniecība, kas izdevīga tikai šauram spekulantu un legalizētu zagļu lokam, kurus mēdz saukt arī par laupītājbaroniem un kleptokrātiem (tulkojumā kleptokrātija nozīmē zagļu vara).

Neoliberālu valsti, kāda ir arī Latvija, raksturo ačgārna vērtību sistēma, kuras ietvaros reāla darba veicēji, piemēram, zemnieki un citi godīgi uzņēmēji, tiek žņaugti ar parādiem un nepanesamu nodokļu nastu, bet parazīti, piemēram, bankas un nekustamo īpašumu spekulanti, bauda privilēģijas un nesamērīgi iedzīvojas uz pārējās sabiedrības rēķina. Visus 19 Latvijas pastāvēšanas gadus var raksturot kā vērtību pārsūknēšanu no darba cilvēkiem uz zagļu un viņu līdzdarbnieku kontiem. Tāpēc arī Latvijas sabiedrība ir tik polarizēta bagātajos un nabagajos. Baņķieri un citi spekulanti taču neveic nekādu sabiedrībai derīgu darbu ne tie ar, ne pļauj, bet tomēr viņu bagātība un privilēģijas ar katru gadu pieaug, kamēr godīga darba veicēji ieslīgst arvien dziļākos parādos un tiek pārvērsti par parādu vergiem.

Parādu vergi patiesībā ir daudz sliktākā stāvoklī nekā, piemēram, tie vergi, kas tika ekspluatēti senajā Romas impērijā vai pavisam nesen ASV dienvidu štatos, kur izmantoja lētu nēģeru darbaspēku. Ja parasto vergu turētājs tomēr ir spiests savu vergu barot, gādāt par viņa pajumti un izdzīvošanu, tad parādu vergam par to jārūpējas pašam. Līdzīgi parastai verdzībai parādu verdzība tiek nodota no paaudzes uz paaudzi, jo parādu apjoms tādā sistēmā nemitīgi pieaug, un atbildība par maksāšanu jāuzņemas arī verga pēcnācējiem. Piemēram, Latvijas valdība pašlaik aizņemas mūsu vārdā, bet šā procesa iznākumā radītie parādi būs jāmaksā arī mūsu bērniem un bērnu bērniem.

Vismaz tā tas iecerēts.

Tas pats attiecināms uz veselu valstu paverdzināšanu. Lai valsti iekarotu ar militāru spēku, nepieciešama labi bruņota un motivēta armija. Lai noturētu okupācijas varu, bez armijas jāuztur arī vesels kolaborantu tīkls, pašiem jāveido administrācija, jārēķinās ar iedzīvotāju aktīvu (partizāni) un pasīvu (sabotāža, boikots, nesadarbošanās) pretestību. Bet, ja valsti pakļauj ar finanšu līdzekļiem un panāk parādu atzīšanu, paverdzināšana notiek ar pašu vietējo iedzīvotāju spēkiem.

Latvijas Satversme pasludinājusi, ka Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika un ka suverenā vara Latvijas Republikā pieder Latvijas tautai, proti, mums visiem kopā. Tas nozīmē, ka mums ir tiesības un pat pienākums pašiem demokrātiski pārvaldīt savu valsti, un valsts pārvaldi valstiskā un starptautiskā līmenī īsteno mūsu izvēlēti pārstāvji, kuri pilda mūsu suvereno gribu. Tātad valsts un pašvaldību institūciju darbinieki vistiešākajā nozīmē ir tautas kalpi, kurus mēs varam pieņemt un atlaist no darba. Ja vien izvēlamies šādu mērķi un kopīgā sadarbībā to īstenojam. Valdība bez tautas nav iespējama. Tātad, patiesi, Saeimas un valdības vara var tikt īstenota tikai tādā gadījumā, ja mēs katrs to aktīvi vai pasīvi atbalstam. Atbalsts katrā konkrētā gadījumā izpaužas kā sadarbība vai vismaz samierināšanās ar valstī īstenoto politiku.

Taču kleptokrātijas apstākļos labi domātie Satversmes panti zaudē jebkādu jēgu. Ja valdība un deputāti tomēr ir atkarīgi no demokrātiskajiem procesiem sabiedrībā, tad baņķieri nav pakļauti tiešai demokrātiskai kontrolei. Daudzi Latvijā darbojošos banku īpašnieki un akcionāri vispār nav Latvijas pilsoņi un dzīvo kaut kur Skandināvijā vai Detroitā. Banku īpašnieki un citi spekulanti ir izsūkuši ne tikai mūsu naudu un izpostījuši mūsu tautsaimniecību, bet ir nozaguši arī mūsu suvereno varu.

Kā tas noticis?

Valsts nozagšana

Pēdējās patiesi demokrātiskās vēlēšanas (ja neskaita PSRS okupācijas karaspēka daļu piedalīšanos) Latvijā notika 1989. gadā, kad mēs ievēlējām LPSR Augstāko padomi un PSRS Augstākās padomes deputātus. Tās bija mažoritāras vēlēšanas, kurās kandidātus izvirzīja pati tauta. Latvija bija sadalīta vēlēšanu apgabalos, kuros tika organizētas vēlētāju sapulces. Tad nu šīs sapulces arī izvirzīja deputātu kandidātus. Protams, arī tad šajā procesā bija manipulācijas, jo daudzus kandidātus mums „silti ieteica" vai nu vecās varas pārstāvji vai LTF vēlēšanu koordinācijas centrs, tādējādi apgabalu sarakstos iekļuva daudzi no centra atsūtītie „vajadzīgie cilvēki". Taču tādu dārgu izklaides un solījumu dalīšanas kampaņu, kādas tika organizētas vēlāk, tolaik vēl nebija. Vismaz formāli katram Latvijas iedzīvotājam bija iespēja atbalstīt vai neatbalstīt konkrētu kandidātu, jo katram kandidātam bija jāsavāc ar likumu noteiktais atbalstītāju skaits, un pastāvēja iespēja no sava vidus izvirzīt cilvēkus, kuriem mēs patiesi uzticamies. Es domāju, ka tāda vēlēšanu kārtība būtu vislabākā arī tagad, bet par to citā rakstā.

Diemžēl, kamēr Latvijas iedzīvotāji priecājās par tik viegli iegūto valsts neatkarību, LPSR Augstākā padome lika pamatus arī nākamajai kleptokrātijai, proti, pieņēma neoliberālos spēles noteikumus, kuru ietvaros visas privilēģijas atvēlētas legalizētajiem zagļiem. Tika veikta arī t.s. šoka terapija, kuras iznākumā sabiedrības vairākums tika aplaupīts, valsts uzņēmumi tika izlaupīti un vājināti, bet uz tā rēķina ļoti īsā laikā radās jaunbagātnieku jeb legālo zagļu slānis. Jau 5. Saeimas vēlēšanām kandidātus vairs neizvirzīja tauta, bet gan jaunbagātnieki un pat kriminālas struktūras. Sākās politiskā biznesa laikmets.

Līdz 5. Saeimas vēlēšanām dibinājās daudzas mazskaitlīgas partijas. Tā kā valsts jau bija iegrūsta nabadzībā un šokā, šīs partijas vairs nemeklēja demokrātisku atbalstu tautā, bet gan devās pie tā laika bagātniekiem, kuri normālā valstī tiktu kvalificēti kā krimināli elementi vai pat mafiozas struktūras. Tad nu šie jaunbagātnieki talantīgākajiem politisko biznesmeņu grupējumiem, piemēram, partijai „Latvijas ceļš", piešķīra naudu vēlēšanu kampaņas organizēšanai (vairāk par to lasiet Māra Gaiļa atmiņu grāmatā „Varas tehnoloģija"), bet faktiski tautas muļķošanai. Ja vēl 1989. gadā vēlēšanu kampaņās kandidāti runāja par vēlamo valsts politiku, tad vēlākās kampaņas tika organizētas pēc stingriem biznesa mārketinga un reklāmas principiem, kas būtībā ir manipulācijas tehnoloģijas, kuru mērķis ir klientiem (vēlētājiem) iesmērēt tādu preci (deputātus), kādu klients patiesībā nemaz nav gribējis (jau mēnesi pēc vēlēšanām cilvēki savu izvēli nožēlo). Faktiski šīs kampaņas jau bija kā izklaidējošas šova, manipulāciju un tukšu solījumu dalīšanas izrādes, kurās par politiku vispār vairs nerunāja. Lai pievilinātu un piemuļķotu vēlētājus, partiju sarakstos iekļāva tautā populārus komponistus, sportistus, aktierus un žurnālistus, kuriem nebija pat mazākās intereses par valsts politiku. Taču nu viņi bija nopirkti, jo bija jāatpelna zagļu ieguldītā nauda. Proti, bija arī turpmāk jānodrošina kleptokrātijai labvēlīgi spēles noteikumi. No šiem deputātiem neprasīja daudz tikai nobalsot atbilstoši frakcijas vadītāja ar īkšķi rādītajai zīmei. Taču arī šiem politiskajiem aktieriem tika nodrošinātas zināmas privilēģijas iespējas kaut ko pagrābt no dalāmā pīrāga un automātiski saņemt privileģētu deputāta pensiju. Tieši tāpēc es šos partiju darboņus nosaucu par politiskajiem biznesmeņiem.

Daudzi Latvijas cilvēki pašlaik savas nākotnes cerības saista ar nākamajām Saeimas vēlēšanām. Diemžēl arī šoreiz viņus sagaida rūgta vilšanās. Ja netiks mainīta pastāvošā vēlēšanu kārtība, kuras ietvaros kleptokrāti kandidātus nopērk jau pirms ievēlēšanas, nekas būtiski nemainīsies. Jo visdziļākā korupcija paslēpta tieši šajā pirmsvēlēšanu posmā. Neoliberālā kārtība ir korumpēta savā dziļākajā būtībā starp neoliberālismu un korupciju var likt vienlīdzības zīmi. Bez tam jāņem vērā arī tas, ka Latvija ir negudri iemānīta tādā impēriskā un nedemokrātiskā veidojumā kā Eiropas Savienība, kurā lēmumus un direktīvas izstrādā nevis parlaments, bet ieinteresētu korporāciju iecelti komisāri. Saskaņā ar Saeimas apstiprināto Lisabonas līgumu (ko deputāti apstiprināja, pat neizlasot), turpmāk vismaz 75% mums svarīgu lēmumu tiks pieņemti nevis nacionālajos parlamentos, bet gan Briselē.

Jūs jautāsiet, kāpēc par to neraksta lielajās avīzēs, nerāda TV kanālos un neziņo pa radio? Vienkārši tāpēc, ka kleptokrāti nopirka arī šos informācijas kanālus, un neatkarīgas preses Latvijā gandrīz nav. Žurnālisti, kas notiekošo saprot, protams, ir, taču akcionāri viņiem neļauj par to brīvi izteikties. Ja viņi grib palikt darbā, jāmācās sevi cenzēt. Tāpēc labākajā gadījumā kaut ko varam nojaust tikai starp žurnālistu rakstītajām rindām.

Zīmīgi, ka drīz pēc Latvijas neatkarības atgūšanas lielāko dienas laikrakstu „Diena" un lielāko biznesa avīzi „Dienas bizness" nopirka Zviedrijā reģistrēts uzņēmums, ar to sagatavojot t.s. zviedru banku invāziju un Latvijas iedzīšanu parādos. Tiklīdz darbiņš bija paveikts, tā zviedru investoriem interese par avīzēm zuda, un tās tika pārdotas citiem.

Tieši „Diena" burtiski diktēja zināmām augļotāju aprindām vēlamo politiku, kā arī sagatavoja tai Latvijas iedzīvotājus. Pašlaik bijusī dienas redaktore, miljonāre Sarmīte Ēlerte dibina vēl vienu augļotāju politikas balstu un cerību politisko apvienību

„Vienotība".

Jaunie vecie zviedru laiki

Ar zviedriem šajā rakstā es nedomāju visu zviedru tautu, kura pati ir cietusi no augļotāju politikas, bet gan Zviedrijā reģistrētās bankas. Zinošākie zviedri ir pret Zviedrijas banku izrīcībām Baltijas valstīs.

Faktiski Latvija ES tika iekļauta kā izlaupīšanai paredzēta kolonija, proti, uz Latviju diskriminējošiem noteikumiem. Piemēram, jau pievienošanas līgumā paredzēts, ka Latvijas lauksaimniecība saņems būtiski mazākas subsīdijas, kā arī lielā mērā atteiksies no zvejošanas tiesībām savos teritoriālajos ūdeņos. Vēlāk nāca citas prasības, piemēram, likvidēt cukurbiešu audzēšanu un cukura rūpniecību. Pašlaik ES komisāri uzbrūk „Latvijas dzelzceļam", lai tam atņemtu kravu pārvadājumus.

Taču bija arī neformālas vienošanās, kuru ietvaros Latvijas politiķi iztirgoja Latvijas intereses. Faktiski ES vecākās dalībvalstis sadalīja Latviju interešu sfērās. Piemēram, dāņiem tika lauksaimniecība, somiem un zviedriem mežu saimniecība. Skandināvijas korporācijas dominē arī Latvijas sakaru jomā. Un zviedriem tika arī Latvijas banku joma, par ko šis raksts.

Zviedrijas banku akcionāriem tika atļauts pārņemt vairākas lielākās Latvijas bankas. Pēc tam zviedru baņķieri salika konteineros zviedru noguldītāju un pensionāru naudu, pārveda to uz Latvijas banku seifiem un sāka to dalīt laimīgajiem Latvijas cilvēkiem?

Atvainojiet, tas bija nejauks joks no manas puses…

Trakākais jau ir tas, ka faktiski zviedru baņķieri Latvijas tautsaimniecībā nav ieguldījuši nevienu santīmu, bet tikai pelnījuši, pelnījuši un pelnījuši rausuši, rausuši un rausuši.

Uzskatāmībai iztēlosimies vēl vienu ainu. Teiksim, Anna ar uzcītīgu un gudru darbu vairāku gadu garumā ir iekrājusi 5000 latu. Bet viņas kaimiņam Pēterim ir steidzami veicami darbi saimniecībā, tikai pietrūkst apmēram 1000 latu. Anna Pēterim uzticas un viņam tos trūkstošos 1000 latus aizdod (gan jau Pēteris, kurš arī uzcītīgs un godīgs vīrs, vēlāk atdos, kad varēs). Uzdevums ir pateikt, cik latu pēc aizdevuma palika Annai?

Ja teicāt, ka 4000 latu, tad atbilde ir pareiza.

Velkot paralēles, tieši tā vajadzētu būt arī gadījumā, ja aizdevumu izsniegusi banka. Taču tur jau tā lieta, ka banku gadījumā neoliberālā sistēmā šāda 3. klases aritmētikas likumsakarība nedarbojas. Zviedru bankas Latvijā nav ievedušas nevienu santīmu, tikai rausušas, rausušas un rausušas.

Lai to saprastu, jāsaprot neoliberālā banku sistēma, ko diemžēl skolās mums nemāca un pat populārajā raidījumā „Kā dzīvot labāk" nestāsta.

Protams, pastāv arī likumi, kuri regulē banku darbību. Likums nosaka, ka bankai, lai nodarbotos ar kredītu izsniegšanu, jābūt zināmām reālās naudas rezervēm. Parasti šīm rezervēm jāsasniedz vismaz 10 procentus no izsniegto kredītu masas. Taču var būt noteikts ar cits rezervju īpatsvars, bez tam to grūti kontrolēt, jo darbojas arī komercnoslēpumu likums. Kā liecina ASV lielāko korporāciju prakse, šie biznesa giganti nekautrējas krāpties, uzdot viltotus grāmatvedības datus, peļņas rādītājus u.tml.

Zviedru bankas Latvijā ir tikai meitas uzņēmumi. Tātad vismaz daļēji rezerves atrodas Zviedrijā, kāda daļa arī Latvijas Bankā. Rezervēs tiešām var būt minētie zviedru noguldījumi un pensiju nauda, lai gan arī tos bankas brīvi izmanto spekulācijās. Protams, mātes uzņēmumi vēlas, lai viņu meitas uzņēmumi rīkotos nosacīti autonomi, t.i., paši rūpētos arī par savam rezervēm. Savas rezerves bankas sapelna ar citiem uzņēmējdarbības veidiem. Piemēram, banka atvelk komisijas naudu par katru mūsu komunālo maksājumu. Tā kā maksātāju ir daudz, gada laikā tādā veidā sakrājas vērā ņemamas summas. Bankas apkalpo ne vien cilvēku, bet arī iestāžu rēķinus, par ko arī saņem naudu. Peļņu nes arī valūtu maiņa un spekulācijas, lai gan pēdējās var nest arī zaudējumus. Bankas arī spekulē biržās un darbojas kā investīciju bankas. Piemēram, ja kāds turīgs latvietis iegulda zviedru bankā savu naudu, visdrīzāk šo naudu banka ieguldīs kādās vairāk vai mazāk riskantās operācijās kaut kur Krievijā vai Kiprā. Līdzīgi bankas izrīkojas ar mūsu pensiju fondiem. Tā kā Latvijā ieviesta ražošanai nelabvēlīga politika, mūsu nauda faktiski nekad netiek ieguldīta Latvijas reālajā tautsaimniecībā. Gards kumoss gadās, ja korumpēti politiķi nolemj likvidēt savas pašvaldības vai pat valdības norēķinu centrus un to funkcijas uztic kādai privātai bankai, kas to atbalstījusi vēlēšanās. Par norēķinu apkalpošanu atkal laba peļņa. Tieši tā rīkojās, piemēram, Parex. Tātad bankas nosmeļ krējumu visām mūsu naudas plūsmām, bet peļņu no Latvijas parasti izved to saņem ārvalstu akcionāri. Un tās ir lielas summas. Ja palasām statistiku par iepriekšējiem gadiem, bankas Latvijā strauji auga un pelnīja miljonu miljonus. Kamēr Latvijas reālā tautsaimniecība grima nabadzībā.

Banku seifos mūsdienās ir visai niecīgi līdzekļi, kuri nepieciešami ikdienas operāciju veikšanai. Kāds grib naudu izņemt, kāds iegulda. Ja izņemamā summa liela, banka pat nespēj to momentā izmaksāt, tāpēc lūdz klientu pagaidīt, kamēr bankas darbinieks sazvanīsies un sagaidīs naudas ievedumu.

Bet pavisam cita attieksme ir tad, ja kāds vēlas ņemt kredītu. Jo tad nekāda reāla nauda nav nepieciešama. Tas notiek tā. Bankas ierēdnis kredītņēmēja kontā (datora elektroniskajā informācijas bāzē) ieraksta ciparu, kas atspoguļo kredītā izsniegto summu. Pretī viņš saņem parakstītu kontraktu, kurā saņēmējs apņemas noteiktā laikā atdot gan kredīta pamatsummu, gan augļu procentus. Nekādu reālu vai savu naudu banka neizsniedz. Bankai ir tūkstošiem kredīta ņēmēju, no kuriem katrs ik mēnesi iemaksā bankai kontraktā noteikto summu. Tad nu šī summa, ko kredīta ņēmējs ik mēnesi pārskaita vai atnes bankai, ir vienīgā reālā nauda, kas figurē bankas un kredīta ņēmēju attiecībās. Un šādu kredīta ņēmēju un atmaksātāju ir ļoti daudz. Saistības ideālā gadījumā nolīdzinās banku sistēmas savstarpējos norēķinos. Individuālai bankas filiālei svarīgi tikai tas, lai bankas kopējā bilance būtu vairāk vai mazāk līdzsvarota. Proti, lai bankas datu bāzē saistības un ieņēmumi būtu noteiktā līdzsvarā. Ja bankas rezerves sarūk un ir nepietiekamas, to papildināšanai banka var aizņemties no citām bankām starptautiskajā tirgū. Aizņemas lēti, bet no saviem klientiem prasa lielus procentus. Taču arī šajā gadījumā nenotiek reālas naudas pārsūtīšana, bet tikai atbilstoši ieraksti banku elektroniskajās datu bāzēs.

Lai bankas varētu ilgstoši darboties tādā parazītiskā režīmā (neieguldīt neko, bet saņemt reālu naudu ar procentiem), tām nepieciešami aizvien jauni kredītu ņēmēji, t.i., parādnieki. Tātad tiek veidota parādu piramīda. Ja Banka Baltija savulaik veidoja noguldījumu piramīdu, solot noguldītājiem fantastisku peļņu, tad Parex un zviedru bankas veido parādu piramīdu.

No kurienes tad nāk tie reālie naudas līdzekļi, kurus kredīta ņēmēji tomēr var izmantot savos pirkumos un darījumos? Pavisam vienkārši, tos bankai atnes citi parādnieki, maksājot par saviem parādiem. Tieši tāda jau ir parādu piramīdas būtība.

Lai nodrošinātu nepārtrauktu aizņēmēju plūsmu, pati valsts spekulantu interesēs radīja to veicinošus apstākļus. Latvijas valdība jau no iesākumiem ar pārlieku smagiem nodokļiem aplika reālā darba darītājus (strādniekus un uzņēmējus), bet parazītus (bankas un nekustamo īpašnieku spekulantus) no nodokļiem praktiski atbrīvoja. Sekas šiem pasākumiem bija gan pelēkā ekonomika (uzņēmēji, kas izdzīvošanas nolūkā centās izvairīties no nodokļu maksāšanas, aplokšņu algas u.c.), gan hronisks līdzekļu trūkums reālajā tautsaimniecībā. Ja kāds uzņēmējs vai iestāde vēlējās ko produktīvu darīt, bija jāņem kredīts. Faktiski valsts ar savu politiku mērķtiecīgi visus dzina kredītu (lasi parādu) atkarībā, t.i., darbojās augļotāju interesēs. Normāli ir tad, ja uzņēmēji savu darbību attīsta un paplašina no saviem ieņēmumiem un uzkrājumiem, taču valsts radīja apstākļus, lai šādu brīvu ieņēmumu (peļņas) vienkārši nebūtu.

Parādu piramīda spēj pastāvēt vien tik ilgi, kamēr tā aug. Proti, kamēr tiek piesaistīti arvien jauni kredītņēmēji un kamēr šie kredītņēmēji spēj maksāt parādus. Līdz ar to starp bankām veidojās asa konkurence tieši kredīta ņēmēju piesaistīšanas jomā. Banku aģentiem, kuru mērķis bija piesaistīt jaunus parādniekus, maksāja minimālas algas, taču par katru piesaistīto kredīta ņēmēju tika izmaksāta prēmija. Banku vadība labi zināja, ka lielākā kredītu ņēmēju daļa savus parādus nespēs maksāt, bet tomēr sacensību turpināja, jo ja kredītu nepiešķirs, piemēram, Swedbanka, tad to piešķirs cita banka.

Rezultātā tika fantastiski uzpūsts nekustamo īpašumu tirgus un spēlē iesaistījās daudzi spekulanti, kuru mērķis bija nopirkt lētāk, lai pēc tam pārdotu dārgāk. Cenu uzpūšana bija patiesi astronomiska, piemēram, divistabu dzīvokli Jēkabpilī, kuru vēl nesen varēja nopirkt par 200 līdz 500 latiem (nomaksājot komunālos parādus), 2008. gadā varēja pārdot jau par 16 līdz 20 tūkstošiem latu! Lai gan dzīvokļa patiesā vērtība faktiski bija kritusies, jo nekādi uzlabojumi netika veikti.

Nekustamo īpašumu tirgus cenas uzpūšana izraisīja lielu inflāciju visā valstī. Inflācija rodas tad, ja nominālās naudas masa pieaug straujāk par reālo ražošanu. Inflāciju rada augļošana un spekulācijas. Ne jau „taukmūļi", kā dēvēja Tautas partijas deputātus, radīja inflāciju, vai oligarhi, bet gan visu valdību politika kopš 1991. gada. „Taukmūļiem" nepaveicās vien ar to, ka viņu valdīšanas laikā plīsa garā laika periodā uzpūstais īpašumu un parādu burbulis.

Īpašumu tirgus uzpūšana un tās izraisītā inflācija rada milzīgus zaudējumus gan visai tautsaimniecībai, gan valsts iedzīvotājiem personīgi. Darbavietas zūd ne tikai tagad, bet zuda jau sen pirms parādu piramīdas sabrukuma. Pirmie izstumto tūkstoši uz Īriju un citām vietām masveidīgi izbrauca jau tajā periodā, kad valdība un politiķi eiforijā klaigāja par lielajiem Latvijas ekonomikas sasniegumiem, par straujāko iekšzemes kopprodukta pieaugumu Eiropā u.tml. Lieta tā, ka iekšzemes kopprodukts nemaz neatspoguļo reālo ekonomiku, bet gan kopējo naudas apgrozījumu. Piemēram, katrs ieraksts banku bilancē par izsniegto kredītu tika ieskaitīts mūsu iekšzemes kopproduktā. Tātad faktiski iekšzemes kopprodukta pieaugumu veidoja tieši mūsu cilvēku un valsts parādi! Kamēr reālā ekonomika nenovēršami virzījās pretī savam sabrukumam. Un tieši šajā reālās tautsaimniecības iznīcināšanas periodā zviedru bankas guva vislielāko peļņu! Tāpēc jau šādu ekonomisko politiku esmu nosaucis par parazitāru, bet iekārtu par kleptokrātiju.

Parādu maģija

Gan latviešu, gan citu tautu gudrība mums māca: parāds nav brālis. Taču neoliberālie politiķi un viņu padomdevēji jau 19 gadus mums mēģina iestāstīt pretējo, proti, ka parāds ir labs. Standartrecepte katras uzņēmējdarbības sākšanai sākas ar biznesa plāna izstrādi un kredīta ņemšanu, t.i., parāda saistību uzņemšanos. Tāds ieteikums ir līdzvērtīgs instrukcijai, ka peldēšanas apgūšana sākama ar smaga akmens uzkāršanu kaklā. Protams, tāds „peldētājs" nogrims, tā arī nesācis īsti peldēt. Un līdzīgi nogrimst arī lielākā uzņēmēju daļa, kas savu darbību sākusi ar parādu. Jo maksājamā parāda summa un procenti nepanesami sadārdzina produktīvo darbību. Kredītu var atļauties ņemt tikai spekulanti, nevis ražotāji. Tieši tā sāka vairāki mūsu salmu miljonāri paņēma kredītu, nopirka īpašumus, pagaidīja, kad īpašumu cenas tiks uzpūstas, un tad šo uzpūsto īpašumu laikus pārdeva.

Kāpēc Latvijā ir tik augstas cenas, lieli nodokļi, mazas algas un bezdarbs, bet godīga ražošana neatmaksājas? Tieši tāpēc, ka jau no paša iesākuma jaunā Latvijas valsts sāka ar spekulācijām un parādiem, un savu tirgu atvēra Rietumu finanšu haizivīm. Atgūstot neatkarību no PSRS, Latvija bija valsts bez parādiem, un tas pavēra fantastisku iespēju attīstīt ļoti efektīvu ekonomiku, jo Rietumu valstis tajā laikā jau bija iegrimušas lielos parādos. Patiesība ir tā, ka 1990. gadu sākumā Rietumi bija sabrukuma priekšā, un tieši laupīšanas un spekulācijas iespējas, kas pavērās, krītot dzelzs priekškaram, Rietumu sabrukumu ļāva atlikt uz mūsu un pārējo bijušā Austrumu bloka valstu rēķina (protams, rietumu finanšu haizivis uz nebēdu laupīja arī Dienvidameriku, Āfriku un Dienvidaustrumāziju).

Tā vietā, lai pati emitētu tautsaimniecības attīstībai nepieciešamo brīvas naudas apjomu un sāktu modernizāciju, Latvijas valdība sāka ar sava tirgus atvēršanu spekulācijām un aizņemšanos. Latvijas Banka 1993. gadā emitēja valsts attīstības vajadzībām nepietiekamu latu daudzumu, šo daudzumu nosakot atkarībā no aizņemtās ārvalstu naudas rezervēm, turklāt nosakot tautsaimniecības vajadzībām nepiemērotu lata apmaiņas kursu. Tā sākās mērķtiecīga mūsu reālās ekonomikas (ražošanas un patērēšanas) žņaugšana. Aizņēmās ne tikai valsts, bet arī pašvaldības, valsts un pašvaldību uzņēmumi, komunālie uzņēmumi, privātie uzņēmēji.

Parādu īpatnība ir tā, ka tie jāatmaksā. Mūsu gadījumā ne tikai pats parāds, bet arī procenti, kas deviņdesmito gadu sākumā bija fantastiski uzskrūvēti (un arī pašlaik tiek uzskrūvēti, jo daudzi kredīti izsniegti ar mainīgām likmēm). Lai valsts atmaksātu savus parādus, tai jāpaceļ nodokļi, kurus iekasē no mums visiem. Lai komunālais uzņēmums atmaksātu parādus, piemēram, kredītu par kurināmā iepirkšanu, tam ir jāpaceļ savu pakalpojumu tarifi. Lai slimnīca atmaksātu parādus, tai jāpaceļ pakalpojumu cena, jāatsakās no slimību profilakses un efektīvām, lētām ārstniecības metodēm (jo par lētām nevar iekasēt naudu), jāsamazina savu darbinieku skaits un algas, un citi nepieciešamie izdevumi (tātad arī ārstnieciskie standarti) un jāpiepelnās nelegāli (jāpieņem aploksnes, jāuzstāda dārgas viltus diagnozes, jāmanipulē ar punktu sistēmu, jānonāk zāļu firmu atkarībā u.tml.). Lai skola atmaksātu parādus, tai jāatsakās no ēkas remonta un uzlabojumiem, jāatsakās no derīgām nodarbībām un nepieciešamā inventāra, jāmazina skolotāju algas un skaits, jāievieš maksas pakalpojumi (nelegāla skolas nauda u.c.), jāizīrē savas telpas sektām vai citām šaubīgām nodarbēm utt. Lai ražošanas uzņēmums atmaksātu savus parādus, tam jāsamazina strādājošo skaits un algas, jāatsakās no zinātniskās pētniecības, jāiesaistās nelikumīgās shēmās. Lai veikalnieks atmaksātu parādus, tam ir jāpaceļ preču cena un/vai dažādi jākrāpjas. Lai uzņēmējs atmaksātu savus parādus, tam jākrāpj valsts (jāizvairās no nodokļiem, jāmaksā aploksnēs ), nežēlīgi un lēti jāekspluatē vai jākrāpj savi strādnieki, jādzīvo uz likumu pārkāpšanas robežas. Lai indivīds atmaksātu savus parādus, tam jāatsakās no citām savām pamatvajadzībām: pietiekamas pārtikas, piemērotas pajumtes un apģērba, veselības aprūpes, izglītības, kultūras dzīves, bērnu vajadzību apmierināšanas, brīvā laika un atpūtas (lai maksātu parādus, jāraujas vairākos darbos). Un tā mēs visi 19 gadu laikā esam sapīti parādu valgos dzīvojam atpalicībā, nabadzībā, melos un parādu verdzībā.

Šī krīze būtu laba iespēja līdzšinējo politiku kritiski pārvērtēt un izvēlēties labākus valsts pārvaldes principus. Taču politiķi un inteliģence, kuri arī paši dzīvo parādos un atkarībā no saviem finansētājiem, ir izvēlējušies noliegt realitāti un vēl stingrāk ar tiem pašiem vecajiem paņēmieniem žņaugt reālo ekonomiku, kā arī turpināt genocīda politiku pret saviem vēlētājiem un tautu kopumā.

Iztēlosimies vēl vienu ainu. Pie smagi sasirguša slimnieka ierodas ārsts un izraksta dārgas zāles. Neraugoties uz dārgo zāļu cītīgu lietošanu, slimnieka stāvoklis pēc nedēļas ir tikai pasliktinājies un kļuvis kritisks. Vēlreiz tiek uzaicināts dakteris. Pēc garas izmeklēšanas dakteris svarīgā balsī paziņo, ka ārstniecības kurss ir bijis sekmīgs, tikai dārgo zāļu deva ir trīskārši jāpalielina. Vai jūs tādam dakterim uzticētos? Ja nē, tad kāpēc turpināt uzticēties valdībai, kas dara to pašu?

Tāpat kā minētais dakteris mūsu iztēlotajā ainā, tā arī mūsu valdība spītīgi turpina sludināt visabsurdākās lietas, kuras vienkāršu cilvēku valodā varētu iztulkot tā:

-   parāds ir labs, jo tas mums dod iekšzemes kopprodukta pieaugumu;

-   ekonomiku var atveseļot, vēl vairāk ielienot parādos;

-   lieli nodokļi atveseļo ekonomiku;

-   jo vairāk lielu nodokļu, jo vairāk līdzekļu ieplūst valsts budžetā;

-   lai izārstētu vēža slimnieku, ir jābaro vēzis;

-      valstij nav jānodarbojas ar uzņēmējdarbību, jo valsts uzņēmumi nespētu sacensties ar privātajiem parādu taisīšanā;

-      cilvēku bēgšana no savas dzimtenes patiesībā ir liela privilēģija, ar ko mūs svētījis ES brīvais darbaspēka tirgus;

-   kas labs ārvalstu bankām, tas labs arī Latvijai;

-   sava nacionālā valūta ir slikta, tāpēc no tās pēc iespējas ātrāk jāatsakās;

-       vislabākais finanšu ministrs ir izšķērdīgs parādnieks un pleibojs, tāpēc tam jāpiešķir ārkārtas pilnvaras;

-       lai sadarbotos ar citām valstīm, noteikti jāiekļaujas eirokomisāru pārvaldītā mafiozā grupējumā uz Latviju diskriminējošiem noteikumiem;

-       pašu ražots cukurs, zivju produkcija, piena un citi pašražotie produkti ir slikti, jo tos taču var nopirkt ārzemēs vai ievest, izmantojot kontrabandu;

-   lai Latvija plauktu, mums jāizpārdod sava zeme, resursi un īpašumi;

-       lai celtu mūsu zemnieku konkurētspēju starp ES agrorūpnieciskajām korporācijām, zemniekiem jāsaņem tīri simboliskas subsīdijas un jāpalielina nodokļi;

-        lai arī jau kopš 1999. gada vērojama zemes atmosfēras pakāpeniska atdzišana, mums noteikti jāmaksā nodokļi arī tiem, kuri izdomājuši globālās sasilšanas teoriju.

-      mums par katru cenu jāsaglabā blēžu un parazītu uzticība, citādi viņi var apvainoties un vairs ar mums nesadarbosies (nedraudzēsies).

Šo neoliberāļu gudrību sarakstu varētu turpināt ilgi, tāpēc smadzeņu vingrināšanas nolūkā aicinu jūs, cienījamie lasītāji, to papildināt. Jo tikai apzinoties mūsu dzīves absurdus un melus, mēs no tiem vieglāk un ātrāk atbrīvosimies.

Krāpnieciski radīti parādi nav jāatmaksā

No iepriekš teiktā izriet, ka, runājot par ekonomiku vai tautsaimniecību, valdība un mēs katrs ar to saprotam kaut ko pavisam citu. Vadošajiem politiķiem ekonomika nozīmē naudas spekulantus, uz peļņu orientētus apdrošinātājus un nekustamo īpašumu spekulantus. Tātad aprindas, kuras neveic sabiedrībai derīgu darbu, bet gan parazitē uz sabiedrības un produktīvās tautsaimniecības rēķina. Šos politiķus un „ekspertus" tīri cilvēcīgi var saprast, jo tieši šie parazitārie grupējumi taču finansē partijas, pārvalda naudas plūsmas un dalās savā laupījumā arī ar politiķiem. Un tas šķiet vieglāk un patīkamām nekā pašiem ķerties pie valsts pārvaldīšanas darba.

Taču parastie, nenopirktie un augļošanas grēkā nekritušie cilvēki jau kopš seniem laikiem par tautsaimniecību uzskata to, kas ar, audzē, būvē, ražo un par saprātīgu cenu sniedz derīgus pakalpojumus cilvēkiem. Bet nauda tā ir tikai padarītā darba vai pakalpojuma mērvienība, kas atvieglo vērtību apmaiņu starp cilvēkiem.

Tikai retos garīgā un morālā pagrimuma periodos cilvēki reizēm notic blēņām, ka nauda ir vērtība pati par sevi, un līdz ar to samierinās ar augļotāju kantoru pastāvēšanu un pat uzkundzēšanos. Un vienmēr šādi maldi ir izraisījuši traģiskas krīzes, konfliktus, sociālo netaisnīgumu, revolūcijas, pilsoņu karus, valstu karus un valstu vai pat veselu civilizāciju sabrukumu. Mūsu gadījumā ir trūcis arī elementāras izglītības un pieredzes, jo vairākas paaudzes dzīvojām padomju iekārtā. Lai kādas vainas un netaisnības piemita padomju iekārtai, taču spekulācija ar naudu (ja neskaita pagrīdes ekonomiku) tolaik nepastāvēja, un sabiedrība bija brīva no parādiem. Padomju valsts balstījās uz citiem, daudz neefektīvākiem pakļaušanas un piespiešanas paņēmieniem.

Taču neoliberālā uzskatu paradigma ne tikai samierinās ar augļošanas legālu pastāvēšanu, bet to pat uzskata par reālās ekonomikas kodolu un galveno dzinējspēku. Viņi izdomājuši t.s. „trickle down" (angļu valodā nopilēt) teoriju, pēc kuras ja bankas būs bagātas, kaut kas no šīs bagātības nopilēs arī pārējiem. Parazitārā ekonomika šādā iekārtā bauda īpašas privilēģijas un īpašas tiesības, kas ir ar likumu noteiktas tiesības parazitēt. Šie spekulanti un mahinatori darbojas pēc citiem likumiem, viņi nemaksā tos nodokļus, kurus maksājam mēs, viņiem nav jāatbild par īpašumu vērtības mākslīgu uzpūšanu, par inflācijas radīšanu, par citu cilvēku blēdīgu iedzīšanu parādos, par visas sabiedrības aplaupīšanu un paverdzināšanu, un pat par savas destruktīvās darbības likumsakarīgajiem rezultātiem.

Tāpat kā mūsu gremošanas sistēmā iemitinājies lentenis, tā arī šīs augļotāju bankas agresīvi pieprasa savas tiesības uz neierobežotu parazitēšanu. Šīm bankām tiešām piemīt dabā sastopamo parazītu īpašības. Pētījumi bioloģijā atklājuši, ka parazīts, pirms sūkt asinis, vispirms sava upura miesā iešļircina nervus paralizējošas vielas, lai upuris uzreiz nejustu sāpes. Tā arī bankas savus upurus vispirms narkotizē (izved no veselā saprāta), upuru iztēlē uzburdamas skaistas nākotnes ainas materiālā pārpilnībā: iespaidīgu māju, greznu mašīnu, firmas apģērbu, satriecošu dzīvesbiedru vai mīļāko blakus, un laimīgus bērnus, kas ēd visādus gardumus vai rotaļājas ar visizsmalcinātākajām un dārgākajām mantiņām. Un pēc tam piedāvā šķietami vai pat neticami izdevīgus kredīta noteikumus, kuros zemūdens akmeņi paslēpti sīkā drukā. Jums tikai jāparaksta un kārotā labklājība rokās! Baudi šodien maksā rīt! Cik vilinoši, vai ne?

Rūgtā atmošanās no sapņa nāk tikai vēlāk, kad jau esi bezpalīdzīgi iepinies parādu tīmekļos.

Bankas darbojas lēni, gandrīz nemanāmi, bet mērķtiecīgi. Tā pamazām viņu taustekļi ielien visās mūsu dzīves jomās. Nu mēs jau nevaram savus komunālos maksājumus nokārtot tieši ar to sniedzējiem, bet jāiet uz banku un jāmaksā tai nodevas. Nu jau mēs pat savu algu nevaram saņemt bez banku starpniecības. Bankas reklāmās attēlotas kā labākie draugi un palīgi visās lietās. Labāki un uzticamāki pat par paša ģimenes locekļiem (kuri zaudējuši dzīvesprieku parādu verdzībā). Atnesīs pensiju, uzkrās pensiju, piegādās pastu, nokārtos rēķinus, piegādās tieši mājās. Tikai uzticies…

Kad liela daļa mūsu hipotekāro kredīta ņēmēju vairs nespēja maksāt par mākslīgi sadārdzinātajiem īpašumiem un luksus precēm, un kad šī maksātnespēja ieguva globālus mērogus, banku cītīgi būvētā parādu piramīda sabruka kā kāršu namiņš. Jā, sabrukums ir ne tikai Latvijā, bet globāls. Latvija tikai izceļas ar to, ka bija dziļāk ielīdusi banku atkarībā, salīdzinot ar kaimiņiem. Un Latvijai nav likumu, kas aizsargātu kredītu ņēmējus (piemēram, ASV cilvēks, kurš nespēj kārtot savas hipotekārā parāda saistības, zaudē tikai ieķīlāto īpašumu, bet pats paliek brīvs no parāda). Protams, nav arī likumu, kuri skaidri noteiktu pašu banku atbildību par veiktajām afērām. Latvija ir banku un parazītu paradīze! Un valsts vara kalpo nevis tautai, kā noteikts Satversmē, bet gan kleptokrātu grupējumiem, kuri Latvijā jau iedibinājuši savdabīgu finanšu oligarhiju.

Dzīvē ir daudz nejēdzību un netaisnību, taču katrai nekaunībai tomēr ir robeža, aiz kuras tā vairs netiek paciesta. Piemēram, ja parasts uzņēmējs ir izvēlējies nepārdomātu darbības stratēģiju un cietis bankrotu, viņam ar to jāsamierinās. Ja kāds cilvēks ir aizgājis uz kazino un nospēlējis savu naudu, arī viņš ir spiests samierināties ar zaudējumu. Nav dzirdēts, ka kāds naudu zaudējušais spēlmanis pieprasītu, lai viņa zaudējumus kompensētu uz visu nodokļu maksātāju rēķina, lai arī viņš nekautrējas apzagt savus tuviniekus un draugus. Taču bankas šos godīgas spēles noteikumus atzīt negrib, tās nevēlas uzņemties atbildību par savas darbības likumsakarīgām un iepriekš paredzamām sekām!

Protams, kamēr vien banku kontos ieplūda un arvien turpina ieplūst nesamērīga peļņa, tās to ar prieku pieņem, bet tiklīdz rodas iepriekš paredzami un likumsakarīgi zaudējumi, tā bankas pieprasa, lai šos zaudējumus tām kompensē visi nodokļu maksātāji. Arī tie, kuri nekādus kredītus nekad nav ņēmuši. Tieši tā rīkojās Parex banka, tieši tā pašlaik rīkojas t.s. zviedru bankas.

Par laimi pasaulē, neatkarīgi no bezatbildīgu cilvēku gribēšanas vai negribēšanas, darbojas vairāki nemaināmi principi, piemēram, gravitācijas spēks, vielas un enerģijas nezūdamības likums, Dieva dotie morāles likumi, kurus var mēģināt piemānīt kādu laiku, bet ne mūžīgi, kā arī Ņūtona ievērotā sakarība, ka katra darbība izraisa atbilstošu pretdarbību.

Pasaule iekārtota tā, ka katra darbība sevī ietver lielāku vai mazāku risku. Ar to jārēķinās katram. Ja bērns grib iemācīties staigāt, viņam jārēķinās ar kritieniem. Ja banka grib ilgstoši un droši pelnīt, tai jāatturas no savu klientu krāpšanas. Pretējā gadījumā uzticība zudīs, un tad nekāda turpmāka sadarbība vairs nebūs iespējama. Atliks domāt, kā ar godu no Latvijas aiztīties prom (zviedriem to jau reizi nācās darīt). Jo krāpnieciski, ar viltu uzspiesti parādi mums nav jāmaksā.

Bet izrādās, arī tas vēl nav viss.

Zombijbanku nākotnes plāni

Bankām jau ir gatavi plāni, kā savu parazītisko darbību pastiprināt vēl vairāk. Bankas jau ir salīgušas starptautisko parādu piedzinēju (Starptautisko Valūtas fondu) un arī vietējos parādu piedzinējus (faktiski legalizētu reketu). Bankas grib savu triumfu izbaudīt divkārši: gan savus zaudējumus piedzīt no Latvijas valsts (proti, visiem nodokļu maksātājiem), gan arī turpināt izsūkt tos parādniekus, kurus Latvijas valsts jau izpērk (likvidējot darbavietas un ceļot nodokļus), kā arī turpināt izsūkt pārējos Latvijas iedzīvotājus!

Tātad šīs faktiski jau bankrotējušās bankas (jo kopīgie zaudējumi vairs nav atgūstami nekādiem līdzekļiem; Amerikā šādas bankas sauc arī par zombijbankām) savā paspārnē jau dibina nekustamo īpašumu pārvaldīšanas uzņēmumus. Šo uzņēmumu mērķis ir ar maksimālu peļņu banku interesēs apsaimniekot tos īpašumus, kurus bankas jau atņēmušas un turpinās atņemt saviem parādniekiem, vienlaikus turpinot no parādniekiem piedzīt arī parādus (jo patreizējā īpašumu vērtība ir daudz zemāka par parādu summām). Ko bankas ar šiem īpašumiem darīs? Kamēr nav vēlreiz uzpūsta īpašumu tirgus cena, tās tos iznomās par maksimālo tirgū iespējamo cenu. Kā uzsvēris nekustamo īpašumu firmas „Latio" valdes priekšsēdētājs Edgars Šīns, banku mērķis ir iegūt simtprocentīgu monopolu nekustāmo īpašumu jomā. Monopols nozīmē absolūtu diktātu un kontroli. Tādējādi bankas jau ieplānojušas slaukt divas vai pat trīs govis: Latvijas valsti, savus tiešos parādniekus un vēl arī nekustāmo īpašnieku īrniekus. Nav slikti izdomāts, vai ne?

Diemžēl mūsu valdība šim totālas paverdzināšanas plānam ir jau piekritusi, pat tajā neiedziļinoties (SVF dotie valdības solījumi ir slepeni, tos neatklāj pat Saeimas deputātiem, lai gan tas tiem netraucē par šīm saistībām nobalsot). Jau sen nav noslēpums, ka t.s. Valūtas fonda aizdevums, kas faktiski ir ES sagādātais aizdevums (jo pašam Fondam savu līdzekļu nav), nav domāts Latvijas tautsaimniecības atdzīvināšanai, bet gan parādu maksāšanai. SVF aizdevuma līdzekļi pa taisno tiek pārskaitīti Latvijā darbojošos banku kreditoriem, pašai Latvijai atstājot tikai parādus valsts bilancē un postu cilvēkiem. Jā, Latvijā darbojošās bankas nav pasaules naba, jo tās pašas ir parādā vēl citiem kreditoriem globālā kazino uzturētājiem. Tie savukārt meklējami tādos spekulāciju centros kā Ņujorkas Volstrītā un Londonas Sitijā, ar filiāļu tīklu ārzonas salās, t.s., nodokļu paradīzēs.

Tad nu atliek savu vārdu teikt īstenajam suverenās varas nesējam Latvijā pašai Latvijas tautai. Jo mums jau neviens neprasīja, vai vēlamies Latviju pārvērst par globālā kazino filiāli un vai esam gatavi uzņemties spēlmaņu un parazītu parādus, paši paliekot par vergiem un ķīlniekiem. Un mēs nebūsim vienīgā tauta, kas noraidīs augļotājus. Jau savu likteni rokās ņēmuši islandieši un grieķi. Līdzīgas kustības sākušās Spānijā, Itālijā, ASV, Lielbritānijā un citur.

Parasts Latvijas iedzīvotājs (izņemot tos nedaudzos, kas par šo tēmu pastiprināti interesējas) nebija un nav informēts par globālā kazino aizkulišu noslēpumiem un trikiem, tāpēc jau tik viegli padevās banku kredītu melīgajiem vilinājumiem. Bet tie, kas mūs vilināja, gan ļoti labi saprata, ko dara. Varbūt to nezināja vai īsti nesaprata parasts bankas darbinieks (mūsu pašu bāleliņi un māsas, kurus uzņēma darbā bankās), bet banku īpašnieki un menedžeri gan zināja. Viņi labi zināja, ka mākslīgi uzpūš tirgu, ka rada inflāciju, ka mērķtiecīgi iznīdē Latvijas ražotājus, ka kredīta ņēmēji nespēs nomaksāt parādus par uzpūsto īpašumu cenu un mainīgajām procentu likmēm. Viņi ļoti labi apzinājās, ka dara ļaunumu, ka mērķtiecīgi ievilina cilvēkus parādu slazdā un visu tautu plānveidīgi iedzen postā un bezizejā. Tas ir noziegums pret cilvēci, kas savā cinismā un apmēros aizēno Hitlera un Staļina ambiciozākos plānus!

To labi zināja arī dominējošie spēki Latvijas valdībā un, protams, Latvijas Banka.

Latvijas Banka nemaz nav Latvijas banka

Var jau teikt, ka arī parastie Saeimas deputāti un valdības locekļi, kuri valdībā bieži vien nonāk nejaušu kompromisu un tirgošanās rezultātā, nesaprot banku darbības principus neoliberālajā sistēmā. Var jau būt, ka tas tiešām tā ir.

Bet ir taču Latvijas Banka, kuras tiešais pienākums ir uzraudzīt un regulēt banku darbību Latvijas teritorijā. Kā izskaidrot, ka ne 1990. gadu vidū, kad bankas un noguldījumu firmas uzpūta noguldījumu piramīdu, ne XXI gadsimta pirmajā desmitgadē, kad bankas uzpūta parādu piramīdu, Latvijas Banka ne tikai neiejaucās, bet arī nebrīdināja Latvijas pilsoņus par draudošajām briesmām?

Ir gan tiesa, ka Latvijas Banku dibināja LR Augstākā padome, kura apstiprināja arī pirmo Latvijas Bankas prezidentu Eināru Repši, kā arī formāli nobalsoja par Repšes izvirzītajiem LB padomes locekļiem. Bet ar to parlamenta pilnvaras arī beidzās. Zīmīga bija arī kandidātu izvēle. Gan Repše, gan vairāki citi atbildīgi ekonomikas darbinieki tika uzaicināti uz ASV, kur izgāja īsus apmācības kursus. Kāpēc un kas izvēlējās apmācīt tieši šos cilvēkus? Uzskatu, ka viņi tika mērķtiecīgi atlasīti pēc viņu morālajām un garīgajām īpašībām. Piemēra, E. Repše jau bija nodemonstrējis savu nekontrolēto alkatību, piesavinoties daudzas LNNK lietošanai ziedotās mantas un līdzekļus (skat LNNK arhīva materiālus un liecības, kas savāktas Odiseja Kostandas vadīšanas periodā), un drīz pēc tam nododot arī LNNK ideālus. Aizokeāna manipulatori nekļūdījās Repše arī vēlāk nespēja atturēties no dzīves pāri saviem līdzekļiem un nemitīgām spekulācijām. Kad tauta Repšem saziedoja „honorāru", viņš to ieguldīja ne jau Latvijas tautsaimniecībā, bet gan ASV vērtspapīros un spekulācijās. Un paspēlēja, nokļūdams personīgos parādos. Arī Repšes pēcnācējs LB prezidenta amatā nav imūns pret viegli gūtas bagātības vilinājumiem. Par to liecina gan pašnoteiktā alga, kas pārsniedz ASV centrālās bankas prezidenta algu, gan milzīga kredītu ņemšana sava dižīpašuma iegādei. Esmu gandrīz pārliecināts, ka līdzīgus kadrus ASV apmācīja „mākslai", kā izsaimniekot savu zemi, iztirgot to ārzemniekiem un par to saņemot personīgas privilēģijas.

Taču tie tikai subjektīvi apsvērumi. Likuma „Par Latvijas Banku" 13. pantā ir skaidri noteikts:

„Izpildot uzdevumus un veicot kontroli saskaņā ar Kredītiestāžu likumu un šo likumu, Latvijas Banka neprasa un nepieņem norādījumus no valdības vai citām institūcijām un nav pakļauta valdības vai citu institūciju lēmumiem un rīkojumiem. Latvijas Banka ir neatkarīga savu lēmumu pieņemšanā un to praktiskajā realizēšanā."

Tātad Latvijas Banka nav atkarīga ne no parlamenta, ne valdības. Ne reizi savas pastāvēšanas mūžā LB nav atskaitījusies valdībai ne par savu darbu, ne darījumiem, ne naudas lietām. Tā darbojusies kā valsts valstī un tā nav mūsu valsts ekonomiskās politikas instruments. LB gan emitē Latvijas valūtu latus, taču šī nauda nav Latvijas valdības īpašums. Ja valdība gribētu bez apkārtceļiem izmantot LB emitēto naudu, tai tā būtu jāiepērk, maksājot arī procentus. Bez tam lata segums nav Latvijas tautsaimnieciskais potenciāls, bet gan ārvalstu valūtu rezerves. Un kādu gan pakalpojumu nacionālās valūtas stabilitātei izdara I. Rimševics, atklāti aģitēdams par eiro ieviešanu un pats personīgos kredītus ņemot ārvalstu valūtā?

Kas tad ir LB īstenie saimnieki? Lasām jau minēto likumus, kura 2. pantā rakstīts:

„Latvijas Banka ir Eiropas Centrālo banku sistēmas dalībniece. Latvijas Banka savā darbībā ievēro Eiropas Centrālās bankas normatīvos aktus un norādījumus atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam un Eiropas Centrālo banku sistēmas un Eiropas Centrālās bankas statūtiem."

Turpat 7. pantā noteikts:

„Latvijas Banka ir Latvijas Republikas pārstāve ārvalstu centrālajās bankās un starptautiskajās valūtas institūcijās. Latvijas Banka var piedalīties citu starptautisko finanšu un kredīta organizāciju darbībā, kas atbilst tās mērķiem un uzdevumiem."

Par to, ka LB ir no Latvijas valsts pilnīgi neatkarīga institūcija, liecina arī fakts, ka, piemēram, Latvijai postošās vienošanās ar SVF un Pasaules Banku (PB) atsevišķi paraksta gan kārtējais Latvijas valdības vadītājs, gan LB prezidents. Valdības vadītāji mainās, bet LB prezidents paliek.

Tātad LB īstenie saimnieki ir aiz robežām vai pat aiz okeāna (palasiet paši arī citus LB darbību regulējošos likumus un saistības). Zināma ietekme uz LB ir arī Latvijas teritorijā strādājošajām privātajām komercbankām, kuras savas rezerves glabā LB. Bet LB nav pakļauta Latvijas demokrātiskajiem procesiem, nedz tiem likumiem, kas saistoši citiem LR pilsoņiem un iestādēm.

Lai Latvijas Banku pārvērstu par Latvijas banku, tā būtu jānacionalizē un pilnīgi jāpārraksta tās darbību regulējošie likumi un principi.

Ko glābsim parazītus vai tautu?

Latvija ir parakstījusi ANO cilvēktiesību deklarāciju un tās principi tiesa, visai atšķaidītā un izplūdušā veidā ir iestrādāti arī mūsu Satversmē. Tātad tie ir saistoši visām mūsu valsts iestādēm. Cita starpā cilvēka tiesības uzliek valstij atbildību par savu pilsoņu nodrošināšanu ar darbu, iztiku, taisnīgu atalgojumu, pajumti, veselības aprūpi, izglītību un citām pamatvajadzībām. Varam mūsu Satversmi lasīt krustām šķērsām, taču nekur neatradīsim, ka mūsu valstij būtu jārūpējas par ārvalstu biznesa interesēm. Jā, starptautiskas saistības ir jāpilda, taču ne jau uz savu pilsoņu pamattiesību rēķina. Tāpat starptautiskās konvencijas kategoriski aizliedz genocīdu un nacionālo resursu nolaupīšanu tautām un valstīm, to brīvai attīstībai.

Protams, var atrast dažādas demagoģiskas atrunas, taču mūsu gadījumā nav vietas laiskai filozofēšanai, jo mūsu tauta patiešām strauji izmirst, masveidīgi zaudē darbu un iztiku, ir spiesta masveidīgi meklēt darba iespējas ārvalstīs, strauji krīt iedzīvotāju veselības rādītāji, brūk valsts infrastruktūra. Un nedzīvojam mēs kādos tumšos viduslaikos, kad kā Šekspīra lugā augļotājs var pieprasīt izgriezt sava upura sirdi.

Tātad jāizvēlas, kas mums ir svarīgāks labas attiecības ar augļotājiem un parazītiem, vai arī turpmāka tautas pastāvēšana un attīstība savā vienīgajā dzimtenē?

Valsts savā politikā var pieļaut kļūdas un arī netaisnību, taču tāpēc jau tā ir suverēna valsts, ka tai ir tiesības un pienākums savas kļūdas labot. Ja tā nebūtu, mēs arvien vēl smaktu vācu muižnieku rijās vai maksātu nesamaksājamus parādus muižniekiem par tās zemes izpirkšanu, kura jau sākotnēji bija mūsu. Ja tas bija iespējams lielajā Krievijas impērijā XIX gadsimtenī, tad vēl jo vairāk to mēs varam panākt savā valstī un XXI gadsimtā.

Mēs arvien dzīvojam lielo pārmaiņu laikā. Ja vēl nesen bruka Padomju impērija, tad tagad brūk tās dialektiskais pretstats un dvīņu brālis Rietumos, kas ir ne mazāk materiālistisks, rijīgs un varaskārs. Austrumu bloka sabrukums gan paildzināja Rietumu lielā brāļa eksistenci, ļaujot tam laupīt nu jau globālā mērogā, taču to nenovērsa.

Pasaules reālās ekonomikas centrs jau ir pārvietojies uz Dienvidaustrumāziju. ASV ražo tikai toksiskus vērtspapīrus, patērētāju sabiedrības atkritumus, ar ko piesārņo zemi un atmosfēru, un masu iznīcināšanas ieročus, kuri tad arī vēl pagaidām notur dolāra kursu. Bet pati Amerika ir lielākā parādniece pasaulē, un vairs arī savus tankus un iznīcinātājus nespēj salikt bez ķīniešu ražotām rezerves daļām. ASV militārie spēki ir pārstiepušies, cenšoties kontrolēt un iebaidīt visus pasaules reģionus, lai gan patiesība tā, ka tie vairs nespēj kontrolēt pat viduslaiku līmenī dzīvojošās Afganistānas ciltis. Pasaule šos ietiepīgos un augstprātīgos dominēšanas centienus vēl pacieš vien tāpēc, lai neizraisītu psihopātisku reakciju kodolkaru. ASV valdošās aprindas uzvedas kā nojūdzies terorists, kas vēl nav sapratis, ka ir iestidzis paša raktajās bedrēs. Viņus var salīdzināt tikai ar vēl vienu pasaules iekarotāju Napoleonu, kurš tikai pēc tukšās Maskavas nodedzināšanas saprata, ka ir iekritis slazdā un ka nu ir jālaižas un sava armija jāatstāj, bez sajēgas klīstot par Krievijas purviem. Tāpat arī ASV lielākā problēma drīz būs, kā dabūt mājās savus pa pasauli izkaisītos karotājus. Tikmēr arvien vairāk pasaules valstu atrod veidus, kā tirgoties un sadarboties bez dolāra starpniecības.

Arī Eiropas Savienība, kāda tā pašlaik izveidojusies, nav nākotnes valsts. Tā nav tautu, bet gan korporāciju apvienība, kuru birokrātiju līmenī satur korporāciju rijība un vēlme par katru cenu parazitēt uz citu rēķina. Starp ES dalībvalstīm nepastāv solidaritāte, dalībvalstu parāds nekļūst par ES parādu. Tā arī galvenā pazīme, ka eiro nav pilntiesīga valūta, bet tikai monetārs līdzeklis dalībvalstu kontrolēšanai un ekspluatācijai. Gan ASV progresīvais ekonomists Maikls Hadsons, gan ASV ekonomists profesors Nuriels Rubini, kuri abi jau laikus precīzi prognozēja Rietumu pasaules saimniecisko depresiju, tagad prognozē arī drīzu eiro sistēmas sabrukumu.

Tāpēc ir tikai likumsakarīgi, ka no Briseles mēs saņemam nevis brālīgu palīdzību, bet gan impēriski augstprātīgus uzbrēcienus, ierobežojošas kvotas, jaunus nodokļus, regulas, direktīvas, aizliegumus, jaunus, ar iznīcinošiem noteikumiem apgrūtinātus kredītus un plānprātīgu komisāru pamācības. Lai jau pabļaustās šie jaunmarksistu kundziņi, kamēr viņus kāds klausās. Arī viņu impēriskie plāni atduras pret citu realitāti. ES dalībvalstīm, kā Grieķijai, Spānijai, Īrijai, Itālijai un citām, neatliek nekas cits kā atjaunot savas nacionālās valūtas un glābties pašu spēkiem. Bez tam gandrīz visām vecajām ES dalībvalstīm vēl cita problēma, kas nākusi no citu tautu pakļaušanas nesenajā pagātnē pamatnācijas izmirst un arvien lielāka šo valstu iedzīvotāju daļa ir iebraucēji no bijušajām kolonijām, kuri tās daudzinātās rietumu vērtības nemaz nepieņem. Tās ir pārsvarā musulmaņu tautas, kuras nepieņem arī augļošanu.

Mazliet politekonomijas

Varbūt beidzot jātiek skaidrībā par jautājumu kas ir ekonomikas depresija? Ja to pārtulko saprotamā valodā, tad depresija ir mērķtiecīgi izraisīts naudas trūkums tautsaimniecībā. Tātad valstī ir neizmantoti resursi un ražošanas jaudas, ir cilvēki bez darba un ir arī pieprasījums pēc precēm, pakalpojumiem un infrastruktūras, bet nav naudas, kas sistēmai ļautu darboties.

Jau minētās augļotāju bankas ir izveidojušas parādu piramīdu, t.i., radījušas milzīgu parādnieku armiju. Ne tikai Latvijas, bet visas Rietumu pasaules mērogā. Un tagad t.s. kreditēšana (faktiski parādu vairošana) ir apstājusies, proti, parādu piramīda ir sabrukusi. Bet palikuši ir parādnieki gan indivīdi, gan iestādes, gan veselas valstis, kuras uzņēmušās savu pilsoņu parādus. Tās summas, kas parādniekiem jāatdod bankām, vairs nevar tikt izmantotas preču un pakalpojumu iepirkšanai. Tā kā arī pati valsts ir parādā, tad tiek likvidētas darbavietas un celti nodokļi, un arī nodokļos maksājamās summas iedzīvotāji nevar tieši izmantot preču un pakalpojumu pirkšanai. Tāpat pamatīgi ierobežoti ir arī bezdarbnieku līdzekļi. Līdz ar to viss ir apstājies.

Kā šādu sastingumu pārvarēt? Pavisam vienkārši valstij jāemitē papildus nauda un jāatbrīvojas no augļotājiem! Nobela prēmijas laureāts Miltons Frīdmens pat ieteica konkrētu jaunas naudas izplatīšanas mehānismu: no helikoptera apdzīvotajās vietās izkaisīt svaigi drukātas banknotes. Pilsoņi šo naudu pacels un sāks iepirkties. Līdz ar to atkal varēs strādāt pakalpojumu sniedzēji un ražotāji, jo būs atjaunots pieprasījums pēc viņu precēm un pakalpojumiem. Nu viņiem atkal ienāks nauda, ko viņi savukārt varēs izmantot savām vajadzībām utt. Protams, vienlaikus ražotāji un darbaspēks jāatbrīvo no pārlieku lielas nodokļu nastas un vajadzības gadījumā jāsamazina nacionālās valūtas kurss. Tieši tā Rietumu valstis 1930. gados pārvarēja Lielo depresiju. Tikai tad šo mehānismu britu ekonomista Džona Meinarda Keinsija vārdā dēvēja par keinsiānismu.

Lai sabiedrību atbrīvotu no nesamaksājamu parādu nastas, pazīstama vēl senāka tradīcija, kuru sauc par Jubileju. Arī senos laikos tautas reizēm nonāca augļotāju verdzībā. Tāpēc, tiklīdz pie varas nāca jauns karalis, kurš vēlējās savu valsti attīstīt, viņš izsludināja vispārēju parādu atlaišanu (piedošanu) un visu ieķīlāto īpašumu atdošanu to īpašniekiem. Šādu parādu vispārēju atlaišanu tad arī sauc par Jubileju. Tā kā arī mūsdienās augļotāju radītie parādi nav samaksājami pat ar visiem pasaules resursiem, šis būtu piemērots brīdis seno tradīciju atjaunot. Tieši Latvija varētu starptautiskā arēnā nākt ar iniciatīvu norakstīt visus parādus, protams, to darot arī savā valstī. Jo, vēlreiz atkārtoju, neoliberālās bankas Latvijā nav ievedušas ne santīma savas naudas. Parādu piramīdu tās uzbūvēja, manipulējot ar mūsu pašu naudu, proti, jauniem kredīta ņēmējiem izsniedzot to naudu un augļu procentus, kurus tās bija piedzinušas no iepriekšējiem kredīta ņēmējiem.

Taču jāatzīst, ka Keinsija risinājums Latvijas apstākļos dos minimālu efektu. Jo mūsu veikalos ir ārkārtīgi maz Latvijas preču. Pieaugot tirdzniecībai, mēs stimulēsim galvenokārt ārvalstu ražotājus, nevis savējos. Latvijas īpatnība ir tā, ka mums ir ārkārtīgi vāja ražošana, veca un nolietota infrastruktūra, liela energoatkarība, milzīgs starpnieku, ierēdņu un spekulantu slānis, kā arī nepastāv vērā ņemama vietējo ražotāju aizsardzība. Tāpēc mums piemērotāki būs vācu tautsaimnieka Fridriha Lista un mūsu pašu tautsaimnieka Kārļa Baloža ieteiktie tautsaimniecības principi.

Protams, valstij pietiekamā daudzumā jāemitē sava nacionālā valūta, turklāt tā nav jāpiesaista ārvalstu valūtu rezervēm, bet gan augošam valsts tautsaimniecības potenciālam visiem mūsu resursiem. Šī nauda kā bezprocentu kredīti vai tiešās investīcijas jāiegulda nacionālās ražošanas attīstībā un svarīgos infrastruktūras projektos. Piemēram, jābūvē moderni ceļi, tilti, ostas, dambji, dzelzceļi, jāveic mājokļu siltināšana un citi enerģijas taupīšanas pasākumi, jābūvē elektrostacijas (lai mazinātu atkarību no importa), jābūvē koksnes, zemes minerālu un citu derīgu resursu pārstrādes rūpnīcas. Piemēram, Latvija var sevi pilnībā apgādāt ar celtniecības materiāliem. Tāpat atjaunojama kādreiz tik spēcīgā vieglā rūpniecība un mašīnbūve.

Jāapsver arī linu, rapšu, ādas un citu kultūru pārstrāde gan vietējām vajadzībām, gan eksportam. Tā kā Latvija ir neliela valsts un nav lietderīgi visu ražot pašiem, tad jāizvēlas un valstiski jāatbalsta tās nozares, kuru produkcijai būs noiets ārvalstīs, lai ar tādējādi gūto valūtu ārvalstīs iepirktu to, ko paši neražojam. Princips ir skaidrs: lai kaut ko iepirktu, vispirms jāsaražo produkti, kurus ārvalstīs gatavi pirkt no mums. Ārējās tirdzniecības bilancei jābūt ja ne pozitīvai, tad vismaz līdzsvarotai. Iespējami arī ilgtermiņa piegāžu (bartera) līgumi ar citām valstīm, piemēram, Latvija apņemas ik gadu pēc noteikta grafika un noteiktos daudzumos piegādāt kādai valstij piena un gaļas produktus, pretī saņemot noteiktu daudzumu dīzeļdegvielas un dabas gāzes.

Lista un Baloža principi nodrošinās multiplicējošu augšanas efektu. Minēto projektu īstenošana radīs daudz jaunu darbavietu un daudz pasūtījumu visās tautsaimniecības nozarēs. Piemēram, ceļot kādu lielu objektu, pasūtījumus saņems daudzu nozaru pārstāvji: ceļu būvētāji, zemes melioratori, elektriķi, arhitekti, santehniķi, celtniecības materiālu ražotāji, transporta un tehnikas apkalpotāji u.c. Tāpat objekta tuvumā būs nepieciešami veikali, skola, bērnudārzs, ambulance, izklaides un sporta kompleksi utt. Tas viss savukārt radīs vēl daudz jaunu darbavietu, un visi nodarbinātie saņems algas, par kurām savukārt apmierinās savas dzīves vajadzības, tādējādi dodot darbu vēl citiem ražotājiem un pakalpojumu sniedzējiem. Tādā veidā 3 līdz 5 gadu laikā mēs Latviju vairs nepazīsim tā būs pavisam cita valsts! Latvijā ne tikai atgriezīsies pašlaik izbraukušie darba meklētāji, bet būs nepieciešams uzaicināt pat viesstrādniekus.

Protams, lai šādu vērienīgu attīstību īstenotu, jāveic drosmīga nodokļu reforma. Proti, jāatslogo no nodokļu nastas reālā darba veicēji (strādnieki un uzņēmēji), bet ar nodokļiem jāapliek īpašumi (sevišķi zeme) un spekulācijas. Līdz ar to tie, kuri sagrābušies īpašumus (tai skaitā bankas), būs spiesti maksāt lielus nodokļus (trūcīgo sabiedrības daļu var atbrīvot no nodokļa par vienīgo mājokli). Tātad viņi būs spiesti vai nu īpašumus lēti pārdot vai arī organizēt uz tiem reālu ražošanu, un Latvija no banku un spekulantu paradīzes pārtaps par ražotāju paradīzi.

Nepieciešama decentralizācija

Tomēr nebūtu pareizi orientēties tikai uz lieliem uzņēmumiem un lieliem infrastruktūras projektiem. Gan pirmskara Latvijā, gan, piemēram, mūsdienu Vācijā, lielākais devums tautsaimniecībai nāk no maziem un vidējiem uzņēmumiem, kas vienmērīgi attīstās katrā pašvaldībā un novadā. Bija jau arī mūsdienu Latvijā tāda ideja attīstīt mazo un vidējo uzņēmējdarbību, taču šī labā ideja palika tikai kā tukšs lozungs un priekšvēlēšanu kampaņu sauklis.

Jo realitātē Latvijas valdības, vienpusēji piekāpjoties savu starptautisko partneru spiedienam, pavēra ceļu neierobežotam importam, lielveikalu ķēdēm, lielām ārvalstu bankām, ārvalstu benzīna tankiem utt., un vienlaikus liedza atbalstu vai pat lika šķēršļus vietējai uzņēmējdarbībai. Vairākas nacionālās nozares tika vienkārši likvidētas ar administratīviem pasākumiem, piemēram, cukura rūpniecība un zvejniecība. Labākajā gadījumā tika veicināts Latvijas resursu un izejvielu, piemēram, nepārstrādātas koksnes, eksports. Tātad tika ieviests tipisks kolonijas režīms, kurā siltumnīcas apstākļi radīti ārvalstu interesēm. Iznākumā Latvijas lauki, mazās un vidējās pašvaldības palika bez attīstības un strauji izmirst. Vai arī aktīvākie cilvēki ir spiesti no šīm pašvaldībām aizbraukt, lai darbu meklētu citur. Sevišķi cietusi ir Latgale. Izveidots uz peļņu orientēts mehānisms, caur kuru visi Latvijas resursi un naudas līdzekļi tiek izsūknēti gan no vietējām kopienām, gan Latvijas kopumā, uz vietas atstājot tikai nabadzību, postu un parādus. Aiz katras iestādes, pat komercializētajām slimnīcām un skolām, ir kādi ārvalstu akcionāri, piemēram, zāļu firmu, lielveikalu vai banku īpašnieki, kuri pelna uz mūsu rēķina.

Tā kā vienīgais reālais cilvēka cienīgas dzīves un turības avots ir produktīvs darbs, tad mums jārūpējas par darbavietu atjaunošanu katrā pašvaldībā, pilsētiņā un pagastā. Ja kāds apgalvo, ka mazi uzņēmumi ir neefektīvi, tad viņš pauž tikai starptautisko korporāciju viedokli. Taču pēdējo gadu prakse pārliecinoši pierādījusi, ka starptautisko korporāciju intereses (maksimāla peļņa un globāla cilvēku izmantošana) nav savienojamas ar tautu un cilvēku interesēm.

Decentralizācija ir sistēma, kas katram cilvēkam nodrošina pilnvērtīgu dzīvi tajā vietā, kur viņš pastāvīgi dzīvo. Ja tas ir pagasts vai mazpilsēta, tad turpat uz vietas tiek nodrošināts gandrīz viss: darbs, skola, kultūras dzīve, garīgā dzīve, pašvaldības un valsts iestāžu pakalpojumi, veselības aprūpe, apdrošināšanās pret nelaimes gadījumiem, pasts, tirdzniecība un viss pārējais. Tikai retos gadījumos, piemēram, lai gūtu augstāku izglītību vai ieņemtu amatu valsts pārvaldē, cilvēkam var rasties nopietna nepieciešamība doties uz valsts galvaspilsētu.

Šādai dzīvei ir dziļa racionāla un arī garīga jēga. Katra kopienas locekļa darbs bagātina gan viņu pašu, gan pārējos kopienas locekļus, jo radīto vērtību mērvienība nauda apgrozās turpat kopienā, vairojot kopienas kapitālu un turību. Visi viens otru pazīst. Tam ir milzīgas priekšrocības, jo diez vai vietējais veikalnieks, dakteris, dzirnavnieks vai krājaizdevu sabiedrības vecākais uzdrīkstēsies krāpt savus kaimiņus. Ja arī uzdrīkstēsies, tad par to drīz zinās visi un atbilstoši rīkosies.

Decentralizācija nodrošina vislabāko demokrātiju, jo cilvēki uz amatu pašvaldībā vai valsts pārvaldes iestādē izvirzīs kādu no sava vidus, kuru labi pazīst kā labu saimniekotāju, saticīgu un godprātīgu kaimiņu, labu ģimenes locekli un gudru, nesavtīgu cilvēku. Tādam kaimiņam nekāda vēlēšanu kampaņa vai dārga reklāma nav nepieciešama. Decentralizācija nodrošina, ka cilvēkiem nav jābalso par kaķi maisā.

Decentralizācija nodrošina labu saimniekošanu un sadarbību. Optimāli tiek izmantoti vietējie resursi, transporta izdevumi ir minimāli. Kopiena atbilstoši savu resursu struktūrai saražo nepieciešamo priekš sevis, bet pārpalikumu tirgo ar ārpasauli citām kopienām un ārvalstīm. Salīdzinot ar centralizētu sistēmu, transporta izdevumi samazinās vismaz divas reizes, bet faktiski vēl vairāk. Jo viss, kas dzīvē ir nepieciešams, atrodams uz vietas.

Decentralizācija veicina ģimeņu stiprumu, jo visiem pieaugušajiem darbs ir uz vietas, un arī bērni var paļauties uz to, ka vai nu pārņems vecāku saimniecību, vai arī apgūs citu specialitāti, kuru, iespējams, varēs praktizēt uz vietas. Uz vietas vai pārnovadā varēs atrast arī savu dzīves biedru. Un atkal tas nebūs kaķis maisā, bet tuvākā vai tālākā apkārtnē pazīstams cilvēks. Protams, vienmēr būs arī tādi jaunieši, kuri izvēlēsies pārcelties uz dzīvi citā novadā, novada centrā, galvaspilsētā vai pat ārzemēs. Taču arī tad viņiem būs droša aizmugure, atbalsta un patveršanās osta dzimtajā kopienā.

Decentralizācija atrisinās arī banku problēmu. Katrs novads, pilsēta un pašvaldība dibinās savu municipālo banku, kas sadarbosies ar nacionalizēto Latvijas banku un no valsts saņems attīstībai nepieciešamos līdzekļus. Tā kā šīs bankas būs sabiedriskas, tad tām zudīs jēga dzīties pēc maksimālas peļņas. Ja arī, lai veicinātu krāšanas tikumu un atalgotu darbiniekus, šo banku aizdevumiem būs mēreni procenti, tad tie netiks kaut kādiem ārvalstu akcionāriem, bet gan tiks caur budžetu ieguldīti attīstībā vai arī caur pakalpojumiem un nodokļiem atgriezīsies apritē, lai finansētu sabiedrībai nepieciešamos projektus. Bez tam katras pašvaldības iedzīvotāji varēs dibināt savas krājaizdevumu sabiedrības un citus kooperatīvus, kas arī ir bezpeļņas organizācijas, no kurām labumu gūst pašu šo kooperatīvu biedri un vietējā sabiedrība kopumā. Atcerēsimies, ka pēc dzimtbūšanas atcelšanas XIX gadsimta beigās latviešu zemniecība savu turību atguva tieši caur krājaizdevu sabiedrībām un citiem kooperācijas veidiem. Katra pagasta centrā bija lepna krājaizdevumu sabiedrības ēka, un kopumā šī kooperācijas sistēma nesa tādu turību, ka lauku kredītkooperatīvi sāka finansēt pat lielo namu būvniecību Rīgā. Vairāk par to lasiet manā grāmatā „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē".

Tātad runa ir par mazo lauku skolu atjaunošanu, par vietējo pienotavu, dzirnavu, elektrostaciju, mežsaimniecību, benzīna tanku, bibliotēku, ambulanču, kreditēšanas iestāžu, dažādu amatnieku darbnīcu, nelielu ražotņu, kooperatīvu, tirgotavu, tipogrāfiju, tautas namu, baznīcu, brīvprātīgo ugunsdzēsēju, kārtības sargu un citu biedrību atjaunošanu. Ļaudis vēl nav aizmirsuši Ulmaņa laikus, kad tieši ar šādu decentralizētu saimniecību Latvija pirms kara īsā laika periodā un bez ārvalstu palīdzības uzplauka par vienu no Eiropas attīstītākajām valstīm, kurai allaž bija pozitīva ārējās tirdzniecības bilance. Un Latvija nevienam nebija parādā.

Ko darīt ar ārvalstu bankām un parādiem?

Vēlreiz gribu īsi uzsvērt ārvalstu un vietējo privātbanku patiesos mērķus. Īsiem vārdiem, tā ir maksimāla peļņa un kontrole pār resursiem, kas tiek panākta, cilvēkus iemānot parādu verdzībā. Un banku mērķis ir vairot tieši nesamaksājamus parādus, jo tie paver praktiski neierobežotu varu pār cilvēku un veselu tautu dzīvēm. Amerikāņu dokumentālajā pētniecības filmā „Maxed Out" konstatēts, ka lielāko peļņas daļu bankas gūst tieši no tiem nabadzīgajiem cilvēkiem, kuriem nav cerību savas dzīves laikā parādus atmaksāt. Tieši tādus cilvēkus bankas izsūc līdz pēdējam dzīvības pilienam, lai pēc tam turpinātu izsūkt viņu bērnus.

Un Latvija nav izņēmums. Bankas apzināti tiecās pēc tā, lai maksimālu cilvēku un iestāžu skaitu ar saldiem melu vārdiem un viltīgiem līgumiem ievilinātu nesamaksājamos parādos. Nu šāds stāvoklis ir sasniegts, un bankas, kuru iespaidā darbojas arī mūsu valdība, tagad ķērušās pie nākamā paverdzināšanas posma: ieķīlāto nekustamo īpašumu un citu valsts resursu pārņemšanas, lētas pārējo īpašumu nopirkšanas, visas valsts piespiešanas uzņemties savu pilsoņu parādu saistības un totālas kontroles pār mūsu dzīvi. Faktiski visa vara Latvijā tagad pieder šīm bankām. Tieši tās diktē valdības politiku un arvien jaunus cilvēku aplaupīšanas pasākumus. Tātad šīs bankas darbojas kā pirāti, kā izspiedēji, kā teroristi. Rietumos, kuriem ilgāk bijusi darīšana ar šiem parazītiem, jau sen tautas valodā ir iegājies apzīmējums „finanšu terorisms" vai „laupītājbaroni". Nesen arī latviešu valodā pārtulkota un izdota Džona Perkinsa dokumentālā grāmata „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze". Tajā sīki dokumentēta ekonomikas slepkavu darbība globālā mērogā, taču no šīs grāmatas var saprast, kā tas noticis arī ar mūsu Latviju.

Latvijas valdības šajā periodā ir rīkojušās kā „melno pulkvežu" režīmi kaut kur Dienvidamerikā, Indonēzijā vai Filipīnās. Tās ir mērķtiecīgi savu tautu iedzinušas atpalicībā un parādu verdzībā, par to no saviem ārvalstu sazvērniekiem izkaulējot personīgas privilēģijas sev.

No otras puses, Latvijā uzbūvētā parādu piramīda ir tikai daļa no globālās parādu piramīdas. Un šādā perspektīvā tās bankas, kuras tagad diktē noteikumus mums, pašas ir parādnieces citām kredītiestādēm un ir faktiski bankrotējušas. Pat lielākās ASV bankas faktiski ir bankrotējušas, tikai šis bankrota stāvoklis vēl nav juridiski noformēts! Dažādiem ceļiem tajās jau iepludināti vismaz 13 triljoni dolāru amerikāņu nodokļu maksātāju naudas, bet tas tikai piliens jūrā, jo kopīgie parādi, kā jau norādīju, nav samaksājami pat ar visiem zemeslodes resursiem. Ja Latvijas teritorijā esošajām bankām piemērotu uzņēmējdarbībai saistošos noteikumus un veiktu revīziju, tad atklātos, ka šīs bankas ir bankrotējušas un maksātnespējīgas. Amerikā tādas bankas dēvē par zobijbankām. Negaidīta atklāsme nākusi arī no mūsu deputāta eiroparlamentā, ekonomista Roberta Zīles, proti, ka ar saviem upuriem un postu, kas domāti it kā krīzes pārvarēšanai, mēs faktiski glābjam visas Eiropas banku sistēmu. Zīle gan nepateica, ka šie upuri ir veltīgi, jo šī finanšu piramīda vairs nav glābjama un tā nav jāglābj. Vienīgais, kas vēl ir glābjams, esam mēs paši, mūsu reālā tautsaimniecība un valsts neatkarība.

Uz šāda pamata vien suverenai valstij ir tiesības un pat pienākums bankrotējušās bankas pakļaut bankrota reorganizācijai (atgūstot noguldītāju līdzekļus), nacionalizācijai vai pat darbības licences atņemšanai. Lietas būtība ir tāda, ka, lai gan Latvijā darbojas ārzemniekiem piederošas bankas, tomēr tā ir Latvijas banku sistēma, un Latvijas valstij ir suverenas tiesības savu banku sistēmu iekārtot un arī pārkārtot (reformēt vai reorganizēt) atbilstoši valsts iedzīvotāju interesēm un mūsu tautsaimniecības vajadzībām . Protams, šāda revīzija jāveic Latvijas ierēdņiem (nevis melīgiem starptautiskiem auditoriem, kuri, kā rāda pieredze, darbojas banku interesēs un nekad nav atklājuši patiesību) un pēc Latvijā izstrādātiem kritērijiem. Un šie kritēriji jāizstrādā tautsaimniekiem, nevis pašiem baņķieriem. Bet tas vēl nav viss.

Vēl arvien modē ir ik pēc laika (parasti pirms vēlēšanām) dibināt valsts līmeņa komisijas, kas piestādītu rēķinu Krievijai par okupācijas laikā Baltijas valstīm nodarītajiem zaudējumiem. Manuprāt, tas ir nekorekti, jo Krievija tomēr pēc PSRS sabrukuma uzņēmās maksāt visu PSRS ārējo parādu, tai skaitā šā parāda Baltijas valstu daļu, tādējādi mūs palaižot brīvībā bez parādiem. Tas, ka mēs vēlāk paši ielīdām citos parādos, tomēr nav Krievijas vaina. Taču līdzīgu rēķinu mēs varētu piestādīt ārvalstu bankām (un arī Eiropas Savienībai) par Latvijai nodarītajiem zaudējumiem finanšu okupācijas laikā. Tātad par zaudējumiem, kuri mums radās no banku uzpūstā nekustamo īpašumu tirgus, no mērķtiecīgi radītās inflācijas, no kredītņēmēju apzinātas krāpšanas, no parādu piramīdas veidošanas (manipulācijām ar mūsu pašu naudu), par spekulācijās paspēlētajiem mūsu pensiju fondiem un citiem noguldījumiem, par izraisīto krīzi, par radīto bezdarbu, par piespiedu emigrāciju un citiem zaudējumiem, ko vienā vārdā varētu nosaukt par mērķtiecīgu genocīdu. Kopumā tā būtu ļoti liela summa.

Protams, piedzīt šos zaudējumus mums neizdosies, un paši daļēji esam par tiem vainojami, tomēr tas būs labs pamats sarunām, kurās bankas aicināsim uzņemties savu atbildības daļu par radīto postu. Un kompromiss varētu būt tāds, ka zviedru un citām ārvalstu bankām tiktu piedāvāts ar godu brīvprātīgi izvākties no Latvijas, par pūlēm paturot iepriekšējos gados gūto milzīgo peļņu, kā arī saņemot tos līdzekļus, kurus šīs bankas gūs, pārdodot izsolē savas ēkas un iekārtas, piemēram, bankomātus un datorsistēmas. Zviedru banku izvākšanos varētu veicināt arī paši iedzīvotāji, masveidīgi likvidējot savus kontus (noguldījumus, algas kontus, pensiju fondus, kredītkartes, internetbankas kontus u.c.) ārvalstu bankās un to vietā atverot kontus kādā Latvijas bankā, piemēram, Hipotēku un zemes bankā. Šādā veidā mēs no ārvalstu bankām atbrīvotos pat bez oficiālas valsts iejaukšanās. Ja atsakāmies no mums piedāvāto lomu spēlēšanas, tad jāatzīst, ka īstā vara Latvijas teritorijā tomēr pieder mums pašiem Latvijas tautai.

Kad žurnālisti Latvijas politiķiem vaicāja, kāpēc bija jāglābj Parex banka, viņi atbildēja apmēram tā: tāpēc, ka tā bija sistēmu veidojoša banka un tajā bija ieguldīti valsts līdzekļi. Un politiķi nemeloja, tikai nepateica visu. Vienkārši žurnālistiem bija jājautā tālāk: kāpēc mums jāglābj šāda parazitējoša sistēma un vai valsts un pašvaldību līdzekļu ieguldīšana spekulējošā privātbankā neliecina par visaugstāko korupciju un apzinātu kaitniecību valsts interesēm? Tad varbūt mēs nonāktu pie skaidrības, ka tāda sistēma, kas mūs pakļauj parādu verdzībai un mūsu naudu paspēlē globālajā kazino, mums nemaz nav vajadzīga, un tādas bankas nav jāglābj. Jāglābj tikai godīgu noguldītāju, valdības, pašvaldību un pensiju fondu nauda. Bet politiķi, kas valsts naudu iegulda kazino tipa bankās, ir jāsoda. Lai citi baidītos un tā vairs nedarītu. Mēs nevaram saviem politiķiem aizliegt piedalīties azartspēlēs ar savu personīgo naudu, taču kategoriski būtu aizliedzamas un bargi sodāmas azartspēles ar valsts naudu.

Cita procedūra piemērojama attiecībās ar tādām starptautiskām institūcijām kā Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules banka un līdzīgām iestādēm, kurām Latvija arī diemžēl palikusi parādā. Pirmkārt, tūlīt jāpārtrauc jaunu kredītu ņemšana. Jo tie nav domāti mūsu tautsaimniecības attīstīšanai, bet tikai parādu kārtošanai ar tām pašām zviedru un Parex līdzīgām bankām vai to ārvalstu kreditoriem. Bez tam tie nav parasti aizdevumi, bet gan tādi, kas nāk kopā ar graujošu noteikumu paketi. Tieši šie noteikumi ir vērsti uz Latvijas reālās tautsaimniecības pilnīgu sagraušanu, mūsu resursu un īpašumu zaudēšanu un pilnīgu nonākšanu ārējo parādu atkarībā. Kā uzsvēris arī nesen Latvijā pabijušais ASV ekonomists un „The Center for Economic and Policy Research" vadītājs Marks Veisbrots, SVF noteikumi ir sagrāvuši desmitiem agrāk plaukstošu valstu. Arī citi autori, piemēram, Džons Perkinss, SVF un PB vērtē kā masu iznīcināšanas ieročus.

Latvijai viņi iesaka sekot Argentīnas paraugam atteikties no šo parādu maksāšanas. Taču Latvija varētu būt diplomātiskāka. Sarunās ar SVF Latvijas delegācijas nostāja varētu būt apmēram šāda: ja vēlaties vispār kaut ko saņemt, tad parādu piedzīšanu no Latvijas atlieciet līdz laikam, kad mēs būsim atkopuši savu ekonomiku. Jo parādu maksāšana šajā periodā faktiski nozīmē genocīdu pret tautu, un to mēs nedarīsim, jo genocīds ir amorāls un starptautiski tiesājams noziegums.

Tātad es personīgi uzskatu, ka Latvijai nav vajadzīgas ne ārvalstu bankas, ne vispār privātas, uz peļņu orientētas komercbankas. Ja jau valsts uzņēmusies atbildību par garuma, tilpuma, svara, temperatūras, spiediena un citu mērvienību standartu nodrošināšanu, tad vēl jo vairāk valstij jāuzņemas pilna atbildība par godīga darba mērvienību, kas mūsu gadījumā ir nacionālā valūta lats. Nevienam citam nav personīgi jāpelna, manipulējot ar mūsu darba mērvienību. Katra augļošana ir amorāla, grēcīga un noziedzīga. Veselīgu savas naudas apriti spējam nodrošināt mēs paši ar savām valsts, pašvaldību, attīstības, nozaru bankām, krājkasēm un citām bankām, kā arī pašu cilvēku organizētiem kredītkooperatīviem un vietējās naudas sistēmām. To jau pierādījuši mūsu senči, jo pirms kara Latvija tīri labi iztika bez ārvalstu bankām. Jā, bija arī pirms kara vairāki nejauki finanšu skandāli un afēras, taču tās bija saistītas tikai ar privātām peļņas institūcijām, kā arī vairākiem kredītkooperatīviem, kuri, pretēji kooperācijas garam un principiem, bija politizējušies, t.i., nonākuši partiju atkarībā un iesaistījušies no tā izrietošajos ķīviņos, šķeltniecībā un intrigās. Tāpēc arī tagad šīm parazītbankām laipni jāparāda durvis, īpaši netielējoties, jo darīšana taču ir ar zagļiem, parazītiem un teroristiem, kas ļaunprātīgi izmantojuši mūsu viesmīlību un sabiedrības neinformētību par šo parazītu patiesajiem nolūkiem.

Kā mēs varam pamatot savus argumentus?

Pirmkārt, jau ar to, ka vispār nav noticis godprātīgs darījums. Kredīta ņēmēji tika pievilināti ar melīgu reklāmu, taču tie netika informēti par iespējamām saistību uzņemšanās sekām. Kādas sekas var būt kredītam, kas ņemts ārvalstu valūtā (turklāt pārkāpjot likumu „Par Latvijas Banku"), kādas sekas var būt kredītam ar mainīgu procentu likmi, kādas sekas ir kredītam, kas ņemts uzpūstas tirgus konjunktūras apstākļos utt. No vienas puses darbojās profesionāli banku stratēģi un juristi, kas jau pieredzējuši vairākas banku krīzes, tai skaitā Zviedrijā un Somijā, un līdzīgus gadījumus studējuši augstskolās un speciālajā literatūrā), bet no otras puses maldināti un neinformēti cilvēki, kuriem liegta pat savas valsts aizsardzība. Otrkārt, Latvijā, paklausot starptautiskiem konsultantiem un ieinteresētiem baņķieriem, ir pieļauti dubultstandarti likumdošanā, kas vienai pusei (baņķieriem) piešķir privilēģijas un neuzliek nekādu atbildību, bet otrai pusei piemērotas diskriminējošas likumu normas un atbildība par citu blēdībām. Treškārt, visa banku joma Latvijā darbojas dziļā slepenībā, līdz ar to pārējai sabiedrībai liedzot pilnu informāciju, pēc kuras tā varētu pieņemt informētus lēmumus. Ir pieņemts likums par komercnoslēpumu, kas sargā legalizētu zagļu intereses. Arī turpmākā notikumu attīstība, kas iespaido katru Latvijas iedzīvotāju, ir notikusi dziļā slepenībā. Piemēram, slepenībā Latvijas iedzīvotājiem tika uzspiesta Parex bankas glābšana uz nodokļu maksātāju rēķina. Slepenībā notika sarunas ar SVF un slepenībā tika slēgts darījums ar SVF. Slepenībā ne tikai no parastiem Latvijas iedzīvotājiem, bet pat no Saeimas deputātiem, kuri nobalsoja par pilnvarojumu valdībai visu Latvijas iedzīvotāju vārdā parakstīt saistības ar SVF. Tās visas ir spilgtas krāpnieciskas darbības pazīmes, tāpēc mums tās nav saistošas. Tiesāt var tos, kas šos diskriminējošos apstākļus radīja un iesaistījās slepenā konspirācijā, bet ne šīs konspirācijas upurus.

Protams, arī komercnoslēpuma likums Latvijā ir jāatceļ uz visiem laikiem, jo godīgiem uzņēmējiem nav nekas slēpjams, bet negodīgi uzņēmēji mums vienkārši nav vajadzīgi.

Citi iespējamie risinājumi

Tomēr pieļauju, ka citi Latvijas cilvēki varētu vienoties arī par citiem risinājumiem, kas arī šo problēmu mīkstinātu vai kaut cik līdzsvarotu.

Latvijā sevi pieteikusi Kredītņēmēju apvienība. Tūlīt norādīšu, ka šī apvienība ne mazākā mērā neiebilst pret pašu parazitāro augļošanas sistēmu, vienīgi vēlas nedaudz mīkstināt banku izrēķināšanos ar saviem parādos iedzītajiem upuriem. Apvienība ir vākusi parakstus īpaša krīzes likuma pieņemšanai, taču šāds pieticīgs mērķis ir krietni novēlots, un nav spējis apvienot un mobilizēt pietiekamu kredīta ņēmēju skaitu. Turklāt apvienība pieprasa prāvu dalības maksu, kuru izmanto tikai sava „speciālistu" aparāta un mājas lapas uzturēšanai. Cik man zināms, tā neveic nekādus izglītošanas pasākumus, neveido struktūras, nevēlas redzēt plašāku situācijas kopainu, nedz domāt par kompleksiem risinājumiem. Mājas lapā izvietotajos attēlos šie „speciālisti" izskatās pēc tipiskiem, bezkaislīgiem baņķieriem. Tikpat labi šo apvienību varēja izveidot paši baņķieri, laikus rūpējoties par šķietamas piekāpšanās pozīciju, kas būtībā kredītņēmēju problēmas neatrisinās.

Rietumu pasaulē ir pieņemta prakse, kas liedz pieņemt likumus ar atpakaļejošu darbību. Tātad par kredītu ņēmēju aizsardzību un kredītu devēju atbildību vajadzēja parūpēties jau pirms zviedru banku ielaišanas. Tad varbūt nekāda parādu piramīda nebūtu uzpūsta. Vēl ticamāk, ka zviedru bankas vispār nebūtu šeit nākušas, jo tādi likumi novērstu tik plašas parazitēšanas iespējas. Protams, šos likumus varam izstrādāt arī tagad. Labāk vēlāk nekā nekad. Taču jārēķinās, ka tie sargās tikai nākamos kredīta ņēmējus un pārējos banku klientus, nevis tos, kas jau ir iekrituši parādu slazdā vai banku dēļ zaudējuši savus iekrājumus.

Tomēr arī šajā gadījumā var atrast tiesiskus risinājumus. Jau minēju iespēju veikt banku revīziju, un bankrotējušās bankas pakļaut bankrota reorganizācijai, tās nacionalizēt vai atņemt darbības licenci. Šim nolūkam ir steidzami jāizstrādā nepieciešamie likumi. Tikai nevajag iekrist uz Rietumu sabiedrībai raksturīgā „grābekļa", kad ar banku darbību saistītos likumus uztic izstrādāt pašiem baņķieriem (āži par dārzniekiem), kā tas līdz šim bijis arī Latvijā.

Var pieņemt likumus par bankās ieķīlātajiem īpašumiem un personīgas maksātnespējas pasludināšanu. Var ar likumu noteikt ģimenes vai indivīda ienākumu minimumu (pēc nodokļu, komunālo maksājumu un kredīta maksājumu atvilkšanas), zem kura ģimene vai indivīds ir tiesīgs pasludināt savu maksātnespēju un atteikties turpināt maksājumus bankai. Bankai šai gadījumā būs tiesības ieķīlāto īpašumu formāli pārrakstīt savā īpašumā, taču būs aizliegts izlikt dzīvokļa iemītniekus un uzliks bankai pienākumu mēneša laikā šo īpašumu par latiem pārdot izsolē, turklāt pirmpirkuma tiesības piešķirot dzīvokļa pastāvīgajiem iemītniekiem. Vienlaikus valstij piederošajai Latvijas Hipotēku un zemes bankai jāpiešķir valsts emitēti līdzekļi latos, kurus tā kā bezprocenta aizdevumu izsniegs bankās ieķīlāto dzīvokļu un māju iemītniekiem, lai viņi par šo naudu varētu savus dzīvokļus izsolē atpirkt. Pēc kāda laika, kad Latvijas ekonomika būs atdzīvojusies, varēs pieņemt lēmumu šos bezprocentu kredītus vienkārši norakstīt.

Tā vai citādi, bet šādā ceļā ārvalstu bankas vairs nevarēs pārņemt mūsu īpašumus, un tie būs jāpārdod par tirgus cenu to iedzīvotājiem. Tā kā ieķīlāto mājokļu ir daudz, tirgus cena būs visai zema un katrā gadījumā tā būs daudz mazāka par iepriekš mākslīgi uzpūsto cenu. Kredīta ņēmēju parādi šajā gadījumā tiks pārvērsti jau par mūsu valsts iekšējiem parādiem (tātad problēma risināma valsts politikas ietvaros, starp savējiem), kuri turklāt būs jāmaksā tajā valūtā, kādā cilvēki pelna savu algu, t.i., latos. Parādu norakstīšanas precedents ir atrodams Latvijas vēsturē. Tieši tā Latvijas valsts rīkojās 1930. gados, kad tika pārvarēta „Lielā depresija". Valstij tas neizmaksāja vairāk par tipogrāfijas izdevumiem latu drukāšanai un dažu ierēdņu darbu. Tā kā depresija nozīmē naudas trūkumu, tad šādiem nolūkiem emitēta valsts nauda inflāciju nerada.

Suverenai valstij, kāda arvien skaitās Latvija, ir tiesības vispār ar likumu pasludināt parādu maksāšanas un ieķīlāto īpašumu atņemšanas moratoriju uz nenoteiktu laiku, kamēr tiks atrasts visām pusēm pieņemams risinājums. Parādu maksāšanu apjomā, par kuru vienotos puses, varētu atlikt līdz krīzes pārvarēšanai. Mēs gan zinām, ka bankām interesē ne jau parādu nokārtošana, bet mūsu īpašumu lēta pārņemšana, taču tās ir viņu problēmas. Valdība vispār var izsludināt banku brīvdienas (pēc ASV prezidenta F.D. Rūzvelta parauga) un banku kontu iesaldēšanu līdz cita risinājuma atrašanai. Tās visas ir suverenas valsts tiesības, kuru dēļ stāvējām uz barikādēm un kuru dēļ varam uzcelt jaunas barikādes.

Vēl efektīvāks paņēmiens, kuru var kombinēt ar iepriekš aprakstīto, ir radikāla nodokļu sistēmas reforma.

Tātad pašlaik ārvalstu bankas ir noskaņojušās pārņemt ieķīlātos īpašumus un ar trīskāršu jaudu sākt slaukt gan Latvijas valsti, gan savus parādniekus (līdz mūža galam), gan pārņemto īpašumu īrniekus. Tā būtu Latvijas katastrofa ar grūti līdz galam paredzamām, bet jau sāpīgi jūtamām traģiskām sekām. Taču valsts tāpēc jau ir valsts, ka tai ir tiesības savā teritorijā visu iekārtot un pārkārtot atbilstoši valsts un tās iedzīvotāju interesēm. Tāpēc jau mēs pirms 19 gadiem cīnījāmies par neatkarību un stāvējām sardzē uz barikādēm, lai paši būtu saimnieki un galvenie noteicēji savā dzimtajā zemē!

Jā, ārvalstu bankas ir viltīgas un nežēlīgas, taču, mums par laimi, tām jādarbojas Latvijas jurisdikcijā, jāievēro valsts likumi un noteikumi. Tāpat kā pirms kādiem gadiem 15 Latvijā tika pieņemti ārvalstu spekulantiem labvēlīgi likumi, tāpat tagad mēs varam panākt Latvijas iedzīvotājiem un mūsu reālajai tautsaimniecībai (t.i., godīga darba darītājiem) labvēlīgu noteikumu pieņemšanu. Jo esam visai sāpīgā veidā pārliecinājušies, ka ārvalstu spekulantu intereses nav savienojamas ar mūsu ražotāju un pārējo iedzīvotāju interesēm. Kas labs viņiem, tas slikts mums, un otrādi. Tāpēc mums atliek izvēlēties to, kas labs pašiem. Ja arī vēlamies būt filantropi, tad palīdzēsim nabadzībā nonākušajiem, nevis baņķieriem un augļotājiem, jo pēdējie savu jau ir saņēmuši. Un katra labdarība sākas ar savu māju. Jo tikai tas, kas nodrošinājis sevi, spēj palīdzēt arī citiem.

Pašlaik Latvijā ar nepanesamu nodokļu nastu ir apgrūtināts produktīvais darbs un patēriņš, bet gandrīz nekādus nodokļus nemaksā īpašumu turētāji, banku un apdrošināšanas bizness, ārzonās reģistrētie uzņēmumi un pārējie spekulanti un nodokļu nemaksātāji. Tieši tāpēc Latvijā ir tās visas nebūšanas ar izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, aplokšņu algām, aplokšņu pateicībām, šo bezdievīgo spekulēšanu un no tās izrietošajām lielajām preču un pakalpojumu cenām. Ja bankas un spekulanti grib pārņemt īpašumus, tad lūdzu! Taču vienlaikus šie īpašumi (pārsvarā zeme) un spekulācijas ir jāapliek ar kārtīgu nodokli! Tad nevis bankas slauks mūsu valsti, bet gan valsts slauks bankas un spekulantus! Turklāt no zemes nodokļa praktiski nav iespējams izvairīties, jo, kā savulaik izteicās E. Repše, „zemi jau ar maisiem neizvedīs…". Pat ja kāda Latvijas firma reģistrēta ārzonas salās, tad zeme, uz kuras tā darbojas, tomēr ir šeit. Un vai tas nebūs tikai taisnīgi?

Ja zeme un spekulācijas tiks apliktas ar kārtīgu nodokli, tad zudīs pats stimuls spekulēt ar īpašumiem, bet radīsies stimuls attīstīt ražošanu un citu sabiedrībai derīgu darbību. Ja nebūs spekulāciju, nevarēs uzpūst cenas. Ja tiks samazināts nodokļu slogs darbam, tad līdzsvarotas attīstības nodrošināšanai daudzos gadījumos vairs nebūs jāņem kredīts, jo pietiks ar produktīvā darbā gūtajiem uzkrājumiem vai kooperācijas ceļā ieguldīto kapitālu. Līdz ar to dzīve Latvijā plauks, būs nesalīdzināmi lētāka un taisnīgāka.

Kāpēc ar nodokli apliekama galvenokārt zeme, bet ne uz tās celtie objekti? Tieši tāpēc, lai neapgrūtinātu celtniecību un būvju renovāciju, lai zemes īpašnieki būtu ieinteresēti celt un ražot.

Galvenais princips, domājot par nodokļu sistēmu, ir attīstības un vispārējas labklājības veicināšana, nevis reālās ekonomikas bremzēšana un apgrūtināšana, kā tas Latvijā diemžēl bijis šos 19 gadus. Un vēl jāraugās, lai kopīgais nodokļu slogs, ar ko aplikts darbs un patēriņš, būtu krietni zemāks nekā mūsu kaimiņvalstīs. Tādā veidā patiešām piesaistāmas produktīvas investīcijas ražošanā, nevis spekulatīvais kapitāls. Un atkal padomu varam gūt no Latvijas pirmās republikas pieredzes.

Kāds teiks, ka tā jau varētu darīt, taču to nepieļaus Latvijas parakstītie starptautiskie līgumi un dalības noteikumi Eiropas Savienībā. Tam varētu daļēji piekrist, bet tikai daļēji, jo pastāv arī līgumi, kas garantē cilvēku un tautu tiesības, un arī tos Latvija ir parakstījusi. Pie tiem arī vajadzēja turēties, nevis parakstīt veselu jūru līgumu, kuri savstarpējā pretrunā un arī pretrunā ar mūsu Satversmi un tautas interesēm.

Un nekas nav mūžīgs, arī dažādi līgumi. Kādreiz mūsu virsaiši parakstīja līgumus ar vācu bruņinieku ordeņiem, kādreiz darbojās dzimtbūšanas likumi, kas latviešus padarīja par baronu kustamo īpašumu, vēlāk bija līgumi ar Krieviju, Vāciju, drošības garantijas Nāciju Līgas ietvaros utt. Protams, arī mūsdienās Eiropas komisāri nebūs iepriecināti par mūsu suverenitāti. Bet vai tikai tāpēc, lai eirokomisāri smaidītu, mums būtu jāveic kolektīva pašnāvība?

Ir vērtības, kas ir augstākas par laicīgiem līgumiem. Neviens līgums nav ne graša vērts, ja dēļ tā kaut vienam bārenim jāmirst badā. Ja līgumi traucē Dzīvības principam, ja tie nonāk pretrunā ar brīvības principu, taisnīguma principu, cilvēcības principu, tad līgumiem jāatkāpjas.

Kā šos pasākumus īstenot?

Daudz pamatotāks šķiet apgalvojums, ka mūsu valdība nekad neīstenos iepriekšējā nodaļā uzskaitītos pasākumus. Bet „nekad nesaki nekad". Katrai tautai ir līdzekļi, ar kuriem savu valdību iespaidot, jo tā ir mūsu valdība tautas kalpi, kas ir vienkārši aizmirsuši, kāpēc ieņem savus amatus. Šo līdzekļu klāstu tad arī sauc par demokrātiju, t.i., tautas varu. Demokrātija nav tikai biļetenu mešana reizi četros gados, lai gan šoreiz mēs savā labā varam izmantot arī vēlēšanu tuvumu.

Latvija nav vienīgā valsts, kas nonākusi līdzīgā situācijā. Islandes parādu nasta vēl lielāka, bet tur tauta cīnās. Jau vairāk nekā gadu Islandē turpinās tautas akcijas. Tās jau panākušas salīdzinoši labvēlīga risinājuma apstiprināšanu Islandes parlamentā, taču arī šo salīdzinoši labāko risinājumu Islandes tauta noraida. Tā panākusi, ka Islandes prezidents šo risinājumu nav parakstījis, bet gan nodevis tautas nobalsošanai. Iznākums varētu būt, ka islandieši noraida jebkādu atbildību par spekulantu radītajiem parādiem. Jānis Ošlejs rakstā „Atdot vai neatdot" Islandes nostāju apraksta tā:

„Līdz ar pasaules ekonomikas krīzi Islandes bankas kļuva maksātnespējīgas. Valdība tās pārņēma, bet atteicās apmaksāt jebkuras citas saistības, izņemot depozītus. Taču arī valsts garantētie depozīti, kuru drošību Islande bija vēlreiz apsolījusi, iestājoties EEZ, kopumā sastādīja milzīgu summu 3, 8 miljardus eiro.

Islandes parlaments apstiprināja lēmumu tos atmaksāt, kad ekonomika būs sasniegusi vismaz 2008. gada līmeni, bet ne ātrāk kā 2016. gadā, un noteica, ka atmaksas ikgadējais apmērs nevar būt lielāks par 6 procenta daļām no izaugsmes virs 2008. gada IKP lieluma, maksājot ne ilgāk kā 15 gadus. Tomēr islandiešiem šķiet, ka pat šādi noteikumi ir pārāk piekāpīgi pret kreditoriem, un ceturtdaļa salas iedzīvotāju ir pieprasījusi referendumu par šo jautājumu, ko valsts prezidents nesen arī ir izsludinājis."

Arī Grieķija ir dziļā krīzē. Mūsu avīzes par to gandrīz neinformē, bet šā raksta tapšanas brīdī gandrīz visa Grieķija streiko. Tāpēc vien, ka valdība grasījās baņķieru interesēs apgraizīt valsts budžetu un iesaldēt algas (to pašu Latvijā jau sen izdarīja Kalvīša valdība, bet mēs nereaģējām). Līdzīgas kustības pret finanšu imperiālismu aug daudzās pasaules valstīs, tai skaitā arī pašā ASV.

Vien Latvijā baņķieru inspirētās sankcijas pagaidām neizraisa nekādu vērā ņemamu tautas pretestību. Bet Latvijā, pēc jau minētās Kredītņēmēju apvienības datiem, ir ap 800 tūkstošiem kredīta ņēmēju! Un viņiem ir ģimenes, tuvinieki un draugi. Turklāt var teikt, ka no baņķieru izraisītās depresijas cieš visi, arī tie, kas nekad nekādus kredītus nav ņēmuši. Arī viņiem zūd darba vietas, samazinās algas un pabalsti, pieaug nodokļi un priekšā biedējoša nākotne. Ja šie cilvēki organizētos, tas būtu milzīgs spēks! Daudz lielāks un skaidrāk motivēts nekā savulaik Latvijas Tautas fronte. Arī pieredze mums ir vēl no LTF laikiem.

Kas nepieciešams, lai organizētos? Tātad, līdzīgi kā LTF darbības laikā, katrā apdzīvotā vietā jādibina iniciatīvas grupas, kas apzina un reģistrē kredīta ņēmējus un pārējos cietušos. Jārīko pilsētu, pagastu, rajonu un republikas mēroga konferences, sapulces un apspriedes, jāvāc ziedojumi, jāizstrādā darbības plāns. Ja katrs topošās kustības loceklis ziedos kaut divus latus, kas nav daudz, kopumā tiks savākta miljonos mērāma summa (turīgākie var atļauties arī lielāku ziedojumu). Par šo summu beidzot varēs sākt izdot no kleptokrātijas neatkarīgu avīzi divās valodās, izveidot efektīvu interneta vietni un, kas galvenais, noorganizēt darba grupas, kas izstrādās programmu Latvijas atbrīvošanai no parādu verdzības un atbilstošus likumprojektus un rezolūcijas, kuras iesniegs mūsu valsts atbilstošām instancēm. Vienlaikus sākamas sabiedriskas aktivitātes visos Latvijas novados. Pirmkārt, tā varētu būt šajā rakstā jau minētā sadarbības pārtraukšana ar ārvalstu un Parex banku šo banku totāls boikots. Nekādus kontus, kredītkartes, norēķinu kartes, algu kontus, noguldījumus vai pensiju uzkrāšanas šajās bankās! Kustībā esošie speciālisti sagatavos atbilstošu iesniegumu paraugus. Nepieciešamos kontus pagaidām varēs atvērt Latvijas valstij piederošajā Hipotēku bankā, kas tāpat var veikt visas nepieciešamās operācijas. Otrkārt, jāpieprasa, lai arī pašvaldību iestādes, valdības aģentūras un uzņēmēji pārtrauc sadarbību ar ārvalstu bankām. Darba vietās un iestādēs jāiesniedz iesniegumi, kuros norādīti jaunie konti, uz kuriem turpmāk pārskaitāmas algas un citi maksājumi. Protams, arī komunālos maksājumus jākārto savā bankā vai tieši pakalpojumu sniedzējiem. Tas gan daudziem var radīt zināmas pagaidu neērtības, taču šī stratēģija atmaksāsies tālākā perspektīvā.

Otrkārt, ar sabiedriskām aktivitātēm jārada nepārtraukts spiediens uz valdību, lai tā jau pirms vēlēšanām kardināli mainītu valsts politiku ar parādiem saistītajos jautājumos. Ja nepieciešams, var rīkot arī beztermiņa ģenerālstreiku, taču arī bez tā ir iespējams nepārtraukts spiediens, kādu līdz šim uzturējuši tikai Brīvības komūnas (telšu pilsētiņas

Brīvības ielā) dalībnieki. Latvijā taču ir aptuveni 300 tūkstošu bezdarbnieku (kopā ar tiem, kas ir bez darba, bet nav reģistrējušies vai saņēmuši oficiālu bezdarbnieka statusu)!

Tātad mēs neesam bezizejas stāvoklī un mūsu rīcībā ir visas iespējas, lai mainītu Latvijas politiku un mūsu sabiedrības nākotni. Lai pēc tam saviem bērniem nebūtu jāskaidro, kā tas nācās, ka mēs varējām, bet tomēr izvēlējāmies viņu labā neko nedarīt.

2010. gada janvāris

KAS IR EIROPAS SAVIENĪBA?

2009. gada 6. jūnijā Latvijā notika Eiropas Parlamenta vēlēšanas. Kandidāti, kā nu kurš prazdams, solīja Briselē pārstāvēt Latvijas intereses, proti, kārtot mūsu lietas un vajadzības. Vai jūs kopš tā laika esat par saviem pārstāvjiem Briselē kaut ko dzirdējuši, vai viņi jau sākuši kaut ko kārtot? Tieši ko? Vai kāds, varbūt izņemot Alfrēdu Rubiku, ir atskaitījies par savu darbību? Ko viņi vispār tur dara?

2008. gada 8. maijā Latvijas Saeima bez debatēm un gandrīz vienbalsīgi ratificēja Lisabonas līgumu, kurš stājās spēkā 2009. gada 1. decembrī. Vai kāds, ieskaitot deputātus, kuri par to balsoja, ir šo līgumu vispār pilnībā izlasījis un var saprotami paskaidrot, kādas saistības Latvija ir uzņēmusies vai kādas tiesības šis līgums mums devis? Vai kādam vispār ir kaut aptuvens priekšstats par to, kas ir Lisabonas līgums, vai kāds ir ar to saistīto dokumentu kopumu kaut rokā paturējis vai redzējis saliktu vienā plauktā?

Vai jūs zināt, ka Eiropas Savienībai ir prezidents? Nu jā, tas pats pelēkais vīriņš, kas mazliet līdzīgs mūsu Augustam Kirhenšteinam 1940. gadā (skat. fotogrāfijas, Rumpejs kreisajā pusē). Atšķirība vien tā, ka Kirhenšteins tomēr bija zinātnieks mikrobioloģijas pamatlicējs, bet kas ir ES prezidents Hermans van Rumpejs?

Kas un kāpēc Rumpeju ievēlēja vai iecēla? Kādi ir Rumpeja pasaules uzskati, līdzšinējie sasniegumi un nākotnes plāni? Kas un kāpēc izvēlējās tieši viņu, bet ne citu kandidātu?

Starp citu, Eiropas Savienībai nu ir arī sava ārlietu ministre Katrīna Eštone. Kas viņa ir, kas un kāpēc viņu iecēla? To nezina atbildēt pat 99% Lielbritānijas iedzīvotāju, no kuriem šī lēdija cēlusies. Bet viņa taču ir arī MŪSU ārlietu ministre, viņa pasaulē pārstāv arī mūs!

Labi, nebūsim tik bargi tikai pret ārzemniekiem. Ko mēs kā latvieši varam pateikt par latviskas izcelsmes ES komisāru Andri Piebalgu (skat. attēlu)? Izņemot to, ka viņš zināmos laika periodos ir „ieņēmis amatu"? Piemēram, viņš bija Latvijas finanšu ministrs laikā, kad sabruka Banka Baltija un pārējās noguldījumu piramīdas. Kāda bija viņa nostāja un rīcība? Nekāda. Kādas bija viņa iniciatīvas, iepriekš ieņemot izglītības ministra amatu? Nekādas! Absolūta nulle un reti sastopama pelēcība! Kopš tā laika viņš paguvis ieņemt ES enerģētikas komisāra amatu, bet nu ir jau ES attīstības

sadarbības komisārs. Vai beidzot Piebalgs sācis izrādīt kādu iniciatīvu? Spriediet paši.

Un ar līdzīgiem rezultātiem varam mēģināt izsekot katram ES politiķim vai ierēdnim. Tās ir kā ēnas vai runājošas galvas, kuras šad tad tiek pieslēgtas mēdiju kanāliem, lai pateiktu pāris vispārējus teikumus. Bet viņus kāds izvēlas un ieceļ. Kas un kāpēc?

Atbildes netiek dotas. Bet tikmēr jau izskanējuši paziņojumi, ka Eiropas Savienība veidos vienotu armiju, vienotu izlūkdienestu, vienotu tiesu utt. Ar ko šī armija karos, ko izspiegos vienotais izlūkdienests, ko un par ko tiesās? Kāpēc viss ietīts noslēpumā? Kas vispār ir Eiropas Savienība un kāpēc arī mēs tajā esam iekļauti?

Senie simboli un melnie uzvalki

Ja ir tik daudz pelēkas noslēpumainības un miglainas nenoteiktības, tad jājautā kas un kādēļ tiek slēpts? Un tas jau paver plašu lauku sazvērestības teorijām. „Sazvērēties" nozīmē slepeni vienoties. Piemēram, Hitlers slepeni vienojās ar Staļinu par ietekmes sfēru sadalīšanu Eiropā, otrās Godmaņa valdības pārstāvji slepeni vienojās ar Parex bankas vadību par šīs bankas nacionalizāciju, tās parādu uzkraušanu visai valstij, ietekmīgāko anonīmo noguldītāju glābšanu, dāsnām kompensācijām bankas izsaimniekotājiem un šā visa darījuma paturēšanu slepenībā. Ar sazvērestībām ir pilna visa vēsture un arī mūsu ikdiena. Sazvērestības nepatīk tikai pelēkiem ierēdņiem, kuri ir cītīgākie sazvērestību slēpēji. Sevišķi jau tas attiecināms uz Eiropu, kuras vēsture pārpilna ar pasaules iekarošanas plāniem, sākot jau ar Maķedonijas Aleksandru, Romas impēriju, Svēto Romas impēriju, krusta kariem, Napoleona plāniem, Hitlera jaunās pasaules kārtības plānu u.c. Tieši Eiropā sākās divi un pagaidām vienīgie pasaules kari, kas notika pavisam nesen. Un katram pasaules iekarotājam piemīt vājība aiz sevis atstāt pēdas: leģendas, pieminekļus, simbolus. Un šie simboli tiek pārmantoti, pārņemti, sargāti, it kā tiem piemistu sakrāls spēks un iespēja caur tiem gūt varu un kontroli pār citiem. Lielākie simbolu sargātāji ir Eiropas aristokrātija, kas arvien saglabājusies, neraugoties uz vairākām demokrātiska rakstura reformām un revolūcijām.

Savukārt aiz katra simbola ir reliģiski kulti un slepenas biedrības, kas šos kultus piekopj un nodod mantojumā nākamām paaudzēm. Tā kā Eiropas civilizācija izveidojās salīdzinoši nesen, tad reliģiskos kultus tā pārņēma galvenokārt no vidējo austrumu civilizācijām: jūdiem, Ēģiptes, Babilonijas. Tieši Babilonijas (šumēru) kulti ir vissenākie, ar tiem saistītas daudzas leģendas, kuras vēlāk pārņēma senie ēģiptieši un arī jūdi. Eiropā šos kultus ieveda sākotnēji grieķi, bet vēlāk un pamatīgāk Romas impērija. Tāpēc tieši Romu pilsētu uz septiņiem kalniem dēvē par jauno Babilonu.

Arī kristietība ir cēlusies no vidējiem austrumiem, un imperatora Konstantīna laikā šo tautas garīgo kustību, kas balstījās uz Jēzus mācību, ierāmēja ciešos Babilonas mistēriju kultu rāmjos. Tāpēc nenākas brīnīties, ka gan senie kristiešu dievnami, gan visas senās Eiropas pilsētas ir pārpilnas ar senajiem babiloniešu kulta simboliem: pagānu obeliskiem, īpatnējām celtnēm, mitoloģiskiem dzīvniekiem augstmaņu heraldikā, valstu un pilsētu ģerboņos u.c. Faktiski Konstantīna dibinātā Romas baznīca pārņēma visus parastajiem cilvēkiem domātos pagānu svētkus, kultus, simbolus un rituālus, tikai pagānu dievību vietā liekot baznīcas svētos. Formāli Romas baznīca pārņēma arī

Jēzus mācību, taču pati visbiežāk rīkojās pretēji šai mācībai. Tāpēc varam runāt par divām kristietībām: Jēzus sludināto un Konstantīna kristietību. Ja pirmā ir mīloša, tad otrā impēriska, alkatīga un asiņaina. Konstantīna baznīca no pagāniem pārņēma arī trīsvienīga Dieva ideju: Tēvs, Dēls un Svētais gars. Dievu triādes pazīstamas praktiski visos pagānu kultos, piemēram, ēģiptiešu triāde: Hors, Ozīriss un Izīda, latviešu Dievs, Laima un Māra.

Viens no senākajiem mītiem, kas atspoguļots arī jūdu un kristiešu svētajos rakstos ir mīts par Bābeles torni. Lūk, tā attēls, bet tam blakus … Eiropas Parlamenta ēka Strasbūrā un stilizēts (sapludināts no diviem) jaunā Bābeles torņa attēlojums.

Stāstu par Bābeles torni un tā celšanas mērķiem, lūdzu, izlasiet paši. Bet vai jūs zināt, kā radās Eiropas nosaukums?

Tam pirmsākumi meklējami grieķu mitoloģijā. Feniķiešu ķēniņam Tīram bija ļoti skaita meita vārdā Eiropa (vienlaikus arī pagānu dieviete), kuru bija iekārojis ietekmīgs dievs vārdā Zevs. Zevs nolēma iekāroto skaistuli nolaupīt. Šim nolūkam viņš pārvērtās par neparastas krāsas bulli. Kad Eiropa aiz ziņkāres uzsēdās uz šā dīvainā buļļa, tas pēkšņi metās jūrā un meiteni aizveda uz Krētas salu, kuras krastā bullis atkal pārvērtās par dievu Zevu. Šo leģendu sauc par „Eiropas nolaupīšanu". Jā, tikai iztēlojaties EIROPAS NOLAUPĪŠANU! Vai vēsture nav atkārtojusies?

Bet tagad apskatīsimies šo simbolu saistībā ar Eiropas Savienības pārvaldi. No kreisās puses pirmajā attēlā redzama stilizēta Eiropa uz buļļa pašā ES pārvaldes sirdī Briselē, otrajā pie t.s. Vinstona Čērčila nama, tālāk dažādos propagandas izdevumos, uz ES naudas, telefona kartē un citur. lepriekšpēdējā attēlā redzami ES komisāri melnos uzvalkos, kas tīksminās par savu Eiropas nolaupīšanas simbolu.Bet pēdējais attēls labajā pusē ir jau no citas leģendas Atklāsmes grāmatas Jaunajā derībā. 17. nodaļā rakstīts:

Viens no tiem septiņiem eņģeļiem, kuriem bija septiņi kausi, nāca un sacīja man tā: "Nāc, es tev rādīšu, kādu sodu saņem lielā netikle, kas sēd pie lielajiem ūdeņiem. Pasaules ķēniņi dzīvojuši ar viņu netiklībā, un zemes iedzīvotāji apreibinājušies ar viņas netiklības vīnu."

Un viņš garā aiznesa mani tuksnesī. Tur es redzēju sievu sēžam uz sarkana zvēra, kas bija pilns zaimu vārdu; tam bija septiņas galvas un desmit ragi. Sieva bija tērpta purpurā un sarkanā audumā, greznojusies ar zeltu, dārgiem akmeņiem un pērlēm; tai

rokā bija zelta kauss, pilns ar bezdievības negantībām un viņas netiklības netīrumiem.

Uz viņas pieres bija rakstīts noslēpumains vārds: lielā Bābele, visas zemes netikļu un negantību māte. Es redzēju: sieva bija piedzērusies no svēto asinīm un no Jēzus liecinieku asinīm. Viņu redzēdams, es varen izbrīnījos.

Eņģelis man sacīja: "Kāpēc tu esi tā izbrīnījies? Es tev pateikšu, kas ir šis sievas noslēpums un zvēra ar septiņām galvām un desmit ragiem noslēpums, kas nes sievu.

Zvērs, ko tu redzēji, bija, tā tagad vairs nav; bet tas izkāps no bezdibeņa un ies bojā; tad zemes iedzīvotāji, kuru vārdi nav rakstīti dzīvības grāmatā no pasaules iesākuma, brīnīsies, redzēdami zvēru, kas bijis, bet kura tagad nav un kas atkal būs.

Šeit vajag gudrības, lai saprastu: septiņas galvas ir septiņi kalni, uz kuriem sēd sieva;

tās ir arī septiņi ķēniņi: pieci ir krituši, viens ir tagad, viens vēl nav atnācis; un, kad tas nāks, tam būs palikt tikai īsu brīdi. Zvērs, kas bijis un kura tagad nav, tas pats ir astotais, tomēr viens no septiņiem, un aiziet bojā. Un desmit ragi, ko tu redzēji, ir desmit ķēniņi, tie valdību vēl nav saņēmuši, bet tiem ir ķēniņa vara dota kopā ar zvēru vienu stundu.

Tie ir vienisprātis un nodod savu spēku un varu zvēram. Tie karos ar Jēru, bet Jērs tos uzvarēs, jo Viņš ir kungu Kungs un ķēniņu Ķēniņš, un Viņa aicinātie, izredzētie un uzticīgie, kas ir līdz ar Viņu."

Tad viņš man saka: "Ūdeņi, ko tu redzēji, pie kuriem sēd netikle, ir tautas un ļaužu pulki, ciltis un valodas. Un desmit ragi, ko tu redzēji, un zvērs tie ienīdīs netikli, to atstās postam un izģērbs kailu, ēdīs viņas miesas un viņu pašu sadedzinās ar uguni.

Jo Dievs ir devis viņu sirdīs darīt Viņa gribu, darīt vienu nodomu un nodot savu valstību zvēram, kamēr piepildīsies Dieva vārdi. Un sieva, ko tu redzēji, ir lielā pilsēta, kam pieder valdība pār visas zemes ķēniņiem."

Eiropas Savienības karogs ir 12 zeltainas zvaigznes, kas izvietotas aplī uz tumši zila fona. Arī tas ir sens simbols: 12 Izraēļa ciltis, 12 pravieši, 12 mācekļi, 12 dārgakmeņi uz virspriestera krūtīm, 12 stundas dienā, 12 mēneši gadā, 12 horoskopa zīmes utt. 12 zvaigznes redzamas arī ap pagānu dievietēm un pat Svētās jaunavas Marijas oreolā, kur tas nonāca imperatora Konstantīna, kurš bija saules dieva pielūdzējs, dibinātās katoļu baznīcas ietekmē. Lūk, daži raksturīgi attēli ar simboliskajām 12 zvaigznēm:

lepriekšpēdējais attēls bija oficiāls Eiropas Parlamenta vēlēšanu propagandas plakāts, kurš sludināja: „Daudz valodu, viena balss!" Pēdējais ir ES pretinieku plakāts, kas simbolizē totalitāro varu maiņu Eiropā: no Hitlera un Staļina līdz Eiropas Savienībai.

Tā kā ES patieso veidotāju plāni sniedzas tālu pār Eiropas kontinenta robežām, tad viņi kategoriski atteicās par savienības simbolu izvēlēties paneiropas kustības emblēmu sarkanu krustu dzeltenā aplī, kā arī atteicās konstitucionālos dokumentos ierakstīt, ka tā ir kristīgu valstu savienība. Paneiropas kustību I pasaules kara laikā dibināja Rietumeiropas aristokrāti ar Habsburgu dinastiju priekšgalā. Iesaistīto aristokrātisko ģimeņu saknes stiepjas dziļā senatnē Svētajā Romas impērijā un Romas impērijā, bet, iespējams, ka vēl tālāk. Jau tagad zināmi plāni ES impērijas robežas paplašināt vismaz līdz senajām Romas impērijas robežām, iekļaujot arī bijušās provinces, sākot ar mūsdienu Turciju un Izraēlu.

Par ES himnu izvēlēta tēma no Bēthovena 9. simfonijas pēdējās daļas prelūdijas „Oda priekam". Oriģinālā tās vārdu autors bija Fridrihs Šillers. Vārdos attēlota ļaužu

saplūšana pagānu dievietes templī un apvienošanos brālībā, kas balstīta uz šīs dievietes maģisko spēku. Te, lūk, Šillera dzejas oriģināla pirmās rindas:

Freunde, nicht diese Toene! Sondern lasst uns angenehmere anstimmen und freundenvollere! Freude, schoener Goetterfunken, Tochter aus Elysium, Wir betreten feuertrunken, Himmlische dein Heiligtum. Deine Zauber binden wieder, Was die Mode streng geteilt; Alle Menschen werden Brueder, Wo dein sanfter Fluegel weilt. Wem der grosse Wurf gelungen, Eines Freundes Freund zu sein, Wer ein holdes Weib errungen, Mische seine Jubel ein!

Eiropas diena tiek svinēta 9. maijā. Tā ir diena, kurā 1950. gadā Francijas ārlietu ministrs Roberts Šūmans teica tālejošus vārdus, aicinot Franciju, Vāciju un citas Rietumeiropas valstis apvienot savu ogļu un tērauda rūpniecību, lai „ liktu pirmo betona akmeni Eiropas federācijas pamatos". Tātad jau 1950. gadā runa nebija par neatkarīgu valstu savienību, bet gan par unitāru veidojumu. Šo būtisko akcentu gan Eiropas politiķi ilgu laiku centās neuzsvērt, lai priekšlaikus neatbaidītu iekļaušanai ES paredzētās tautas.

Viens no spilgtākajiem ES simboliem, protams, ir kopējā valūta eiro. Arī šīs valūtas pakāpeniska ieviešana liecina par plāniem izveidot unitāru federāciju, nevis valstu savienību. Jo sava valūta ir viens no svarīgākajiem valsts pārvaldes instrumentiem un suverenitātes pazīmēm. Pagaidām eiro iztrūkst vairāku īstas valūtas īpašību, jo vēl nepastāv vienots budžets, nav vienotas nodokļu sistēmas, un vienas dalībvalsts parādi nekļūst par visas ES parādiem. Taču, iespējams, šos trūkumus paredzēts novērst, izmantojot patreizējo globālo finanšu sabrukumu. Kad t.s. PIIGS (Portugāle, Īrija, Itālija, Grieķija un Spānija) un HELL valstis tiks novestas neciešami katastrofālā stāvoklī,

iespējams, tām tiks piedāvāts šāds impērisks risinājums. Aplūkosim dažus ES naudas paraugus. Pats Eiro simbols € redzams iepriekšējā attēlu galerijā kā piemineklis pie Eiropas Centrālās bankas ēkas.

ES vēsture: pakāpeniska varas centralizācija

Sabiedrība kopumā jeb t.s. parastie cilvēki absolūti nemācās pat no savām kļūdām un tiem ir apbrīnojami īsa atmiņa. To veicina arī mūsu izglītības sistēma, kas skolniekus atstāj neziņā par elementārām valsts pārvaldes likumsakarībām un patieso tautas vēsturi. Piemēram, 1990. gadu sākumā E. Repšes un I. Godmaņa vadībā diezgan turīgā Latvijas sabiedrība tika nekaunīgi aplaupīta. 1990. gadu vidū to pašu aprindu vadībā daudzus vēl maksātspējīgos papildus aplaupīja Banka Baltija un citi noguldījumu piramīdas dalībnieki. Tas viss radīja priekšnoteikumus Latvijas iekļaušanai ES, šo savienību pasniedzot kā glābiņu un nākotnes pārticības garantu. Un šajā konfigurācijā cilvēkus aplaupīja vēlreiz, daudzus padarot par bezcerīgiem parādu vergiem. Nu jau to paveica t.s. Eiropas bankas. Bet daudzi arvien vēl nav neko sapratuši, un atkal glābiņu meklē tajos pašos funkcionāros: I Godmanī un E. Repšē, ar kuriem šī aplaupīšanas spēle sākās. Protams, ne jau Repše un Godmanis ir tie īstenie noteicēji. Viņi paši ir parādnieki un tikai bandinieki (melnie vai svītrainie uzvalciņi) daudz nopietnāku manipulatoru rokās. Velkot paralēles ar nesen latviski izdoto Džona Perkinsa grāmatu „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze", Repše un Godmanis ir tipiskākie Latvijas ekonomikas slepkavas.

Aristokrātija tieši tāpēc ir aristokrātija, ka viņi mācās un savas zināšanas nodod no paaudzes uz paaudzi. Aristokrātisko dinastiju jeb namu saknes var izsekot cauri gadsimtiem un pat gadu tūkstošiem. Viņi (jeb viņu pēcteči) arvien ir šeit, vien savu ietekmi īsteno caur pērkamiem politiķiem, ierēdņiem un citiem funkcionāriem, kurus esmu nosaucis par „melnajiem uzvalkiem". Pēc Svētās Romas impērijas iziršanas par pirmo Eiropas nozadzēju var uzskatīt Rotšildu namu. 1743. gadā Vācijā dzimušais augļotājs Meiers Amšels Rotšilds (dzimis Bauers) savus dēlus ar naudu izsūtīja uz tā laikā svarīgāko Eiropas lielvalstu galvaspilsētām uz Franciju, Itāliju, Angliju un Austriju. Caur Angliju Rotšildu intereses iespiedās arī Ziemeļamerikas kolonijās, kas vēlāk kļuva par ASV. Finansējot karaļus un viņu karus (abas puses), finansējot revolūcijas un apvērsumus, ieprecoties citās bagātu aristokrātu dzimtās, Rotšildi pakāpeniski Eiropā izveidoja vienotu banku sistēmu, kas darbojās pāri valstu robežām un kuru kontrolēja Rotšildu nams, ko pieņemts saukt arī par Rotšildu ģimenes starptautisko banku dinastiju. 1790. gadā Rotšilds aristokrātu vidū izteica savu leģendāro atziņu: „Ļaujiet man kontrolēt nācijas naudu, un man vienalga, kas raksta šīs nācijas likumus." Rotšildu banku dinastija savu ietekmi nav zaudējusi arī mūsdienās, varat kaut tūlīt ienākt tās atturīgi veidotajā interneta vietnē http://www.rothschild.com/ . Taču īsti aristokrāti sevi īpaši nereklamē, viņu uzvārdus neatradīsiet „Forbes" bagātāko miljardieru sarakstos, viņi reti sniedz intervijas, viņi darbojas caur saviem aģentiem un uzticības personām. Viņi ir tie, kas ar citu rokām rausta aukliņas globālajā leļļu izrādē. Un Eiropas Savienība šajā izrādē ir galvenā varas koncentrēšanas eksperimenta laboratorija, pēc kuras vadlīnijām plānots ieviest kontroli pār visu pasauli. Tieši šis varas centralizācijas process tad arī ir tik bieži piesauktā globalizācija.

Bijušā ASV prezidenta Bila Klintona skolotājs, Džordžtaunas universitātes profesors Dr.

Kerols Kviglijs (Carroll Quigley) grāmatā „Traģēdija un cerība" rakstīja:

„Starptautisko baņķieru mērķis ir radīt tādu pasaules finanšu kontroles sistēmu, kas dominētu katras valsts politisko sistēmu un pasaules ekonomiku kopumā. Šo privāti veidoto sistēmu paredzēts pārvaldīt feodālā kārtībā, izmantojot centrālās bankas, kuras darbosies saskaņoti un balstoties uz slepenu vienošanos. Starptautisko baņķieru būtība nav rase, reliģija vai tautība, bet tikai kaislīga vēlme kontrolēt citus cilvēkus."

Pirmais Eiropas mēroga pasākums kopš Svētās Romas impērijas iziršanas bija Napoleona karš (Napoleons pie varas nonāca caur to pašu Rotšildu finansēto franču revolūciju), kurā Rotšildi, protams, finansēja abas puses, un kura laikā, izmantojot viltību un dezinformāciju, Rotšildiem izdevās savām interesēm pilnīgi pakļaut visu Anglijas naudas sistēmu. Kopš tā laika tieši Rotšildu dominētā Anglijas banka ieguva tiesības emitēt Anglijas naudu, kuru britu valdība bija spiesta uz procentiem aizņemties no šīs privātās institūcijas. Britu impērijai aptverot visu zemeslodi, tieši Londona (lasi Rotšildu nams) kļuva par galveno pasaules finanšu centru.

Protams, bez Rotšildiem darbojās arī citas aristokrātiskas dinastijas, kuras kontrolēja tā laika impērijas. Piemēram, Austrijas impērijā liela ietekme bija Habsburgiem, kuru pēcteči XX gadsimtā organizēja ES priekšteci paneiropas kustību.

Eiropas nozagšanas laukā darbojās daudzi. Piemēram, boļševiks V. I. Ļeņins, kurs ilgus gadus pavadīja Rietumeiropas trimdā, uzrakstīja grāmatu, kas veltīta „Eiropas Savienoto Valstu" radīšanas nepieciešamībai. Un viņam bija savs plāns. Par Romas impērijas atdzimšanu sapņoja arī bijušais sociālists un itāļu fašisma pamatlicējs B. Musolīni. Taču viņu apsteidza Ā. Hitlers, kura pasludinātais mērķis bija „jaunā pasaules kārtība" un arī „jaunā Eiropa". Par laimi, šie plāni neīstenojās, jo rupjš militārs spēks rada atbilstošu un nekavējošu pretestību.

Eiropas aristokrātija ķērās pie nākamā savas varas konsolidācijas posma. Napoleons, Ļeņins, Hitlers, visas revolūcijas un apvērsumi bija tikai pirmā stadija spēlē, kuru sauc „problēma reakcija risinājums". Tātad paši aristokrāti, atbalstot tādus maniakus kā Hitlers vai Staļins, rada problēmu. Problēma izraisa reakciju pasaules karu. Rezultātā Eiropas valstis tiek izpostītas un izkautas, tautas un cilvēki noguruši no nebeidzamiem kariem, apvērsumiem un revolūcijām. Un tieši tajā brīdī citi tos pašu aristokrātu atbalstītie funkcionāri piedāvā risinājumu: lai vairs nebūtu karu, mums jāveido savienība.

Protams, funkcionāri uzreiz nepateica, par kādu savienību ir runa, proti, viņi slēpa aristokrātijas tālāko mērķi centralizētas impērijas radīšanu. Sākumā tā bija tikai uz Roberta Šūmana plānu balstītā Ogļu un tērauda ūnija, kuru 1951. gadā izveidoja tikai sešas dalībvalstis: Rietumvācija, Francija, Itālija, Beļģija, Luksemburga un Nīderlande. Vienošanās paredzēja smagās rūpniecības ogļu un tērauda kopīgu vadību. Šādā veidā neviena valsts nedrīkstēja ražot kara ieročus, lai tos pavērstu pret kādu citu valsti, kā tas notika agrāk. Nevienam saprātīgam cilvēkam pret šādu vienošanos nebija nekādu iebildumu, jo šāda resursu apvienošana pat veicināja karā nopostītās industrijas attīstību. Aristokrātijas taktika bija pakāpeniska varas centralizācija. Tik pakāpeniska, ka caurmēra pilsoņi to gandrīz nejuta. Tas ir t.s. uzvārītās vardes efekts. Ja vardi uzreiz iemet karstā ūdenī, tad tā visdrīzāk no karstā ūdens izleks. Bet ja to pašu vardi ieliek remdenā ūdenī un šo ūdeni silda lēni, tad varde tajā paliks un pat nejutīs, ka jau tiek vārīta.

Jau pēc sešiem gadiem 1957. gada 25. martā tās pašas valstis parakstīja Romas līgumu, kas jau sākto sadarbību ogļu un tērauda rūpniecībā nu paplašināja arī uz citām tautsaimniecības nozarēm. Radušos savienību nosauca par Eiropas Ekonomisko kopienu jeb Kopējo tirgu. Tajā jau tika pakāpeniski ieviesti brīvas preču, pakalpojumu un personu kustības elementi pāri šo valstu robežām. Arī pret šādu savienību nevienam saprātīgam pilsonim nebija būtisku iebildumu. Valstis arvien saglabāja savu pilnu suverenitāti un brīva tirdzniecība tikai paplašināja daudzu cilvēku saimnieciskās iespējas. Tas bija arī straujas saimnieciskas attīstības periods visā Eiropā, tai skaitā arī PSRS teritorijā. Pret tādu savienību arī man nebūtu nekādu iebildumu.

1962. gada vasarā Eiropas kopiena sāka īstenot vienotu lauksaimniecības politiku. Zemniekiem par viņu produkciju visās dalībvalstīs tika nodrošināta stabila un vienāda samaksa, kas turklāt bija līdzsvarota ar visām ražošanas izmaksām (cenu paritātes princips). Tas tā veicināja lauksaimniecību, ka Rietumeiropa varbūt pirmo reizi vēsturē ne tikai pati sevi pilnībā nodrošināja ar pārtiku, bet arī sāka to eksportēt. Protams, eksportu EEK vadība bagātīgi subsidēja. Tas nostiprināja zemnieku atbalstu Kopējam tirgum.

1968. gadā starp EKK dalībvalstīm tika pilnīgi atcelta muitas nodeva savstarpēji tirgojamām precēm, kā arī tika piemērota vienāda importa nodeva precēm, kuras ieveda no citām valstīm, kas nebija EKK locekles. Arī tas tikai veicināja vispārējo uzplaukumu, lai arī dažām nozarēm varbūt radīja zināmus zaudējumus, samazinot nacionālā tirgus aizsardzību. Tomēr, tā kā ekonomiskās attīstības līmeņi EKK dalībvalstīs bija aptuveni vienādi, tā nebija nekāda katastrofa, kas varētu izraisīt organizētu pretestību Kopienai.

Līdz ar to aristokrātija varēja droši spert nākamo soli varas centralizācijas virzienā. Jau 1972. gadā tika veikti pirmie sagatavošanās pasākumi vienotas valūtas ieviešanas virzienā. It kā „monetārās stabilitātes" vārdā tika ieviests t.s. valūtas kursa mehānisms, kas ierobežoja dalībvalstu valūtu svārstības attiecībā vienai pret otru. Te nu patriotiem jau vajadzēja saausīties, atceroties Rotšilda spārnoto teicienu: „Ļaujiet man kontrolēt nācijas naudu, un man vienalga, kas raksta šīs nācijas likumus." Taču, kā jau minēju, tautu atmiņa ir īsa.

Nākamajā gadā notika pirmā paplašināšanās: Kopienai pievienojās Lielbritānija, Īrija un Dānija. Un tad sākās arī pirmie juku laiki, kurus izraisīja karš starp Izraēlu un arābu valstīm un tai sekojošā naftas cenu uzskrūvēšana. Tas novirzīja sabiedrības uzmanību uz eksistenciālām problēmām. Atbildot uz lejupslīdi, 1974. gadā tika piedāvāts vēl viens risinājums Eiropas reģionālās attīstības fonds, kura mērķis bija sniegt atbalstu nabadzīgākajiem reģioniem. Jau 1979. gadā notika pirmās Eiropas Parlamenta vēlēšanas. Taču citādi jaunās Eiropas pilsoņi traumēti netika. Varas centralizācijas process turpinājās lēni un pakāpeniski.

1981. gada 1. janvārī Kopienā iestājās arī Grieķija. Tolaik tā bija tikko atbrīvojusies no „melno pulkvežu" režīma un vēl nezināja, kāds liktenis to 2010. gadā sagaidīs „melno uzvalku" režīmā.

Tā kā muitas nodevu atcelšana tikai daļēji atbrīvoja savstarpējo tirdzniecību starp

EEK dalībvalstīm, 1986. gada 17. februārī tika pieņemts Vienotais Eiropas akts, kura mērķis bija pārējo nacionālo barjeru likvidēšana starp dalībvalstīm. Būtiski palielinājās Eiropas institūciju pilnvaras, daudzas reformas dalībvalstīm tika uzspiestas t.s. vides aizsardzības standartu vārdā. Cieta no tā, protams, dalībvalstu suverenitāte, bet vēl ne tik daudz, lai par to sašustu parastie pilsoņi. Turklāt priekšā bija jauna ēra, ko iezīmēja perestroikas politika PSRS, kas beidzās ar visa Austrumu bloka iziršanu, Vācijas apvienošanos un juku laikiem bijušā Austrumu bloka teritorijā, kas Rietumu biznesam pavēra plašas ekspansijas un laupīšanas iespējas, no kurām zināms labums tika arī parastajiem eiropiešiem.

Pastāv visai pamatots ieskats, ka visa Rietumu pasaule 1980. gadu beigās slīdēja smagā depresijā, ko iezīmēja pasaules mēroga akciju biržu sabrukums 1987. gada 19. oktobrī, t.s. Melnajā pirmdienā, kuras galvenais cēlonis bija britu premjerministres M. Tečeres un ASV prezidenta R. Reigena iesāktā neoliberālā deregulācijas un privatizācijas politika, kuru raksturoja bezdievīgas spekulantu orģijas. Faktiski tam globālajam finanšu sabrukumam, kuru mēs pārdzīvojam tagad, vajadzēja notikt jau 1980. gadu beigās. To izdevās atlikt gandrīz par 20 gadiem vien tāpēc, ka spekulantiem pavērās milzīgas laupīšanas iespējas Austrumu bloka valstīs un, līdz ar divpolārā pasaules pārvaldes modeļa sabrukšanu, arī citos pasaules reģionos. Līdz ar padomju ideoloģijas sabrukumu tika demontēti gandrīz visi iepriekš izkarotie sociālie standarti: tiesības apvienoties arodbiedrībās, 8 stundu darba diena, garantēta minimālā alga un citas sociālās garantijas.

1991. gadā Eiropā (konkrēti Balkānos) atkal uzliesmoja karš. Izmantojot vispārējās jukas, aristokrātija spēra jau lielāku soli varas centralizēšanas virzienā 1992. gada 7. februārī Māstrihtā tika parakstīts līgums „Par Eiropas Savienību", kas jau skaidri iezīmēja ceļu uz vienotu valūtu, vienotu ārpolitiku un drošības politiku, kā arī vienotu tiesu un citu normatīvu sistēmu, kas balstījās impēriskajās Romas tiesībās un ko tagad sauc par Aqui communautaire. EEK tika pārdēvēta par Eiropas Savienību. Un tas jau bija nopietni.

1995. gadā ES pievienojās Austrija, Somija un Zviedrija. Tai pašā gadā Šengenas līguma ietvaros tika atcelta pasu kontrole kustībai starp vairākām ES dalībvalstīm. Tai pašā laikā tika slēgti brīvās tirdzniecības līgumi ar vairākām bijušā Austrumu bloka valstīm, kā arī iesāktas sarunas par šo valstu uzņemšanu ES. Zīmīgi, ka šie brīvās tirdzniecības līgumi jau tad bija diskriminējoši. Proti, Austrumeiropas valstis tika atvērtas brīvai ES preču un pakalpojumu ieplūšanai, bet Austrumeiropas valstu preču imports ES tika stingri ierobežots un regulēts. It sevišķi tas bija jūtams Latvijas gadījumā, jo mūsu iztapīgie politiķi jau tad bija gatavi parakstīt Latvijai visneizdevīgākos darījumus, cerot, ka viņu iztapība bruģēs tiem ceļu uz ES eliti. Līdz ar to ES Latviju metodiski izlaupa jau kopš 1990. gadu vidus, tieši tāpēc mums gandrīz nav savas ražošanas un valda nabadzība.

Tikmēr tika aizvien pilnveidoti varas centralizācijas mehānismi pašā ES. 1997. gadā tika parakstīts Amsterdamas līgums. Gatavojoties straujai ES paplašināšanai, 2000. gadā Nicā tika parakstīti ES Līguma grozījumi. Tā kā ES plānoja integrēt valstis ar atšķirīgu tautsaimniecības un sociālo struktūru, kā arī atšķirīgiem attīstības līmeņiem, sākās diskusijas par „vairāku joslu Eiropu" vai „vairāku ātrumu Eiropu". Faktiski tas nozīmēja

Orvela principu, ka visi dzīvnieki ir vienlīdzīgi, bet daži dzīvnieki ir vienlīdzīgāki. Proti, jau tad bija ieplānots ES sadalīt bagātajās un nabagajās dalībvalstīs, turklāt nabagās tika plānots kā kolonijas sadalīt ietekmes sfērās. Piemēram, Latvijas lauksaimniecību iedalīja dāņiem, Latvijas mežus un bankas skandināviem utt.

Jauno gadu tūkstoti ES sagaida impēriskās noskaņās. 2002. gadā ECB sāk emitēt kopīgo valūtu eiro. 2004. gada 1. maijā ES uzņem astoņas Austrumeiropas un Centrāleiropas valstis, tai skaitā Latviju, un rindā uz uzņemšanu stāv vēl citas, tai skaitā Turcija, kuru tikai nosacīti var dēvēt par Eiropas valsti. Tomēr aristokrātija drusku pāršauj par strīpu. Gandrīz visas ES dalībvalstis, kurām par ES Konstitūcijas projektu piedāvāja nobalsot referendumā, piemēram, Francija un Nīderlande, šo projektu noraidīja. Līdz ar to nākamais varas centralizācijas posms draudēja izjukt. Kā tik Latvijas politiķi un mēdiji tajās dienās nelamāja Franciju! Rakstīja pat par nodevīgu dunča dūrienu Eiropas mugurā!

Skaidrs bija, ka, ja vien par Konstitūciju ļaus balsot tautai, to noraidīs gandrīz visas vecās ES dalībvalstis. Tāpēc tika izdomāts viltus gājiens, lai apietu tautu demokrātisko izvēli. 2007. gada 13. decembrī 27 ES dalībvalstu vadītāji parakstīja Lisabonas līgumu. Faktiski šis līgums ir tā pati ES Konstitūcija, tikai līguma statuss to gandrīz visās valstīs ļauj ratificēt ar parlamenta balsojumu, izslēdzot šo valstu pilsoņus no spēles. Bez tam līgums noformēts tā, ka tā tekstu nemaz nevar pilnībā izlasīt un aptvert kopainu. Liela daļa līguma pantu ir tikai labojumi citos ES dokumentos vai atsauce uz tiem. Kopīgais ES likumu un regulu apjoms tuvojas 200 tūkstošiem lappušu.

Skaidrs ir viens: Lisabonas līgums nozīmē dalībvalstu suverenitātes likvidēšanu un centralizētas varas koncentrēšanu ieceltās (t.i., demokrātiski neievēlētās) „melno uzvalku" birokrātijas rokās, bet „melnos uzvalkus" savukārt kontrolē jau minētās aristokrātu dinastijas, pirmkārt, jau finanšu oligarhi. Lisabonas līgums atņēma valstu veto tiesības svarīgu lēmumu pieņemšanā.

Tā kā līgums nav izlasāms un nav aptverams, parlamenti par to nobalsoja bez lasīšanas un bez debatēm. Gluži tāpat kā 1940. gadā Latvijas Saeima nobalsoja par iestāšanos PSRS. Un lielākajai ES iedzīvotāju daļai vēl nav ne jausmas, kādos juridiskos tīmekļos viņu dzīve ir sapīta. Tas atklājas pakāpeniski un no gadījumā uz gadījumu. Piemēram, tagad savu stāvokli sāk apjaust Grieķijas iedzīvotāji. Bet pakāpeniski to apjautīs arī citi.

Pat t.s. Staļina konstitūcija paredzēja republiku tiesības izstāties no PSRS. Katra uzņēmuma statūti paredz ne tikai darbības mērķus un principus, bet arī uzņēmuma likvidēšanas vai reorganizācijas kārtību. Bet Lisabonas līgums izstāšanos neparedz. Tas neparedz arī rīcību gadījumā, ja bankrotē kāda no ES dalībvalstīm. ES administrācijai dotas tikai pilnvaras valdīt un regulēt, bet nekādas atbildības. Iespējams, ka šīs juridiskais defekts atstāts ar nolūku, lai aristokrātijai dotu lielākas manevrēšanas iespējas. Taču tas, kā arī fakts, ka līgums ratificēts bez iespējas to izlasīt un demokrātiski apspriest, ir arī tā vājuma punkts, kas šo rūpīgi būvēto Bābeles torni var itin viegli sagraut. Līgumi, kas pieņemti bez visu pušu pilnīgas izpratnes un brīvprātīgas vienošanās, nav jāpilda.

Atkarības bilance

Latvija savu iekšējo tirgu Eiropas Savienībai vienpusēji atvēra 1995. gadā, bet faktiski vēl agrāk. Tas nozīmē, ka kopš tā laika tika noņemtas visas barjeras ES subsidētās produkcijas un arī pakalpojumu ieplūšanai Latvijā, bet Latvijas nacionālie ražotāji palika pilnīgi neaizsargāti. Tajā pašā laikā Latvijas ražotāju un pakalpojumu sniedzēju produkcijas eksports uz ES tika pakļauts divām barjeru joslām: pirmkārt, pašas ES noteiktajiem ierobežojumiem, kvotām un regulējumiem, otrkārt, Latvijas Bankas (to vadīja E. Repše) noteiktajam lata apmaiņas kursam. Stipra valūta, kā labi zināms, sadārdzina eksportu, bet atvieglo importu un kontrabandu. Un vienlaikus ar politisku lēmumu tika samazināta Latvijas sadarbība un tirdzniecība ar austrumu kaimiņiem, kas ir tradicionālais Latvijas preču noieta tirgus.

Latvija vēl nebija iestājusies ES, taču faktiski jau kopš 1995. gada notika Latvijas likumu un normu pielāgošana ES prasībām. Šo procesu sauca par likumdošanas harmonizāciju. Ne ar ko nav pamatots, ka ES normas un standarti būtu labāki par Latvijā līdz 1995. gadam pastāvējušajiem, bet bieži vien tie ir izrādījušies daudz sliktāki, par ko liecina vairākas ES dalībvalstis piemeklējušās lopu sērgas, piemēram, govju trakumsērga, un pārtikas skandāli. Tomēr jebkuru jaunu standartu ieviešana prasa visu tautsaimniecības nozaru fundamentālu pārkārtošanu, ražošanas ēku pārbūvi vai jauncelsmi, iekārtu nomaiņu, tātad izmaksā lielas naudas summas. Tas bija vēl viens akmens Latvijas ražotāju kaklā. Faktiski tas nozīmēja Latvijas ražojošo nozaru metodisku iznīcināšanu.

Rezultāti šiem procesiem bija graujoši. Ja pirms kara brīvā Latvija bija viena no attīstītākajām Eiropas valstīm, kurai visus pastāvēšanas gadus bija pozitīva ārējās tirdzniecības bilance (vairāk eksportēja nekā importēja), tad kopš neatkarības atjaunošanas Latvija nīkuļoja ar hronisku ārējās tirdzniecības izrūkumu, kurš pieauga līdz ar Latvijas integrāciju ES. Ja vēl 1994. gadā Latvijas ārējās tirdzniecības deficīts bija 141 miljons latu, tad līdz 2007. gadam tas pieauga 26 reizes (!) un sasniedza 3,7 miljardus latu! Latvijā katastrofālā ātrumā tika likvidētas produktīvās darbavietas, bet auga ierēdņu korpuss, jo ES ir augsti birokratizēta struktūra. Padziļinoties Latvijas integrācijai ES, proporcionāli pieauga to cilvēku skaits, kuri bija spiesti darbu meklēt ārzemēs. Precīzs izbraukušo skaits nav zināms, taču skaidrs, ka tas vairākkārt pārsniedz uz PSRS Gulaga nometnēm izsūtīto un nacistiskās Vācijas darba dienestā iesaukto skaitu kopumā.

Bet Latvijas mēdiji šai periodā centās mums iedvest pavisam orvelisku ainu, apgalvojot, ka Latvijas ekonomika strauji aug, un izvēršot melīgu Eiropas propagandu. Līdz referendumam šī par budžeta līdzekļiem un ES naudu finansētā propaganda sasniedza histērisku toņus un apdullinošu apjomu. Kādus tik Eiropas brīnumus mums nesolīja t.s. eirooptimisti! Vieni solīja Eiropas naudas straumes, citi reklamēja fantastiskas iespējas strādāt un mācīties Eiropā. Bija arī iebaidīšana. Piemēram, paša ES referenduma priekšvakarā TV ekrānos parādījās E. Repše un draudēja: ja pilsoņi nenobalsos par iestāšanos ES, jau rīt Doma laukumā būs Krievijas tanki. Tai pašā laikā Latvijas neatkarības aizstāvjiem netika dots vārds, it kā tādu nemaz nebūtu.

Kopš tā laika esmu runājis ar daudziem cilvēkiem, un radies iespaids, ka referenduma rezultāti par iestāšanos ES tika viltoti. Taču, ja arī tā nebūtu, par demokrātisku šo referendumu uzskatīt nevar arī citu iemeslu dēļ. Pirmkārt, Latvijas iedzīvotāji tika nostādīti jau notikuša fakta priekšā, jo faktiski Latvija bija integrēta ES jau pirms referenduma, tāpēc referendums bija tikai formalitāte. Otrkārt, referendumā tika balsots par iestāšanos tādā ES, kāda bija izveidojusies pēc Māstrihtas līguma parakstīšanas, proti, tā vēl bija salīdzinoši neatkarīgu valstu savienība. Bet pēc Lisabonas līguma ratificēšanas ES jau faktiski ir vienota federācija. Tātad tas vairs nav tas veidojums, par kuru balsojām referendumā.

Kā tad palika ar to pirms referenduma solīto Eiropas naudu?

Jā, zināma nauda ienāca, bet ar smagiem un Latvijai neizdevīgiem noteikumiem. Daļa naudas faktiski bija sāpju nauda par savas tautsaimniecības iznīcināšanu, piemēram, maksājumi par neapsētām platībām un kompensācijas par atteikšanos no cukurbiešu audzēšanas. Bez tam eirooptimisti pirms referenduma noklusēja, ka arī Latvijai būs kaut kas jāmaksā. Proti, visai prāva dalības nauda. Noklusēja arī to, ka Latvija tiek uzņemta savienībā uz diskriminējošiem noteikumiem. Piemēram, Latvijas lauksaimnieki saņem daudz mazākas subsīdijas nekā ES veco dalībvalstu lauksaimnieki. Noklusēts tika arī par to, ka ES liks likvidēt vairākas Latvijas tautsaimniecības nozares, bet atlikušās nozares tiks apgrūtinātas ar ierobežojošām ražošanas kvotām un jauniem nodokļiem.

Pavisam nesen biznesa augstskolas „Turība" pārstāve Anda Komarovska un ES fondu konsultants Ainārs Komarovskis veica pētījumu „Latvijas un ES sadarbības bilance". Pētījumā konstatēts, ka:

„Saskaņā ar Finanšu ministrijas datiem, kopš sadarbības uzsākšanas ar Eiropas Savienību no 2004. gada 1. janvāra (Kohēzijas fondam no 2000. gada 1. janvāra) līdz 2009. gada 31. martam Latvija ir saņēmusi (pēc Latvijas Bankas kursa):

No Kohēzijas fonda 532 081 344 EUR jeb 366 315 622 Ls;

No Struktūrfondiem 496 1 78 993 EUR jeb 347 325 295 Ls.

Tātad kopumā no KF un SF uz šo brīdi Latvija ir saņēmusi 713 640 917 latus."

Turpretī Latvijas iemaksas ES budžetā laika posmā no 2004. līdz 2009. gadam kopumā sastādīja 716 870 000 latus.

Tātad mēs ES maksājam vairāk nekā saņemam atpakaļ. Bet arī tas būtu nieks, salīdzinājumā ar tām neizmantotajām iespējām, kādas būtu Latvijai kā neatkarīgai valstij. Ar kādu gan naudu var kompensēt faktu, ka Latvija kopš 1990. gada, ja salīdzina dzimušo un mirušo skaitu, ir zaudējusi gandrīz 250 000 cilvēku, proti, vairāk nekā divos pasaules karos. Ar ko var kompensēt tās tūkstošiem ģimeņu traģēdijas, kas radušās no eksistenciālas vajadzības darbu un iztiku meklēt ārpus valsts robežām (kur tie kalpo kā lēts darbaspēks citu nāciju labklājības celšanai)? Ar kādu naudu var kompensēt faktu, ka arī pašlaik Latvijā bezdarbnieku armija pārsniegusi 300 000 cilvēku un strauji turpina augt?

Savu pētījumu Anda Komarovska un Ainārs Komarovskis nobeidz ar secinājumu:

„Latvijas attīstību nodrošina ražošana, infrastruktūra un pakalpojumi, kas to apkalpo, kā arī pakalpojumi, kas pelna valūtu. Radot labvēlīgus apstākļus reālajam sektoram, tiktu atrisinātas citu nozaru problēmas, nodrošināta to attīstība, kā arī mazināta nepieciešamība pēc ārējo resursu piesaistes. Tikai tad, ja tautsaimniecības pamatfunkcijas ir pilnībā nodrošinātas, savus un piesaistītos līdzekļus drīkst izlietot otršķirīgām vajadzībām un vēlmēm.

Galvenās saistības, ko uzņēmās Latvija, iestājoties ES, bija iekšējā tirgus atvēršana un plaša spektra standartu un normu piemērošana valsts tautsaimniecībai. To ietekmē vairums tautsaimniecības nozaru kļuva nespējīgas nodrošināt rentablu un eksportspējīgu ražošanu.

Mūsu pienākumi un saistības attiecībās ar Eiropu ir obligāti un neizbēgami. Turpretī ieguvumi, tieši otrādi, ir neobligāti un iegūstami, ja vien tiek ievēroti visi priekšraksti. Saņemtais SF un KF atbalsta finansējums atvēlētajām prioritātēm ir līdzvērtīgs mūsu iemaksām ES budžetā. Ņemot vērā, ka 75% Latvijas uzņēmumu kapitāla pieder nerezidentiem, nozīmīga daļa ES atbalsta finansējuma vairo citu valstu Nacionālo ienākumu, kura palielināšanā Latvija piedalās ar savu līdzfinansējumu.

Latvijas prioritātes dalībai Eiropas Savienībā neparedz ražošanas attīstību, bet fondu programmas un noteiktie saimnieciskās darbības standarti ievērojami palielina mūsu tautsaimniecības izmaksas un ierobežo pieeju ES tirgum. Tātad Latvijas iedzīvotāju labklājība nav savienojama ar Latvijas deklarēto prioritāšu izpildi dalībai Eiropas Savienībā."

Vecie impēriskie rēgi

Lai cik tas būtu interesanti, bet vieni no pirmajiem, kuri pamanīja ES „āža kāju", bija PSRS disidenti, kas par savu politisko pārliecību savulaik bija sēdējuši padomju cietumos un perestroikas laikā tika izraidīti no valsts. Piemēram, pasaulē slavenais padomju disidents Vladimirs Bukovskis. Viņš, dzīvodams Eiropas Savienībā, ātri vien atpazina jau labi pazīstamo padomju impērisko garu un sistēmu. Padomju Savienībā darbojās ļaužu ievēlēta Augstākā padome, kura būtība neko nelēma, tikai apstiprināja jau sagatavotus lēmumus. Darbojās Ministru Padome, kas bija kā birokrātiska izpildinstitūcija, un darbojās kompartijas centrālkomiteja un tās politbirojs. Protams, aiz centrālkomitejas darbojās sabiedrībai neredzami, bet ļoti ietekmīgi reģionu un nozaru spēki. Katrā ziņā reālā vara plūda caur partijas centrālo komiteju un tās filiālēm republikās un reģionos.

Eiropas Savienībā izveidojusies ļoti līdzīga varas piramīda. Ir pilsoņu ievēlēts Eiropas Parlaments, kurš būtībā neko nelemj, tikai formāli apstiprina jau sagatavotus projektus. Ir ES Padome, kas ir nepastāvīga lēmējinstitūcija, un ir ES Komisija, kuru ieceļ līdzīgi, kā tika iecelta kompartijas centrālā komiteja. Varas aizkulises publikai netiek atklātas.

Paralēles var vilkt tālāk. Tāpat kā PSRS valsts aparātā darbojās Pelšem un Kirhenšteinam līdzīgi pelēki cilvēciņi pelēkos uzvalciņos, tāpat arī ES aprātā dominē Piebalgam un Rumpejam līdzīgi cilvēciņi, tikai melnos uzvalciņos. Abām sistēmām bija un ir svarīgi, lai šie funkcionāri būtu pelēki, absolūti paklausīgi, bez savām domām, bez goda, līdzcietības un mugurkaula. Viņi ar vienlīdz tukšu seju var spaidīt gan balsošanas pogas, gan arī nospiest kodolraķetes palaišanas pogu. Ir zinātniski noteikts, ka rietumu civilizācijā 2 līdz 5% iedzīvotāju ir sociopāti, t.i., viņiem nav sirdsapziņas, nedz kauna, nedz līdzjūtības. No tādiem tad arī atlasa pelēkos funkcionārus.

V. Bukovska rīcībā nonākuši arī PSKP Politbiroja slepenie arhīvi. Tajos viņš atrada interesantu epizodi. 1990. gada 18. janvārī pie Gorbačova ieradās Trīspusējās komisijas delegācija: Deivids Rokfellers, Jasuhiro Nakasone un Valerī Žiskārs D'Estēns. Vi''nu mērķis bija pierunāt padomju vadītāju integrēties pasaules ekonomiskās un finanšu organizācijās, kā arī ieviest brīvi konvertējamu rubli. Žiskārs D'Estēns nāca klajā ar negaidītu prognozi: "(..) Pašlaik Rietumeiropa maina savas struktūras un pēc pieciem, 10, 20 gadiem radīsies jauna, mūsdienīga federatīva valsts. Mēs tur jau ejam, un

Padomju Savienībai ir jāgatavojas sakariem ar lielu vienotu Rietumeiropas valsti…"

Tātad Eiropas impērijas plāns ir realitāte, kas tajā laikā tika slēpta no pašiem eiropiešiem. Taču šī saruna liecina arī par to, ka aristokrātija nav visvarena. Tā gan plāno un rīkojas, taču tas vēl nenozīmē, ka viņu plāni īstenojas. Ja pat 1990. gada janvārī šī „elite" nespēja just drīzo PSRS sabrukumu, tad kā viņi jutīs savējo?

Arī PSRS pirmajam un pēdējam prezidentam M. Gorbačovam bija sapnis iekļauties Eiropas un arī visas pasaules varas elitē. Gluži kā Hitlers viņš runāja par „jauno domāšanu", „jauno arhitektūru", Eiropu kā kopējām mājām no Lisabonas līdz Urāliem", „jauno pasaules kārtību". Taču rūdītie aristokrāti šo partijas funkcionāru itin viegli iztrumpoja.

Reģionu Eiropa, atkarības sviras un demokrātijas likvidācija

Pamazām atklājas līdz šim rūpīgi slēptie varas aristokrātijas plāni. Mēs jau paši piedzīvojām, kā bez kāda pamatojuma tika likvidēta Latvijas cukura rūpniecība. Šķiet, ka līdzīgs liktenis paredzēts arī zvejas, piena ražošanas un citām Latvijai tradicionālajām tautsaimniecības nozarēm. Taču Latvija nav vienīgā. Izrādās, ka pat tāda lielvalsts kā Lielbritānija mērķtiecīgi likvidēja savu ogļu ieguves un tērauda rūpniecību, kā arī zvejniecības nozari. Izrādās, Lielbritānijai Eiropas impērijas projektā paredzēta cita loma: finanšu, apdrošināšanas un citu starpniecības pakalpojumu sniegšana.

Kāpēc tāda darba dalīšana? Tāpēc, lai nevienai ES dalībvalstij nebūtu pašpietiekošas, pilnvērtīgas tautsaimniecības, lai katra dalībvalsts būtu atkarīga no citām un nevarētu bez citām izdzīvot. Piemēram, jau tagad Latvijas lauksaimniecība ir likvidēta tik lielā mērā, ka mūsu dumpošanās gadījumā, un ja ES nolemtu ieviest soda sankcijas pret Latviju un blokādi, mums būtu jācieš bads.

Paralēli notiek arī ES reģionalizācija, kurai ir tiešs sakars arī ar Latvijā notiekošo administratīvi teritoriālo reformu. Šai reformai nav cita pamatojuma, kā tikai Briseles direktīvas. Turklāt reģioni tiks veidoti tā, ka tie bieži vien pārklās ES dalībvalstu robežas, t.i., reģioni sevī ietvers vairāku valstu teritorijas. Jau tagad reģionu līderiem tiek ieteikts savas darīšanas nekārtot ar dalībvalsts valdību, bet gan tieši ar Briseli. Šo reformu mērķis ir saraut tradicionālās sociālās, politiskās un kulturālās saites, kuras līdz šim vienoja nacionālo valstu pilsoņus.

Mērķtiecīgi izkropļotā tautsaimnieciskā struktūra ir iemesls arī tam, ka daudziem dalībvalstu iedzīvotājiem savā dzimtenē vairs nav darba. Tāpēc tūkstoši un miljoni cilvēku nepārtraukti brauc darba meklējumos uz citām ES dalībvalstīm. Līdz ar to tiek ārdītas ģimeņu, radu, tautiskās un reģionālās saites. Daudzi pagasti un pilsētas ātri iztukšojas un izmirst. Arī tā ir mērķtiecīga ES politika.

Denacionalizētas tiek arī politiskās partijas. Piemēram, Eiropas Parlamentā Latvijas pārstāvji nepārstāv Latvijas valsti, bet gan ir sadalīti t.s. Eiropas līmeņa politiskajās grupās. Pašlaik EP darbojas šādas politiskās grupas: Eiropas Tautas Partijas (Kristīgo demokrātu) grupa, Sociālistu un demokrātu progresīvās alianses grupa, Liberāļu un demokrātu apvienības grupa, Zaļo un Eiropas Brīvās apvienības grupa, Eiropas Konservatīvie un reformisti, Eiropas Apvienotā kreiso un Ziemeļvalstu Zaļo kreiso spēku konfederālā grupa, grupa „Brīvības un demokrātijas Eiropa" un pie politiskajām grupām nepiederošie deputāti.

Demokrātijas Latvijā nav jau kopš 1990. gada, kad tā laika tautas kustības, kā LTF, LNNK, zaļiem un citas, pāragri izklīda, nolēmuši, ka darbs jau ir padarīts un „sava vara" vairs nav ne jāuzrauga, nedz pret to jāprotestē. Tautai vairs nav iespēju pat izvirzīt savus kandidātus pārvaldes iestāžu vēlēšanām. Mums tiek piedāvāts balsot tikai par partiju (precīzāk partiju finansētāju jeb sponsoru) atlasītiem kandidātiem. Būtībā tādas vēlēšanās ne ar ko neatšķiras no padomju laika vēlēšanu farsa, jo arī tad kandidātus atlasīja partijas komitejas.

Mūsu partijām, lai tās vispār tiktu pamanītas, ir nepieciešama nauda, bet partiju finansēšana Latvijā ar likumu atstāta privātu ziedotāju ziņā. Lieka nauda partiju finansēšanai ir tikai ieinteresētiem biznesa grupējumiem dažādiem spekulantiem, draugu kapitālistiem, ārzemju firmām un citiem kleptokrātiem. Tie tad arī atlasa kandidātus partiju vēlēšanu sarakstiem, papildinot tos ar tautā populāriem aktieriem, komponistiem, sportistiem un ekrāna zvaigznēm. Pārkāpjot Latvijas Satversmi, tiesības iesniegt kandidātu sarakstus Latvijā dotas tikai partijām. Teorētiski pilsoņi varētu nodibināt savu partiju, taču diez vai kleptokrāti finansētu šādas partijas kampaņu. Ir jau mēģināts.

Kā atlasa kandidātus? Pirmkārt, izvēlas jau minētos paklausīgos, bezideju un bezmugurkaula „melnos uzvalciņus", kuru vienīgais uzdevums ir tikai „pareizi" balsot un neuzdot nepatīkamus jautājumus. Ar kandidātiem tiek rūpīgi runāts, tie tiek vērtēti, par viņiem tiek krāti kompromitējoši materiāli. Kandidātiem tiek paskaidrots, ka nepaklausības gadījumā viņu politiskajai karjerai pienāks ātrs gals, bet paklausības gadījumā viņiem ir cerības uz labu atalgojumu, bezrūpīgu dzīvi un neskaitāmām privilēģijām. Viens no jautājumiem, par kuru jābalso nešaubīgi, ir Eiropas Savienības impēriskās prioritātes. Tāpēc nenākas brīnīties, ka jautājumos, kas skar ES, deputāti vairs nedalās pozīcijā un opozīcijā, bet visi balso vienbalsīgi un bez debatēm. Arī tā ir daļa no jaunās Eiropas kārtības.

Šis nav mans pirmais raksts par Eiropas Savienību. Par to jau agrāk esmu rakstījis savās grāmatās un neskaitāmos rakstos. Pirms referenduma savas domas centos paust arī TV raidījumā „Kas notiek Latvijā". Diemžēl manas tā laika prognozes ir piepildījušās.

Tomēr palieku optimists un ticu, ka ES sabruks tāpat kā sabruka visas iepriekšējās impērijas. Mani satrauc pavisam kas cits: cik nevajadzīgu upuru mēs ziedosim uz šīs impērijas altāra? Vai mums bezpalīdzīgi jāgaida impērijas sabrukums, vai arī mēs kaut ko varam darīt, lai no impērijas taustekļiem izrautos agrāk, līdz ar to veicinot arī tās sabrukumu?

Un varbūt labs brīdis, lai mēs un citas tautas atbrīvotos, ir tieši tagad, kad pasauli pārņēmusi vēl nepieredzēta finanšu un saimnieciskā krīze, kas smagi skārusi arī pašu Eiropas Savienību. Avīzēs mēs lasām par Grieķijas maksātnespēju, taču arī citu ES dalībvalstu stāvoklis nav daudz labāks. Kā šā gada februārī izteicās Eiropas lielākās bankas Sociйtй Gйnйrale priekšsēdis Alberts Edvards, eirozonas valstu kopīgo parādu attiecība pret šo valstu nacionālajiem kopproduktiem pārsniegusi 500%, kamēr Grieķijai šī attiecība ir ap 800%.

2010. gada februāris

Eiropas Savienība ir Ceturtais Reihs

Savā iepriekšējā rakstā "Kā latviešu "nacionālisti" sadarbībā ar Krievijas specdienestiem grib nacificēt visu latviešu tautu" centos aprādīt, kāpēc apgalvojums, ka Waffen SS Latviešu leģions cīnījās par Latvijas brīvību, ir mīts. Lai arī pastāvošais režīms diplomātisku apsvērumu dēļ 16. martu nav pasludinājis par valstiski atzīmējamu dienu, tas ir ļoti svarīgs mīts, kas iebūvēts 4. maija republikas ideoloģiskajā pamatā un no kura izriet viss, kas ar Latviju noticis pēdējos 20 gados: Latvijas deindustrializācija, privatizācija, Latvijas pakļaušana ārvalstu investoru kundzībai, kultūras, izglītības un zinātnes mērķtiecīga degradācija, Latvijas iekļaušana ES, NATO un citās globālās struktūrās, sociālās infrastruktūras demontāža, Latvijas iedzīvotāju genocīds, darbaspējīgo izstumšana starptautiskajā lēta darbaspēka tirgū (paralēles ar darba dienestu Trešā Reiha laikā) utt. Jo tāds bija to aprindu mērķis, kuri pie varas stūres izbīdīja Ādolfu Hitleru un īsā laikā radīja Trešā Reiha militāri industriālo kompleksu "Jaunās pasaules kārtības", tai skaitā "Jaunās Eiropas" (Das Neue Europa) iedibināšanai.

Par Pirmo Reihu uzskatāma ģermāņu dominētā Svētā Romas impērija, kas XII gadsimtā pakļāva arī baltu zemes. Otro Reihu radīja vācu zemju savācējs Otto fon Bismarks. Tas krita līdz ar I pasaules karu, bet pēc II pasaules kara sākās Ceturtā Reiha periods. Šoreiz Reiha celtniecība notiek pakāpeniskāk un gudrāk, bet mērķi tie paši, kādi bija iecerēti agrāk.

Sadarbībā ar citu valstu aristokrātisko kārtu (kā arī britu un ASV finansistiem un lielo biznesu), jaunās, apvienotās Eiropas projekts radās jau 1930. gados. Plašāku vācu publiku ar šo projektu iepazīstināja 1942. gadā, kad Berlīnē tika izdota grāmata "Die Europдische Wirtschaftsgemeinschaft". Ar komentāriem angļu valodā šo izdevumu var bez maksas ielādēt no interneta.

Nē, Hitlers (precīzāk tie, kas viņu bīdīja) nekad nebija vācu nacionālists, viņš bija globālists, kurš "augstākās vācu rases" apziņu vāciešiem potēja tikai tāpēc, lai viņu enerģiju izmantotu starptautiskās oligarhijas globālo mērķu sasniegšanai. Patiesībā nacionālisms tika uzkurināts visās teritorijās, kuras ieņēma Vērmahts, un visas pakļautās tautas, tai skaitā latvieši un pat krievi, veidoja īpašus SS formējumus Trešā Reiha globālo mērķu sasniegšanai. Jo tīkotājiem pēc pasaules kundzības mērķis attaisno līdzekļus, tāpēc tie savu mērķu sasniegšanai var izmantot jebkuru ideoloģiju. 1940. gados tas bija nacionālisms, tagad neoliberālisms, kurš vajadzības gadījumā arī var izmantot seklu akmens laikmeta nacionālismu, lai iedarbinātu "skaldi un valdi" mehānismu.

Eiropas Savienības veidošanas posmus esmu jau aprakstījis divdaļīgajā rakstā "Kas ir Eiropas Savienība". Hitlera iecerēto nosaukumu (Die Europдische Wirtschaftsgemeinschaft Eiropas Ekonomiskā kopiena EEC) tā ieguva 1957. gadā, parakstot Romas līgumu, taču šā līguma praktiskā sagatavošana sākās agrāk.

Par to vēsta vēlāk atslepenotais ASV izlūkdienesta (OSS) ziņojums Nr. EW-Pa 128, ko dēvē arī par "Sarkanā nama" jeb Maison Rouge ziņojumu. Saskaņā ar Hitlera vietnieka Martina Bormana plānu "Odessa", 1944. gada 19. augustā Strasbūras viesnīcā "Maison Rouge Hotel" notika slepena nacistu augstākās vadības un industrijas pārstāvju sanāksme, kurā galveno referātu nolasīja augsta ranga SS virsnieks obergruppenfīrers Dr. Šaids (Scheid). "Vācu industrijai jāsaprot, ka mēs vairs nevaram uzvarēt karā, tāpēc jāveic sagatavošanās darbi komerciālās kampaņas izvēršanai pēc kara," paziņoja Dr. Šaids.

Kopš tās dienas vācu industrijas kapitāls, kā arī liela daļa karadarbībā salaupītā kapitāla, tika izvests ārpus Vācijas, lai kopā ar nacistu atbalstītājiem ASV, Rietumeiropā un Dienvidamerikā veidotu plašu komerciālo struktūru tīklu darbības izvēršanai pēc II pasaules kara. Šo kapitāla pārdēstīšanu plaši aprakstījis amerikāņu autors Jim Marrs grāmatā "The Rise of the Fourth Reich", kurā dots arī plašs citu grāmatu, pētījumu un avotu saraksts.

Kara beigās viss Vācijas industriālais potenciāls, augstākās militārās iestrādes (kuras vēlāk izmantoja ASV un arī PSRS) un viss zinātnes potenciāls nonāca Sabiedroto (Rietumu un PSRS) rokās. Sākās arī visu jomu nacistu speciālistu glābšana no tiesas un transportēšana galvenokārt uz ASV (skat. internetā Operation Paperclip). Tāpēc "Jaunās Eiropas" celtniecības darbu varēja atsākt tikai pēc tam, kad pret nacismu vērstās kaislības Eiropā pierima. Taču aristokrātisko un lielā biznesa aprindu lokā sagatavošanas darbi aizkulisēs nepierima nekad. Sākās slepeno organizāciju laikmets, kurā slēgtos smadzeņu centros izstrādātos projektus vēlāk plānveidīgi bīdīja caur nacionālajiem parlamentiem.

Viena no ietekmīgākajām slepenajām organizācijām, kas arvien aktīvi darbojas, bija Bilderbergas biedrība vai klubs (Bilderberg Group), kuras nosaukums cēlies no viesnīcas nosaukuma Holandē, kurā savācās pirmā kluba sapulce. Kopš tās reizes kluba biedru (ietekmīgāko ASV un Rietumeiropas biznesa un varas pārstāvju) apspriedes notiek regulāri, lai arī katru reizi citā vietā. Korporatīvie mēdiji par šīm sapulcēm un tajās lemtajiem jautājumiem sabiedrību neinformē.

Par Bilderbergas kluba dibinātājiem tiek uzskatīti poļu izcelsmes globālists, atlantisma doktrīnas piekritējs Jozefs Retingers un Nīderlandes princis Bernhards. Interesanti, kas 1930. gados vāciskās izcelsmes princis Bernhards bija ļoti aktīvs Hitlera nacistu partijas un SS biedrs, kā arī ietekmīgā vācu koncerna IG Farben izlūkdaļas vadītājs. IG Farben bija izšķiroša nozīme Trešā Reiha militārā potenciāla radīšanā. Karam sākoties, princis Bernhards devās pie citiem saviem aristokrātiskajiem radiniekiem uz Lielbritāniju, kur iesaistījās stratēģijas plānošanā jau pret Hitlera Reihu. Sekojot Hitlera nosliecei uz veģetārismu un dabas aizsardzību (faktiski Hitleru var uzskatīt arī par zaļo kustības iesācēju), princis Bernhards vēlāk kļuva arī par vienu no Pasaules Dabas fonda (World Wide Fund for Nature) un elitārā kluba 1001 Club dibinātājiem. Šiem klubiem bijusi ārkārtīgi liela nozīme globālās dienaskārtības uzspiešanā pasaulei. Visu viņa aktīvo mūžu princi Bernhardu pavadījuši skaļi korupcijas skandāli, kuri gan parasti ātri tika noklusināti.

1954. gadā Rietumu sabiedrotie nolēma piešķirt Rietumvācijai suverēnas valsts statusu, tā paša gada oktobrī tika parakstīts Parīzes līgums par okupācijas režīma atcelšanu Rietumvācijas teritorijā. Un jau 1955. gada septembrī Bilderbergas klubs savu konferenci (pēc skaita trešo) sarīkoja Vācijas pilsētiņā Garmisch-Partenkirchen.

Tikai 2003. gadā BBC izmeklēšanas žurnālistu grupai izdevās daļēji piekļūt Bilderbergas kluba pirmo sanāksmju arhīviem, kurus daļēji publicējis arī WikiLeaks. Izšķirošā Bilderbergas kluba sanāksme, kurā tika lemts par Eiropas federācijas arhitektūru un veidošanas stadijām, tai skaitā vienotas valūtas ieviešanu, notika tieši 1955. gadā Vācijā. Bet tikai tagad visiem kļūst acīmredzama Vācijas banku un lielbiznesa izšķirošā loma kapitāla un varas centralizācijā ES un šīs sākotnēji irdenās savienības pārtapšanā par unitāru federācijuArī Latvija ar katru dienu vairāk izjūt varas un kontroles centralizāciju, kas pakāpeniski pārņem, regulē un kontrolē visas mūsu dzīves jomas. Esam liecinieki tam, kā top "Jaunā Eiropa", par kādu sapņoja Hitlers un viņa atbalstītāji, par kādu spieda karot Latvijas leģionārus un kurā mūs neprātīgi iedzen politika, kādu 20 gadus īstenojusi t.s. Latvijas politiskā elite.

Šis īsais pārskats tikai iezīmējis tēmas, kuras dziļāk un plašāk var izstudēt katrs angļu valodas (vai citu ietekmīgu svešvalodu) pratējs, kuram pieejams internets. Īpaši aicinu painteresēties, kādi spēki Rietumos finansēja Hitlera nākšanu pie varas Vācijā un Lielvācijas militārā potenciāla radīšanu. Starp tiem jūs atradīsiet gan ietekmīgākos Volstrītas spēlmaņus, gan bijušā ASV prezidenta Džordža Buša vectēvu Preskotu Bušu un viņa biznesa partnerus, gan britu aristokrātiju, gan citas interesantas personas, kuras arī šodien ir aktīvi pasaules globalizācijas un neoliberālā fašisma ieviešanas aģenti.

Vēl par šo tēmu lasiet:

Who Financed Hitler: The Secret Funding of Hitler's Rise to Power, 1919-1933

Hitler and His Secret Partners

Trading with the Enemy: the Nazi-American Money Plot 1933-1949

Wall Street & the Rise of Hitler

Nazi Nexus: America's Corporate Connections to Hitler's Holocaust

2012. gada 5. marts

Eirosistēmas mērķis jauna totalitāri sociālā kārtība

Savā iepriekšējā rakstā "Eiropas Savienība ir Ceturtais Reihs" es iezīmēju hitleriskās Lielvācijas lomu Eiropas Savienības tapšanā. Daļa lasītāju šo rakstu neuztvēra kā nopietnu materiālu, jo tajā paustie fakti tik ļoti kontrastē ar oficiāli pieņemto ES izcelsmes versiju. Daži lasītāji to noturēja par interesantu sazvērestības teoriju, bet viens pret neoliberālismu noskaņots domubiedrs pat apgalvoja, ka Eiropas Savienība ir "sociāldemokrātu klubs".

Tāpēc turpināsim meklēt vēl dziļākas eiroprojekta saknes.

Tradicionālistu kustība Eiropā un fašistiskie apvērsumi

Kājauuzsvēru,HitleraTrešaisReihsbijatikaiinstrumentsJaunāsEiropasradīšanaiuzvecās Eiropas drupām. Ar "veco Eiropu" šajā gadījumā domāta Apgaismības laikmeta un sociālo reformu iespaidā tapusī suverēnu un demokrātisku republiku sistēma, kurā suverenā vara pieder tautai un kas savās teritorijās īsteno "vispārējās labklājības valsts" modeli. Protams, šāds modelis nepatika no absolūtās varas atstumtajām aristokrātu, zemes īpašnieku (lendlordu), augļotāju un rantjē kārtām, kuras sociālo taisnīgumu, cilvēka tiesības, tehnoloģisko attīstību un katru citu progresīvu vēsmu nicinoši sauca par "dekadenci", bet sevi neitrāli dēvēja par "tradicionālistiem". Viņus atbalstīja arī konservatīvie katoļu ordeņi un jo sevišķi ietekmīgais Opus Dei. Tieši šīs reakcionārās aprindas finansēja un citādi atbalstīja Musolīni, Hitlera un citu fašistisku režīmu nākšanu pie varas. Tagad par to nav pieņemts atcerēties, bet Lielbritānijas un ASV presē Hitlers un Musolīni 1930. gadu otrajā pusē bija pasludināti par gada izcilākajiem cilvēkiem pasaulē.

Visdziļāk tradicionālisms bija nostiprinājies Francijā. Varbūt tāpēc, ka tieši franču revolūcijas tradīcija bija visvairāk satricinājusi veco feodālo kārtību un līdz ar to izprovocējusi spēcīgāko pretreakciju.

Lielu ietekmi franču tradicionālistu aprindās guva itāļu filozofs Juliuss Evola. Evola bija tik konservatīvs ideologs, ka viņam nepieņemami šķita pat Musolīni un Hitlers, jo tie esot "pārāk mīksti pret tautu". Tradicionālisti viņam piekrita, tomēr pragmatiski nolēma Hitleru atbalstīt un izmantot savās interesēs. Pirmkārt jau Hitlers varēja palīdzēt apspiest liberālās un sociālās kustības pašā Francijā un citur. Tradicionālistu aprindās jau 1930. gados bija tapis Jaunās Eiropas plāns: Eiropa bez suverēnām nacionālām valstīm, bez republikāniskas iekārtas, sociālajām programmām un citiem Apgaismības laikmeta iedvesmotajiem sasniegumiem. Tradicionālistu aprindās jau tad rosījās nākamie Eiropas idejas "tēvi" Roberts Šumans un Žans Monē, kā arī monetārisma guru, "austriešu ekonomiskās skolas" pamatlicējs Fridrihs fon Hajeks.

Dīvainā Francijas kapitulācija Hitlera priekšā

Lai gan 1930. gadu nogalē Francijai bija Eiropā lielākā un modernākā armija, un robežu ar Vāciju sargāja Mažino nocietinājumu līnija, ietekmīgas aprindas parūpējās, lai šī armija un Francijas ziemeļos izvietotie britu bruņotie spēki bez nevienas lielas kaujas ielaistu Francijā daudz vājāko Hitlera armiju (mieru austrumos britu diplomāti un Hitlera diplomātiskais korpuss nodrošināja ar Rībentropa-Molotova paktu, kurš Baltiju atstāja PSRS ietekmes sfērā). Vērmahtam tas bija kā pavasarīgs pārgājiens līdz Parīzei.

Brīnīties par to nevajadzētu, jo jau 1930. gados ietekmīgākie Vācijas industriālisti, zemes īpašnieki un baņķieri bija izveidojuši lai arī neformālu, bet ļoti ietekmīgu organizāciju, kuras nosaukums bija „Centrālās Eiropas ekonomiskā padome", kuras mērķis bija ekonomiskiem līdzekļiem Vācijas orbītā ievilkt visu Eiropu „no Bordo līdz Odesai". Viens no attīstības scenārijiem bija alianses veidošana ar PSRS, cits scenārijs paredzēja Francijas iesaistīšanu projektā. Abu scenāriju īstenošanu sāka īstenot bez liekas vilcināšanās, ar PSRS 1939. gadā noslēdzot Ribentropa-Molotova paktu un ekonomiskās sadarbības līgumu, bet ar Franciju, sākot no 1937. gada vairākus līgumus, kuru ietvaros jau pirms II pasaules kara faktiski tika izveidota Francijas Vācijas ogļu un tērauda savienība, kā arī sākās plaša sadarbība citās jomās. Līdz ar to ietekmīgas aprindas Francijā bija noskaņotas par stratēģisku sadarbību ar Vāciju un pret karu.

Francijā pie varas nāca Lielvācijai draudzīgā Filipa Petēna valdība, kura ar Hitleru noslēdza sadarbības līgumu. Kauliņi Jaunās Eiropas dibināšanai bija izlikti. Sadarbības līguma ietvaros franču ekonomists Fransuā Perū (Franзois Perroux) 1943. gadā izstrādāja Jaunās Eiropas jumta līgumu, kurā bija iezīmēti gandrīz visi vēlākā Māstrihtas līguma principi. Jaunā Eiropa tika konstruēta kā Francijas un Vācijas kondomināts, kurā citām Eiropas valstīm, it sevišķi Dienvideiropā un Austrumeiropā, atvēlēta centra koloniju loma. Pēc 67 gadiem šīs eirokolonijas iesauks par PIIGS valstīm (angļu valodā cūkas) un HELL valstīm (angļu valodā elle). Protams, bija paredzēta arī Eiropas Centrālā banka un vienotā valūta, dalībvalstīm liedzot patstāvīgu monetāro un fiskālo politiku.

Īpašā Lielbritānijas pozīcija

Droši vien Jaunā Eiropa tiktu nodibināta jau 1940. gados, ja vien būtu izdevies vienoties ar Lielbritāniju. Kas lasījis Ā. Hitlera grāmatu "Mein Kampf", tie varbūt būs ievērojuši, ka Hitlers bija fanātisks anglofils un dievināja britu impēriju. Arī britu aristokrātija, tai skaitā karaļnama pārstāvji, diezgan atklāti pauda savas simpātijas Hitlera plāniem un viņu atbalstīja. Hitlers vienmēr īpaši uzsvēra, ka par katru cenu jāizvairās no I pasaules karā pieļautās kļūdas, kad Vācijai nācās karot divās frontēs. Lielbritāniju Hitlers uzskatīja par savu dabisko sabiedroto, un viņam bija tuvi sabiedrotie ļoti ietekmīgās britu aprindās. Tā arī nav īsti noskaidrots, kāpēc Lielbritānija tomēr nolēma nostāties pret Hitleru. Ļoti iespējams, ka tas bija ASV spiediens, jo Lielbritānija tolaik bija liela ASV parādniece par I pasaules karā sniegtajiem kara aizdevumiem. Bez tam D. Rūzvelta administrācijas dzīlēs bija izstrādāts plāns britu impērijas demontāžai (tolaik Lielbritānija bija pasaulē lielākā impērija, virs kuras saule nenoriet, un kura kontrolēja visus jūras ceļus), lai tās vietu ieņemtu pati ASV.

Vēl ticamāk, ka Lielbritānija bija nobijusies no tā, ka Hitlers varētu noslēgt stratēģisku aliansi ar Staļinu (šādu iespēju pieļāva Molotova-Rībentropa pakts un no tā izrietošā sadarbība), jo Vācijā patiešām bija ietekmīgas aprindas, kuras bija par Eirāzijas savienību starp Vāciju un Krieviju un pret Lielbritāniju. Tāpēc Čerčils izmantoja visas sviras, lai viegli izprovocējamo anglofilu Hitleru tomēr piespiestu uzbrukt PSRS, un šīs abas lielvalstis savstarpēji noasiņotu. Tā vai citādi, bet Vinstona Čerčila valdība pēc Hitlera iebrukuma Polijā pieteica Vācijai karu, lai arī nesteidzās šo karu sākt. Lai kaut kā pēdējā brīdī glābtu situāciju, Hitlers uz Lielbritāniju sūtīja augsta ranga sūtni savu vietnieku Rūdolfu Hesu, kurš acīmredzot līdz savam mērķim netika, jo tika sagūstīts un ieslodzīts. Beigu beigās viegli manipulējamais Hitlers tā sapinās savās cerībās un ilūzijās, ka īstenojās visnelabvēlīgākais scenārijs: Vācijai nācās karot vismaz trijās frontēs, bet PSRS izrādījās daudz stiprāka nekā anglosakši un vācieši cerēja.

Līdz ar to Lielbritānijas monarhija palika it kā malā. Lai arī ar novēlošanos un uz īpašiem noteikumiem tā pievienojās Eiropas kopienai, vienoto eiro valūtu Lielbritānija nepieņēma, bet Londonas Sitija arvien ir viens no lielākajiem (ja ne lielākais) finanšu centriem pasaulē, kura filiāles izvietotas arvien britu monarhijai pakļautajās ārzonas salās. Šīs ārzonas globālajiem finanšu laupītājiem dod iespējas paslēpties no nodokļu maksāšanas, kā arī veikt sarežģītas, grūti atklājamas finanšu mahinācijas.

Eirosistēmas veidošanas nākamie posmi

Tātad turpmākā notikumu attīstība, tai skaitā Vācijas militārā sakāve, uz samērā ilgu laiku eiroprojekta īstenošanu piespieda atlikt. Pēc kara tradicionālisms nebija modē, to nosodīja līdz ar fašismu un nacismu. Eiropā izveidojās jauna konfigurācija pati Eiropa tika sadalīta divās daļās starp ASV un PSRS, un sabruka tradicionālās Eiropas lielvalstu koloniālās impērijas, kuras ASV savāca savā paspārnē. Eiroprojekta bīdītājiem nācās rīkoties piesardzīgi un pakāpeniski, savu galīgo mērķi maskējot ar labiem nodomiem. Jaunā Eiropa bija saliekama, pakāpeniski pieņemot aizvien jaunus līgumus, no kuriem katrs nākamais paredzēja lielāku centralizāciju un integrāciju. Sākot ar "Ogļu un tērauda savienību" starp Franciju un Vāciju, ko izveidoja 1950. gadā. Arī iegansts bija atrasts viscēlākais lai novērstu turpmākus karus Eiropā.

Vēl pēc septiņiem gadiem, parakstot Romas līgumu, izdevās īstenot Trešā Reiha minimālo programmu, nodibinot Eiropas Ekonomisko kopienu (Europдische Wirtschaftsgemeinschaft). Centralizācija un varas koncentrācija turpinājās lēni un pakāpeniski, vienlaikus paplašinot pašu kopienu, tajā uzņemot jaunas dalībvalstis.

1943. gadā Francijā izstrādātā plāna īstenošanu tā īsti varēja atsākt tikai tad, kad sāka brukt PSRS, bet Francijā par prezidentu tika iecelts Fransuā Miterāns. Miterāna ievēlēšanas kampaņu finansēja vairāki globālie spēlmaņi, tajā skaitā triju lielu ASV banku pārstāvji. Kampaņas finansētāji Miterānam pieprasīja pakāpeniski likvidēt sociālās drošības tīklu un atteikties no pilnas nodarbinātības politikas. Par galveno sociālista Miterāna padomnieku tika iecelts reakcionārs galēji labējo aprindu ideologs, pēc pārliecības monarhists un pasaules valdības piekritējs Žaks Atalī. Miterāna komandai darbā izdevās iesaistīt arī vairākus bijušos marksistus un pat Francijas komunistus, kuri jau tad sevi dēvēja par eirokomunistiem. Arī pašlaik starp ES komisāriem varam redzēt vairākus bijušos sociālistus, komunistus un pat maoistus, piemēram, pats virskomisārs Ž. M. Barozu. Kādreiz tik ietekmīgā Francijas kompartija gan vairs nepastāv.

Lai arī formāli tikai prezidenta galvenais padomnieks, Žaks Atalī faktiski pildīja Francijas premjerministra funkcijas un kārtoja visas svarīgākās lietas. Ņemot par pamatu 1943. gada iestrādes, Atalī komandai izdevās izstrādāt dokumentu, kuru tagad pazīstam ar nosaukumu Māstrihtas līgums, un kuru dalībvalstis parakstīja 1992. gadā.

Māstrihtas līgums jau paredzēja vienoto valūtu un Eiropas Centrālo banku, kā arī stingrus ierobežojumus dalībvalstīm jeb t.s. Māstrihtas kritērijus, kuri ierobežoja valdību tiesības īstenot patstāvīgu monetāro un fiskālo politiku, un emitēt savu naudu.

Māstrihtas cilpa savelkas

Tagad Eirozonas valstīm vispār liegtas tiesības emitēt savu valūtu, tās ir tikai ECB emitētās valūtas lietotājas. Lai nodrošinātu valsts pārvaldei nepieciešamos izdevumus, dalībvalstīm jāaizņemas no privātbankām t.s. parādzīmju tirgū (angliski Bond Market). Līdz ar to sākās dalībvalstu privatizācija, strauja investīciju un sociālo programmu apgriešana. Tas tad arī bija galvenais cēlonis vēlākajai eirozonas suverēno parādu krīzei.

Lai iegūtu līdzekļus valsts funkcionēšanai, tagad ES dalībvalstīm jāiet ar pastieptu roku pie privātām bankām un jāuzņemas parāds ar parādzīmju tirgus diktētiem procentiem. Lai maksātu iepriekšējos parādus, valstīm jāaizņemas vēl vai jāmeklē glābiņš pie SVF. Tad sākas privāto investoru diktāts: vēl vairāk apgriezt izdevumus, privatizēt sabiedrisko infrastruktūru un sabiedrības resursus, samazināt algas un pensijas, atteikties no fiziskās infrastruktūras uzturēšanas (tāpēc mums tik labi ceļi un citi sabiedriskie objekti), likvidēt darbavietas utt. Interesanti, ka apmēram 90% Grieķijas un citu PIIGS valstu parādzīmju turētāji ir Francijas un Vācijas bankas. Tādējādi parādi kļūst neatmaksājami, jo tiek likvidēta reālā ekonomika, bet finanšu sektors kļūst par parazītu, kas izsūc pēdējo sulu. Kad demokrātiskās procedūras vairs nedarbojas kreditoru interesēs, dalībvalstij par vadītāju tiek iecelts izpildītājs-tehnokrāts (kā pašlaik Grieķijā un Itālijā) un tiek iedibināts tehnofašisms.

Kad ES dalībvalstis jau bija nonākušas atkarībā no privātā parādzīmju tirgus, tām uzspieda nākamos, vēl stingrākus un centralizētākus līgumus: Lisabonas līgumu un tagad arī Finanšu stabilizācijas paktu, kas ir daudz stingrāks par Māstrihtas kritērijiem, gūst konstitucionālu spēku un paredz pat automātisku dalībvalstu sodīšanu. Centralizētos lēmumus nevarēs apstrīdēt ne parlamentā, ne tiesā. Vara ir atņemta dalībvalstu demokrātiskajām pārstāvniecībām, uz vietas dalībvalstu galvaspilsētās tiek lemti tikai tādi piektās šķiras jautājumi, kā valodas lietošana, svinamās dienas vai EK direktīvu ieviešanas termiņi.

Līdz ar to ES dalībvalstu valdības vairs nepārstāv savu valstu intereses, bet kalpo globālajai finanšu oligarhijai. Eirofašistu impērija ir nodibināta. Eirofašisms pārņem arī tās ES dalībvalstis, kurās darbu atraduši mūsu līdzpilsoņi, kuri bija spiesti atstāt Latviju.

Rakstā izmantota bijušā Fransuā Miterāna administrācijas līdzdarbnieka, Universitй de Franche-Comte Ekonomikas, likumu un politisko zinātņu fakultātes ekonomikas profesora emeritus Alēna Parkēza (Alain Parguez) liecība, kuru viņš sniedza MMT ekonomiskā semināra laikā Itālijas pilsētā Rimini, šā gada 24. februārī.

Paskaidrojums :

PIIGS valstis Portugāle, Īrija, Itālija, Grieķija, Spānija. PIIGS valstu saraksts kopš tā laika ir paplašinājies un turpina augt.

HELL valstis ir Ungārija (Hungary), Igaunija (Estonia) , Latvija un Lietuva.

2012. gada 17. marts eiropas savienība pārtop par totalitāru diktatūru

"Krīze ir pārāk svarīga izdevība, lai to atstātu neizmantotu" /ASV viceprezidents Rams Emanuels/

Ļoti bieži tautā nepopulāru lēmumu uzspiešanai izmanto manipulācijas mehānismu, kuru var aprakstīt trijos vārdos: problēma reakcija risinājums.

Operācija Gladio

Piemēru ir bezgala daudz, bet izvēlēsimies vienu, kas tuvs aplūkotajai tēmai. 1980. gados Eiropu satricināja šokējošs skandāls, kurš vēsturē ierakstīts ar nosaukumu "Operācija Gladio". Izrādās, daudzus gadus (droši vien arī mūsdienās) NATO dalībvalstīs darbojušās slepenas NATO militārās struktūras, kuras sākotnēji radītas ar mērķi palikt aizmugurē gadījumā, ja Rietumeiropu okupētu PSRS karaspēks. Militāro vienību uzdevums šāda scenārija gadījumā būtu veikt diversijas un organizēt bruņotu pretestību padomju okupantiem. Šim nolūkam īpašās vietās tika ierīkotas ieroču un munīciju slēptuves, tika apmācītas un gatavotas kaujinieku un diversantu vienības.

Padomju okupācijas nebija, bet slepenajām struktūrām bija kaut kā jāattaisno sava eksistence un finansējums. Tāpēc tika meklēts un atrasts jauns mērķis slepenie NATO kaujinieki jāgatavo iespējai, ja kādā no NATO dalībvalstīm vēlēšanās uzvarētu komunisti.

Francijā un Itālijā šāds scenārijs kādu laiku šķita pavisam ticams.

Taču praktiskā "Gladio" darbība izpaudās kā terora aktu organizēšana Rietumeiropas pilsētās, bieži vien vainu par tiem uzveļot kreisajiem grupējumiem (kurus paši arī organizēja), vai, piemēram, Kadafi Lībijai. "Gladio" operatori nogalināja arī nevēlamus politiķus, piemēram, Itālijas premjerministru Aldo Moro un vismaz divus Rietumvācijas ekonomistus jau 1980. gadu beigās (piemēram, Detlev Karsten Rohwedder).

Terora akciju mērķis bija mieru un brīvību mīlošajām Rietumeiropas sabiedrībām iedvest bailes par savu dzīvību, kāpināt spriedzi. Un pēc tam piedāvāt savus drošības risinājumus. Tas bija svarīgi, jo citādi eiropiešiem būtu grūti izskaidrot, kāpēc Rietumeiropu arvien okupē ASV armija, kāpēc svarīgi palikt NATO sastāvā (piemēram, Francija prezidenta De Golla vadībā 1966. gadā no NATO izstājās), kāpēc nepieciešami lieli militārie budžeti un kāpēc nepieciešama cilvēku izspiegošana, izsekošana, nevēlamu personu un organizāciju vajāšana, nomelnošana un represēšana.

Te redzam, kā darbojas shēma: NATO slepenās struktūras veic teroru aktu sēriju (problēma), iedzīvotāji dzīvo bailēs (reakcija), NATO vadība piedāvā risinājumu (militarizēšana, nekontrolēti budžeta izdevumi, varas centralizācija, pilsoņu izspiegošana, represijas pret nevēlamām organizācijām, disidentiem utt.).

1990. gadā Eiropas Parlaments pieņēma rezolūciju, kas operāciju "Gladio" nosodīja un pieprasīja šīs slepenās darbības izmeklēšanu. Taču brīvie novērotāji uzskata, ka NATO slepenais karš pret saviem iedzīvotājiem tādās vai citās izpausmēs turpinās arī mūsdienās. Par šo gadiem ilgušo operāciju uzrakstītas daudzas grāmatas un uzņemtas dokumentālās filmas, no kurām redzamākās ir:

Operation Gladio [BBC Timewatch, 1992] State-Sponsored Terrorism in Europe;

NATO's Secret Armies (2009).

Eiropas Stabilitātes mehānisms kā totalitāras varas superinstruments

Esmu jau rakstījis, ka arī patreizējā globālā saimnieciskā depresija nav notikusi nejauši, bet ir mērķtiecīgi un ar valdību aktīvu līdzdalību izraisīta. Piemēram, Latvijas valdība 1990. gadu sākumā, paklausot SVF un citu Rietumu institūciju diktātam, ieviesa Latvijā t.s. Vašintonas konsensa noteikumus, no kuriem viens bija fiskālā disciplīna. Proti, mērķtiecīgi tika emitēts tautsaimniecības funkcionēšanai nepietiekams latu daudzums, lai mūsu iestādes, uzņēmumi un indivīdi grimtu parādos un būtu atkarīgi no globālās augļošanas un finanšu mahināciju sistēmas.

Pašlaik šī krīze pārņēmusi visu Eiropu, ASV un viņu satelīvalstis. Visas tās valstis, kuras vien pakļāvās "Vašingtonas konsensa" noteikumiem.

Tātad krīze tika izkārtota kā problēma. Reakcija bija valstu un sabiedrību nonākšana nesamaksājamu parādu jūgā. Bez tam privāto spekulantu parādus uzņēmās valstu valdības. Labs piemērs tam ir Parex bankas pārņemšana, tajā nelikumīgi ieguldot vairāk nekā miljardu nodokļu maksātāju naudas, un tai sekojošā zviedru banku glābšana, par ko sabiedrība vispār netiek informēta (arī Parex bankas pārņemšanas apstākļi aizvien ir aizslepenoti).

Kā risinājums parādos iedzītajām valstīm ir piedāvāts budžeta izdevumu krass samazinājums, nodokļu uzskrūvēšana, jaunu aizdevumu ņemšana (no pašu izglābtajām bankām) uz smagiem noteikumiem un citi pasākumi ar genocīda pazīmēm, valsts atbalsta programmu pārtraukšana, resursu izpārdošana utt. To visu mēs tagad izbaudām uz savas ādas.

Jau esmu rakstījis par tendenci Eiropas Savienībā ieviest baņķieru un EK ierēdņu centralizētu diktatūru, bet nesen pieņemts pavisam konkrēts lēmums par īpaša centralizācijas un diktatūras instrumenta radīšanu. Šo instrumentu, kura mērķis esot eiro zonas glābšana, sauc par Eiropas Stabilizācijas mehānismu (ESM), kuru kritiķi jau nodēvējuši par "Parādu paktu" (A Treaty of Debt). Rakstu angļu valodā un video par šo ieceri var atrast internetā. Fonda kapitāls sākotnēji paredzēts 700 miljardu eiro apjomā, kuru var papildināt katrā brīdī. Fondu vadīs īpaša komiteja, kura baudīs juridisku imunitāti un neaizskaramību, un kuras lēmumus nevienā tiesā nevarēs apstrīdēt. Līguma 9. pants nosaka, ka kapitālu pēc pirmā ESM pieprasījuma 7 dienu laikā jāgādā šā līguma dalībvalstīm. Neatgriezeniski un bez jebkādiem nosacījumiem vai iebildumiem! Ņemot vērā ar naudas pārskaitīšanu saistītās procedūras, praktiski valstij, no kuras pieprasīta nauda, čeks jāizraksta 4 dienu laikā. Fonda valde pati var pēc saviem ieskatiem katrā laikā mainīt statūtu 8. pantu un palielināt fonda kapitāla apjomu, ja pati to uzskata par nepieciešamu. Arī šis lēmums nav nekādā instancē pārsūdzams vai apstrīdams. Tātad 700 miljardi eiro var izrādīties tikai sākums. ESM komitejas locekļi visos savos darījumos bauda absolūtu juridisko imunitāti un neaizskaramību, viņu darbībai nodrošināta pilna slepenība, nevienam nav jāatskaitās!

Tāds, lūk, varētu izrādīties 4. maija režīma 20 gadu politikas finālakords. Pastāstiet vēl pasaciņas par padomju totalitārismu!

Bet es jau saprotu, ka latviešiem šādas izrīkošanās ir sirdij tuvas un tīkamas, vai ne? Patīk dzīvot melos, nabadzībā un liekulībā, piebalsot šīs pasaules varenajiem, atbalstīt katru viņu cūcību un zvērību, jūsmot par kara noziedzniekiem, vēlēšanās balsot par ārvalstu kapitāla ielikteņiem un gaidīt no viņiem brīnumus.

Re, pēc laiciņa atkal varēsim saliedēti svinēt 18. novembri, aplaudēt saviem saulvežiem, klausīties viņu falšajās runas, saņemt apbalvojumus un ordeņus par īpašiem nopelniem nebijušās brīvības cīņās un panākumiem Latvijas valsts graušanā, tās iedzīvotāju mērķtiecīgā genocīdā.

Eiropas Savienība pārtop par totalitāru diktatūru

"Krīze ir pārāk svarīga izdevība, lai to atstātu neizmantotu" /ASV viceprezidents Rams Emanuels/

Ļoti bieži tautā nepopulāru lēmumu uzspiešanai izmanto manipulācijas mehānismu, kuru var aprakstīt trijos vārdos: problēma reakcija risinājums.

Operācija Gladio

Piemēru ir bezgala daudz, bet izvēlēsimies vienu, kas tuvs aplūkotajai tēmai. 1980. gados Eiropu satricināja šokējošs skandāls, kurš vēsturē ierakstīts ar nosaukumu "Operācija Gladio". Izrādās, daudzus gadus (droši vien arī mūsdienās) NATO dalībvalstīs darbojušās slepenas NATO militārās struktūras, kuras sākotnēji radītas ar mērķi palikt aizmugurē gadījumā, ja Rietumeiropu okupētu PSRS karaspēks. Militāro vienību uzdevums šāda scenārija gadījumā būtu veikt diversijas un organizēt bruņotu pretestību padomju okupantiem. Šim nolūkam īpašās vietās tika ierīkotas ieroču un munīciju slēptuves, tika apmācītas un gatavotas kaujinieku un diversantu vienības.

Padomju okupācijas nebija, bet slepenajām struktūrām bija kaut kā jāattaisno sava eksistence un finansējums. Tāpēc tika meklēts un atrasts jauns mērķis slepenie NATO kaujinieki jāgatavo iespējai, ja kādā no NATO dalībvalstīm vēlēšanās uzvarētu komunisti. Francijā un Itālijā šāds scenārijs kādu laiku šķita pavisam ticams.

Taču praktiskā "Gladio" darbība izpaudās kā terora aktu organizēšana Rietumeiropas pilsētās, bieži vien vainu par tiem uzveļot kreisajiem grupējumiem (kurus paši arī organizēja), vai, piemēram, Kadafi Lībijai. "Gladio" operatori nogalināja arī nevēlamus politiķus, piemēram, Itālijas premjerministru Aldo Moro un vismaz divus Rietumvācijas ekonomistus jau 1980. gadu beigās (piemēram, Detlev Karsten Rohwedder).

Terora akciju mērķis bija mieru un brīvību mīlošajām Rietumeiropas sabiedrībām iedvest bailes par savu dzīvību, kāpināt spriedzi. Un pēc tam piedāvāt savus drošības risinājumus. Tas bija svarīgi, jo citādi eiropiešiem būtu grūti izskaidrot, kāpēc Rietumeiropu arvien okupē ASV armija, kāpēc svarīgi palikt NATO sastāvā (piemēram, Francija prezidenta De Golla vadībā 1966. gadā no NATO izstājās), kāpēc nepieciešami lieli militārie budžeti un kāpēc nepieciešama cilvēku izspiegošana, izsekošana, nevēlamu personu un organizāciju vajāšana, nomelnošana un represēšana.

Te redzam, kā darbojas shēma: NATO slepenās struktūras veic teroru aktu sēriju (problēma), iedzīvotāji dzīvo bailēs (reakcija), NATO vadība piedāvā risinājumu (militarizēšana, nekontrolēti budžeta izdevumi, varas centralizācija, pilsoņu izspiegošana, represijas pret nevēlamām organizācijām, disidentiem utt.).

1990. gadā Eiropas Parlaments pieņēma rezolūciju, kas operāciju "Gladio" nosodīja un pieprasīja šīs slepenās darbības izmeklēšanu. Taču brīvie novērotāji uzskata, ka NATO slepenais karš pret saviem iedzīvotājiem tādās vai citās izpausmēs turpinās arī mūsdienās. Par šo gadiem ilgušo operāciju uzrakstītas daudzas grāmatas un uzņemtas dokumentālās filmas, no kurām redzamākās ir:

Operation Gladio [BBC Timewatch, 1992] State-Sponsored Terrorism in Europe;

NATO's Secret Armies (2009).

Eiropas Stabilitātes mehānisms kā totalitāras varas superinstruments

Esmu jau rakstījis, ka arī patreizējā globālā saimnieciskā depresija nav notikusi nejauši, bet ir mērķtiecīgi un ar valdību aktīvu līdzdalību izraisīta. Piemēram, Latvijas valdība 1990. gadu sākumā, paklausot SVF un citu Rietumu institūciju diktātam, ieviesa Latvijā t.s. Vašintonas konsensa noteikumus, no kuriem viens bija fiskālā disciplīna. Proti, mērķtiecīgi tika emitēts tautsaimniecības funkcionēšanai nepietiekams latu daudzums, lai mūsu iestādes, uzņēmumi un indivīdi grimtu parādos un būtu atkarīgi no globālās augļošanas un finanšu mahināciju sistēmas.

Pašlaik šī krīze pārņēmusi visu Eiropu, ASV un viņu satelīvalstis. Visas tās valstis, kuras vien pakļāvās "Vašingtonas konsensa" noteikumiem.

Tātad krīze tika izkārtota kā problēma. Reakcija bija valstu un sabiedrību nonākšana nesamaksājamu parādu jūgā. Bez tam privāto spekulantu parādus uzņēmās valstu valdības. Labs piemērs tam ir Parex bankas pārņemšana, tajā nelikumīgi ieguldot vairāk nekā miljardu nodokļu maksātāju naudas, un tai sekojošā zviedru banku glābšana, par ko sabiedrība vispār netiek informēta (arī Parex bankas pārņemšanas apstākļi aizvien ir aizslepenoti).

Kā risinājums parādos iedzītajām valstīm ir piedāvāts budžeta izdevumu krass samazinājums, nodokļu uzskrūvēšana, jaunu aizdevumu ņemšana (no pašu izglābtajām bankām) uz smagiem noteikumiem un citi pasākumi ar genocīda pazīmēm, valsts atbalsta programmu pārtraukšana, resursu izpārdošana utt. To visu mēs tagad izbaudām uz savas ādas.

Jau esmu rakstījis par tendenci Eiropas Savienībā ieviest baņķieru un EK ierēdņu centralizētu diktatūru, bet nesen pieņemts pavisam konkrēts lēmums par īpaša centralizācijas un diktatūras instrumenta radīšanu. Šo instrumentu, kura mērķis esot eiro zonas glābšana, sauc par Eiropas Stabilizācijas mehānismu (ESM), kuru kritiķi jau nodēvējuši par "Parādu paktu" (A Treaty of Debt). Rakstu angļu valodā un video par šo ieceri var atrast šeit.

Fonda kapitāls sākotnēji paredzēts 700 miljardu eiro apjomā, kuru var papildināt katrā brīdī. Fondu vadīs īpaša komiteja, kura baudīs juridisku imunitāti un neaizskaramību, un kuras lēmumus nevienā tiesā nevarēs apstrīdēt. Līguma 9. pants nosaka, ka kapitālu pēc pirmā ESM pieprasījuma 7 dienu laikā jāgādā šā līguma dalībvalstīm. Neatgriezeniski un bez jebkādiem nosacījumiem vai iebildumiem! Ņemot vērā ar naudas pārskaitīšanu saistītās procedūras, praktiski valstij, no kuras pieprasīta nauda, čeks jāizraksta 4 dienu laikā. Fonda valde pati var pēc saviem ieskatiem katrā laikā mainīt statūtu 8. pantu un palielināt fonda kapitāla apjomu, ja pati to uzskata par nepieciešamu. Arī šis lēmums nav nekādā instancē pārsūdzams vai apstrīdams. Tātad 700 miljardi eiro var izrādīties tikai sākums. ESM komitejas locekļi visos savos darījumos bauda absolūtu juridisko imunitāti un neaizskaramību, viņu darbībai nodrošināta pilna slepenība, nevienam nav jāatskaitās!

Tāds, lūk, varētu izrādīties 4. maija režīma 20 gadu politikas finālakords. Pastāstiet man vēl pasaciņas par padomju totalitārismu!

Bet es jau saprotu, ka latviešiem šādas izrīkošanās ir sirdij tuvas un tīkamas, vai ne? Patīk dzīvot melos, nabadzībā un liekulībā, piebalsot šīs pasaules varenajiem, atbalstīt katru viņu cūcību un zvērību, jūsmot par kara noziedzniekiem, vēlēšanās balsot par ārvalstu kapitāla ielikteņiem un gaidīt no viņiem brīnumus.

Re, pēc laiciņa atkal varēsim saliedēti svinēt 18. novembri, aplaudēt saviem saulvežiem, klausīties viņu falšajās runas, saņemt apbalvojumus un ordeņus par īpašiem nopelniem nebijušās brīvības cīņās un panākumiem Latvijas valsts graušanā, tās iedzīvotāju mērķtiecīgā genocīdā.

2011. gada 8. novembris

Krīzes mīti un vēstījums

Ģeniālais zinātnieks un domātājs Alberts Einšteins bieži uzsvēra to, kas labi apjaušams pat brīvi domājošam pirmklasniekam (kam domāšanu nav deformējušas datorspēles un notrulinošas multenes): problēmu nevar atrisināt tajā pašā domāšanas līmenī, kurā šī problēma radīta. Muļķīgi paļauties, ka, turpinot to pašu rīcību vai politiku, izdosies gūt atšķirīgu rezultātu. Tomēr mūsu redzamākie „ekonomisti" un „valstsvīri", kuri vēl pirms dažiem mēnešiem aizgūtnēm slavēja Latvijas „ekonomisko brīnumu", šķiet, arvien tic, ka krīzi izdosies pārvarēt ar tiem pašiem makroekonomiskajiem pasākumiem, kuri šo krīzi izraisījuši. Un ka atkal, jau tuvākajā laikā, izdosies atgriezties pie tik ērtās burbuļekonomikas, kas balstīta uz Čikāgas skolas „brīvā tirgus" monetāristu guru Miltona Frīdmana utopisko ideoloģiju un kas 5 līdz 10% sabiedrības bez rūpēm nodrošināja strauji augošu materiālo bagātību, kamēr vidusslāni noplicināja, bet pārējos sabiedrības locekļus padarīja liekus (skat. Kanādas sabiedriskās aktīvistes Naomi Kleinas grāmatu „The Shock Doctrine: Disaster Capitalism in Action").

Uzvirmo nebeidzamas kaislības par valdības sastāvu un finanšu līdzekļu vēlamo sadalījumu vai pārdalījumu, taču pat nav sākusies veselīga diskusija par tās ideoloģijas lietderīgumu, kas gandrīz visu pasauli ievedusi vēl nebijušā depresijā. Netiek apšaubītas tās dogmas, kas noteica šīs un visu iepriekšējo valdību politiku 18 gadu garumā.

Tā ir pārāk plaša tēma, lai to aplūkotu vienā rakstā, tāpēc šoreiz uzsvēršu tikai dažus ideoloģiskos mītus, kuri mums neļauj redzēt krīzes dziļākos cēloņus, nepieciešamās pārmaiņas, kā arī labākas nākotnes perspektīvu.

Pašlaik ideoloģiski paralizēta ir gan valdība, gan sabiedrība kopumā. Dominē divas neproduktīvas pozīcijas. Vieni mūsu baida ar grūtiem laikiem, sagatavo arvien ciešākai jostas savilkšanai un šoka terapijām (algu un pabalstu samazināšanai, valsts izdevumu samazināšanai, arvien jaunām reformām un reorganizācijām, darbavietu likvidēšanai, nodokļu palielināšanai, starptautisku saistību pildīšanai u.tml.). Tā ir vienīgā recepte, ko mūsu valdības ir apguvušas jau kopš I.Godmaņa pirmās valdības laikiem. Sabiedrību tā iedzen vēl lielākā bezcerībā un depresijā, pieaug spēkā „iemācītās bezpalīdzības" sindroms. Un tieši I.Godmanis ir vispiemērotākais šādas pozīcijas iedzīvinātājs.

Kāds „Rīgas balss" žurnālists nesen Godmani trāpīgi nodēvēja par „krīzes vampīru", kurš no krīzes gūst visaugstāko baudu. Lai par to pārliecinātos, uzmanīgi izlasiet Ingas Utenas grāmatu „Cilvēks Godmanis", kas būtībā ir gara intervija ar pašu I.Godmani. Ļoti atklāta grāmata gandrīz vai publiska izģērbšanās. Cauri grāmatai vijas viena Godmanim raksturīga tēma: sevi piespiest, sevi salauzt, sevi mocīt, mocīties. Tipiska mazohista pozīcija gūt baudu no sevis mocīšanas. Taču komplekss kopumā saucas sadomazohisms, proti, mocīt ne vien sevi, bet arī citus.

Otra pozīcija ir vispār izvairīties no vārda „krīze" un domāt „pozitīvi". Lai gan pozitīvai, apliecinošai domāšanai patiešām zināmās situācijās var būt neatsverama nozīme, tomēr pavisam bēdīgi, ja tā robežojas ar galvas paslēpšanu smiltīs, vēlmju domāšanu, realitātes noliegšanu un vieglprātīgu cerību, ka „gan jau viss nokārtosies". Pozitīva domāšana nenozīmē realitātes noliegšanu, bet gan pozitīvu iespēju meklēšanu šķietami bezcerīgās situācijās. Lai to īstenotu, vispirms situācija ir vispusīgi jāizanalizē, jāizprot. Akla ticība mūs tuvina bezdibenim, kad aklais rāda ceļu aklajam.

No vārda „krīze" nevajag baidīties. Tāpat kā nevajag baidīties no slimības, nevajag to noliegt. Slimība ir tikai organisma signāls, kas mūs brīdina, ka ar savu līdzšinējo dzīvesveidu mēs esam nomākuši organisma pašdziedināšanās spējas (esam pļāvuši tikai to, ko paši sējuši). Tātad, ja gribam atkal būt veseli, mums jāizvērtē līdzšinējais dzīvesveids un tas atbilstoši jāmaina. Ne jau rūgtu zāļu mūsu organismam pietrūcis iepriekšējā dzīves periodā. Tāpat arī krīze tikai pievērš mūsu uzmanību tam, ka iepriekšējos gados esam īstenojuši aplamu politiku. Krīze dod vienreizēju iespēju šo politiku kritiski izvērtēt, pieņemt veselīgus lēmumus un mobilizēties to īstenošanai. Ne jau naudas ir pietrūcis mūsu politikai, bet gan veselīgu principu, produktīva darba un elementāras morāles. Jā, jebkuras saimnieciskās krīzes pamatā ir morāles krīze. Ja netiks atjaunota morāle, visi valstī iepludinātie miljardi vai pat triljoni pazudīs kā melnā caurumā, sabiedrībai nesdami tikai jaunas nelaimes un katastrofas.

Krīze dod vienreizējo iespēju mācīties ne tikai valsts pārvaldes un cilvēku sadzīves principus, bet arī atjaunot morāles principus, līdz ar to sabiedriskajā dzīvē atjaunojot ticību taisnīgumam un nepieciešamo motivāciju. Piemēram, ja no vienkāršiem cilvēkiem prasa atbildību par nenomaksātiem rēķiniem vai kļūdām viņu darbā, tad kāpēc bankām nav jāuzņemas pilna atbildība par viņu kļūdaino politiku?

Pirmais mīts: krīze sākās 2008. gadā

Patiesībā krīze sākās jau 1991. gadā, kad Godmaņa valdība pēc Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) un citu brīvā tirgus institūciju ieteikumiem nolēma Latvijā ieviest šoka terapijas, vispārējas privatizācijas un citu tirgus reformu paketi. Tā laika politiķi nekautrējoties sludināja visai apšaubāmas teorijas par to, ka valstij nav jāiejaucas ekonomikā, ka privāts uzņēmums vienmēr ir efektīvāks par valsts vai pašvaldības uzņēmumu, ka Latvijas ekonomikas likteni un virzienu noteiks ārvalstu investīcijas, finanšu institūcijas un īpašais Latvijas stāvoklis starp Rietumiem un Austrumiem, ka tādām jomām kā zinātne, māksla, izglītība, kultūra ir jāuztur sevi pašām, ka Latvija starptautiskā apritē ienāks ar savu lēto darbaspēku utt.

Rezultāti nebija ilgi jāgaida. Simti tūkstoši zaudēja savu darbu, viņu iepriekšējais darbs tika noniecināts, lai viņu darba augļus (plaukstošus ražošanas un infrastruktūras uzņēmumus) par sīknaudu privatizētu valdošajām aprindām tuvi censoņi, kuri tos vai nu sagrieza metāllūžņos vai pārdeva ārvalstu firmām, kuras baudīja īpašas privilēģijas un peļņas garantijas. Tā kā iepriekš Latvija bija visattīstītākais PSRS reģions un PSRS, neraugoties uz visiem trūkumiem, tomēr bija superlielvalsts, šāda politika Latviju no nopietnas konkurentes ar Eiropas līmeņa potenciālu pārvērta par atkarīgu „Trešās pasaules" valstiņu, starptautiskā kapitāla koloniju.

Faktiski Latvija īsā periodā cieta zaudējumus, kas pārsniedza zaudējumus abos pasaules karos kopumā. Tas atspoguļojās ne tikai reālajā ekonomikā, bet arī demogrāfijā. Dzimstība jau 1992. gadā samazinājās gandrīz uz pusi, mirstība pieauga līdzīgos apmēros. Dramatiski krituši cilvēku un it sevišķi jauniešu veselības rādītāji. Ātri izjuka tūkstošiem ģimeņu, katastrofāli krita jaunu laulību skaits. Izjuka visa sabiedrības struktūra: vairums ieslīga nabadzībā, bet daži pēkšņi kļuva pasakaini bagāti. Vidusslānis, kuram vajadzētu kalpot par valsts un sabiedrības stabilitātes pamatu, tā arī īsti neizveidojās. Tas arvien ir niecīgs un sastāv lielākoties no ierēdņiem, kuri apkalpo šo valdību un tās politiku. Ja salīdzinām valsts statistikā atspoguļoto dzimušo un mirušo cilvēku skaitu, laika periodā no 1991. līdz 2008. gadam Latvija ir zaudējusi 209 415 cilvēku! Desmiti tūkstoši izdzīvojušo Latvijā izrādījās lieki, tāpēc bija spiesti darbu un iztiku meklēt ārpus valsts robežām. Tūkstošiem bērnu pārstāja apmeklēt skolu. Vai tā nebija ārkārtīgi dramatiska, pat liktenīga krīze?

Katru gadu kopš 1991. gada par krīzi un izdzīvošanas grūtībām ziņoja praktiski visas dzīves jomas, tika likvidētas veselas tautsaimniecības nozares, tūkstošiem cilvēku bija spiesti glābiņu meklēt pelēkajā vai pat melnajā ekonomikā (prostitūcija, narkotiku tirdzniecība, cilvēku tirdzniecība, azartspēles, bezjēdzīga izklaides un citu atkarību industrija). Patiesībā Latvijai vajadzēja sabrukt. Lai tas nenotiktu un kaut kā noturētu valsts maksājumu bilanci, starptautiskās institūcijas Latvijā iepludināja naudu, un līdz tam no parādiem absolūti brīvā Latvija (!) kļuva par starptautiskā kapitāla parādnieci. Nekādas reālas attīstības šai periodā nenotika, jo līdz ar starptautiskajiem aizdevumiem nāca arī starptautisko institūciju diktāts. Ne jau Saeima, bet tieši starptautiskās institūcijas diktēja visus noteikumus: nodokļu politiku, valsts izdevumus, atbalstu (vai tā atraušanu) vietējiem ražotājiem un valsts attīstībai svarīgām jomām. Saeima tikai ar savām balsīm apstiprināja to, kas bija ierakstīts kārtējā sadarbības memorandā ar SVF. Savukārt, Pasaules Banka deva aizdevumus, lai pārstrukturētu, komercializētu un degradētu tādas svarīgas jomas kā medicīna, izglītība un zinātne. Lai gan nodokļu slogs tikai pieauga, pieauga arī maksa par pakalpojumiem, tarifi, mākslīgi uzpūstas administratīvās izmaksas, taču ne reālās algas. Lai gan E.Repše sludināja lata stabilitāti, tā iekšējā pirktspēja nepārtraukti mazinājās, bet nepamatoti augstais lata apmaiņas kurss tikai veicināja importu un kontrabandu, bet paralizēja mūsu pašu ražotājus. Vispirms un galvenokārt paralizēja un likvidēja tieši tās jomas, bez kurām valsts attīstība nav iespējama. Līdz ar to tradicionālā lauksaimniecības zeme Latvija tagad ir spiesta pirkt Lietuvas un Igaunijas izstrādājumus, kā arī nezināmas izcelsmes indīgu pārtiku, kamēr pašu zemnieki visus šos gadus agonēja uz izdzīvošanas robežas.

Ieguldījumiem Latvijas reālajā ekonomikā zuda jelkāds pamats un jēga. Piemēram, ja kāds ieguldīja naudu bankā, tā tika investēta ārvalstīs. Ja ne vienkārši izkrāpta (kā Bankas Baltija gadījumā). Arī mūsu pensiju fondi naudu neieguldīja Latvijas tautsaimniecībā, bet gan ārvalstīs, tātad veicināja un arvien veicina ārvalstu labklājību uz mūsu rēķina. Par to varam pateikties augstajam lata apmaiņas kursam un Latvijas bankas īstenotajai monetārajai politikai. Zināma pārticības un uzplaukuma ilūzija „treknajos gados" tika uzturēta, lēti izpārdodot ārvalstīm Latvijas dabas resursus un īpašumus (tipiska koloniālisma iezīme). Bet nu arī šīs iespējas ir izsmeltas. Tāpēc arī krīze uzplaukusi vispārējos, sistēmiskos apmēros. Vēl „treknuma" ilūziju vairākus gadus uzturēja kreditēšanas ekspansija, kad galvenokārt ārvalstīm piederošas bankas agresīvi piedāvāja patēriņa un hipotekāros kredītus, labi apzinoties, ka sabiedrībai kopumā ar tādu tautsaimniecības struktūru nebūs iespēju šos kredītus atmaksāt. Kredīti visai lielai sabiedrības daļai nozīmēja to pašu ko narkotikas nozīmē hroniskam narkomānam. Baudi šodien maksāsi rīt! Nedomā par nākotni, bet tikai par kārtējo narkotiku devu! Bet nu pienākusi smagu paģiru un norēķināšanās stunda.

Šai sakarā paliek neatbildēts ļoti svarīgs jautājums. Lielākā sabiedrības daļa uz kredītu makšķeres tomēr neuzķērās. Kāpēc arī viņiem tagad būtu jāmaksā par tiem, kuri gribēja dzīvot pāri saviem līdzekļiem?

Otrais mīts: pie visa vainīga valdība

Daļēji tā ir patiesība, un par to es rakstīju iepriekšējā nodaļā. Tomēr suverenā vara (tātad arī galvenā atbildība) mūsu valstī pieder tautai (Latvijas Satversmes otrais pants). Šāda vara un šāda pret Latvijas interesēm vērsta politika nevarētu ilgstoši turpināties, ja tā nesaņemtu sabiedrības vairākuma aktīvu vai pasīvu, apzinātu vai neapzinātu atbalstu.

Mēs esam tie, kuri līdz šim ir izdzīvojuši. Daudzi neizdzīvoja, nodzērās, aizbrauca, klusi izdzisa vai pat nemaz nepiedzima. Vai mēs nejutām un neredzējām, ka t.s. tirgus reformu politika konsekventi nes nāvējošus augļus, ka tas faktiski ir mērķtiecīgs genocīds pret mūsu tautu? Vai mēs neredzējām, kā daudzbērnu ģimenes tiek izliktas no mājokļiem (par to pat TV rādīja)? Vai mēs neredzējām, kā mūsu kaimiņi un tuvākie izdziest klusā izmisumā? Vai mēs nepamanījām, kā tūkstoši zaudē darbu un iztiku? Vai mēs nepadomājām, kāpēc mūsu jaunajā valstī, kurā tik daudz darāmā, nav vietas mūsu paziņām, tuviniekiem, bijušajiem darba biedriem? Vai mūsu sirdīs neielija līdzjūtība, kad redzējām, kā tiek iznīcinātas veselas tautsaimniecības nozares, kā izmisumā novesti zemnieki vai skolotāji mēģina ar pieklājīgām akcijām pievērst sabiedrības uzmanību savam traģiskajam liktenim? Vai mēs nepadomājām, ka līdzīgs liktenis drīzumā var skart arī mūs pašus?

Ja redzējām, tad kāpēc visus šos gadus turpinājām balsot par tiem pašiem politiķiem (lai arī dažādās partiju kombinācijās), kas mūs šai purvā ieveda un turpina vest? Kāpēc mēs no šiem politiķiem taisījām sev elkus, lai gan politiķa misija ir kalpot savai tautai? Kāpēc pirms vēlēšanām mēs neprasījām nopietnu diskusiju par nākotnes politiku, bet samierinājāmies ar nožēlojamiem, uzbāzīgiem klipiem televīzijā, ar t.s. polittehnoloģijām? Kāpēc, kad tika skartas kādas sabiedrības daļas likumīgās intereses, mēs ar viņiem nesolidarizējāmies, neizgājām ielās, lai protestētu pret klajo netaisnību? Vai tie nebijām mēs, kas pat ciniski nosodījām tos, kuri par savām interesēm tomēr cīnījās (ciniķu valodā „mēģināja pavilkt deķīti uz savu pusi")? Vai lētticība būtu uzskatāma par tikumu?

Kāpēc mēs visu gaidījām tikai no valdības, bet neizmantojām mūsu rīcībā esošās iespējas, piemēram, nedibinājām kooperatīvus (skat. manu grāmatu „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē: idejas, vēsture, perspektīvākie attīstības virzieni"), neorganizējāmies biedrībās, arodbiedrībās un citās sadarbības vai solidaritātes organizācijās? Ja mūsu pozīcija bija pasīva, vai tagad mums ir tiesības kādu vainot, pārmest?

Šai sakarā nāk prātā nacistiskā režīma upura M.Niemolera novēlotā atziņa: „Vispirms viņi atnāca pēc komunistiem. Tā kā es nebiju komunists, tad neko neteicu. Vēlāk viņi atnāca pēc ebrejiem, bet, tā kā es nebiju ebrejs, atkal klusēju. Pēc tam viņi atnāca pēc katoļiem. Tā kā es nebiju arī katolis, tad tāpat neprotestēju. Visbeidzot viņi atnāca pēc manis. Neviens neprotestēja, jo visi jau bija paņemti."

Vai esat televīzijā redzējuši, kā uz savu tiesību pārkāpumiem reaģē, piemēram, Francijas, Itālijas vai Dienvidkorejas iedzīvotāji? Vai esat redzējuši, kā cilvēki no dažādām jomām un sektoriem (valsts un privātā) solidarizējas, cits citu atbalsta; ja nepieciešams, īsteno ģenerālo streiku, nobloķē visus ceļus, paralizē jebkuru aktivitāti, kamēr nepanāk savu prasību īstenošanu? Viņu valdības (t.s. politiskā un finanšu elite) arī labprāt uzkundzētos savām tautām un nodotu nacionālās intereses. Taču sabiedrība ir aktīva un viņiem to neļauj. Ja vispār mūsdienās varam runāt par kapitālismu ar cilvēcīgu seju, tad par to jāpateicas attiecīgo tautu proaktīvajai dzīves pozīcijai.

Trešais mīts: valdībai nav plāna krīzes pārvarēšanai

Jā, sava, Latvijai piemērota plāna patiešām nav. Taču ir starptautiskās saistības, kuras ierakstītas pēdējā sadarbības memorandā ar SVF. Tāpat ir dažādi Eiropas Komisijas un NATO norādījumi, noteikumi, ieteikumi un prasības. Tā tad arī ir vienīgā programma, pēc kuras valdība strādā, uz kuru orientējas. Tautai to izskaidrot būtu visai grūti, tāpēc visa šī noslēpumainība, nenoteiktība un neveiklā mīņāšanās.

Ja pārskatām minētos dokumentus un to praksi, ko nosaka Latvijas dalība ES uz diskriminējošiem noteikumiem (piemēram, samazinātās subsīdijas lauksaimniekiem u.c.), tad atrodam tās pašas 1991. gada receptes, kuras mūs šai krīzē ievedušas: samazināti valdības izdevumi, kārtējā izglītības un veselības aprūpes sistēmu reforma (lasi degradēšana, daļēja likvidēšana un komercializācija), nodokļu uzskrūvēšana, samazinātas algas un pabalsti, darba vietu likvidācija, budžeta līdzsvarošana utt. Atšķirība tikai viena, bet būtiska: ja 1991. gadā mēs vēl bijām attīstīta valsts bez ārējiem un iekšējiem parādiem, bet tagad parādu nasta būtiski pieaugusi. Katastrofāli sašaurinājusies arī ražošanas un nodokļu maksātāju bāze. Un parādu nasta pieaugs arī turpmāk, jo plānotā ražošanas samazināšana, uzņēmumu un veselu nozaru iedzīšana bankrotā, nodokļu, dažādu nodevu un administratīvo izmaksu uzskrūvēšana likvidēs pēdējās aktivitātes, kuras varētu nest reālus ienākumus un tātad arī iespējas kredītus kādreiz atmaksāt. Arī liela sabiedrības daļa tagad ir iestigusi lielos personīgos parādos, zaudējusi brīvību.

Starptautisko institūciju diktētie noteikumi ir vērsti nevis uz krīzes pārvarēšanu, bet gan uz tās padziļināšanu un paplašināšanu, Latvijas un tās pilsoņu iegrūšanu vēl lielākā atkarībā un parādu verdzībā. Otrkārt, starptautiskie aizdevumi valdībai ļauj vismaz tuvākajā laikā neko nepasākt stāvokļa uzlabošanai, bet atkal paļauties tikai uz ārvalstu kapitāla iešpricēm, kas ļaus kaut cik līdzsvarot tekošos maksājumus, nedomājot par rītdienu. Taču galvenais starptautisko aizdevumu mērķis ir panākt, lai t.s. ārvalstu investori varētu bez lieliem uztraukumiem izvest savu kapitālu un arī uzpūsto peļņu. Tas nozīmē, ka aizņemtie miljardi tiks iepludināti ārvalstu finanšu uzņēmumos (bankās, apdrošināšanas sabiedrībās u.c.), lai kompensētu tos zaudējumus, ko šie uzņēmumi paspēlējuši vērtspapīru spekulācijās, kā arī bezatbildīgi aizdevuši Latvijas pilsoņiem.

Jāatceras, ka ārvalstu bankas Latvijā ienāca ne jau labdarības nolūkos, bet gan lai pelnītu būtiski vairāk, nekā tas būtu iespējams viņu mītnes zemēs. Turklāt šīs bankas neko neinvestēja Latvijas reālajā ekonomikā (piemēram, ražošanā), bet gan pašu spekulatīvi uzpūstajā nekustāmo īpašumu tirgū un valdības garantētajos projektos. Ārvalstnieki jau ir labi nopelnījuši Latvijas tirgū (viņu bankas vairākus gadus guva milzīgu peļņu), taču vēlas sagrābt vēl un vēl. Protams, uz mūsu rēķina, jo paņemtie kredīti taču būs jāatmaksā mums, turklāt pēc stingra grafika un ar procentiem.

Izvēloties starp reālās ekonomikas attīstīšanu un augsto lata kursu, valdība devusi priekšroku lata kursam (perspektīvā arī Briselei ērtā pāriešanai uz eiro) štrunts ar ražošanu, ka tik stiprs lats. Šāds lata kurss ir izdevīgs arī ārvalstu kapitālam, jo ļaus bez zaudējumiem un ātri izvest savu iecerēto peļņu. Pretēji populārajam ieskatam, mūsu kredītu maksātājiem augsts lata kurss tomēr nav izdevīgs. Jā, teorētiski ārvalstu valūtās ņemtie kredīti līdz ar lata devalvāciju nomināli sadārdzināsies, taču zemāks lata kurss pavērtu iespējas vietējiem ražotājiem. Tātad arī kredītu maksātājiem rastos iespēja nopelnīt labas algas, no kurām maksāt kredītus. Ja lata kurss paliks augsts, lielākā kredītu maksātāju masa vienkārši zaudēs darbu vai labākajā gadījumā gūs mazākus ienākumus.

Runa vairs nav par lata devalvāciju vai nedevalvāciju, bet gan kad tā formāli notiks? Ja latu devalvēsim tūlīt, zaudējumi būs minimāli (kredītu maksātājiem taču var piešķirt maksāšanas brīvdienas līdz ekonomikas atveseļošanai), bet ieguvumi lieli (attīstīsies reālā ekonomika). Ja devalvēsim dažus gadus vēlāk Latvijas reālā ekonomika būs jau mirusi un zaudējumi vilcināšanās periodā būs vienkārši neaprakstāmi. Atkal tūkstošiem un tūkstošiem traģisku likteņu, ieslīgšana grūti prognozējamā haosā.

Runājot īsi, valdība ir izvēlējusies glābt nevis Latvijas ekonomiku, bet gan ārvalstu investorus un spekulantus. Protams, uz mūsu rēķina. Pēc tam kaut vai plūdi, jo redzamākie politiķi jau parūpējušies, ka galīga sabrukuma vai revolūcijas gadījumā viņi vienkārši evakuēsies uz saviem īpašumiem ārvalstīs, kur bankās gaida arī viņu reformu gaitā sazagtais kapitāls.

Ko mēs varētu darīt jau tagad?

Paļauties un pasīvi gaidīt uz valdības vai opozīciju partiju pozitīvu iniciatīvu no augšas būtu nepiedodami naivi, dumji un lētticīgi. Es iesaku Indijas nacionālā varoņa Mahatmas Gandija nostāju: „Ja vēlies labas pārmaiņas, pats kļūsti par šo pārmaiņu nesēju." To pašu droši vien vēlējās pateikt arī mūsu Rainis: „Tas jaunais laiks, kas šalkās trīs, tas nenāks, ja ļaudis to nevedīs."

Pirmkārt, mums katram būtu jāuzņemas pilnīga atbildība par savu un mūsu valsts likteni. Neteiksim vairs „viņi un mēs" teiksim tikai „es" un „mēs". Mēs te neesam pasīvi skatītāji tas nav realitātes šovs televīzijā vai kāda ziepju opera. Tā ir mūsu vienīgā reālā dzīve. Un tie ir mūsu bērni, kuri varēs vai nevarēs dzīvot Latvijas valstī.

Attieksmes maiņa ir ārkārtīgi svarīga. Ja kādam tuvāks šķiet amerikāņu gars, tad ieklausīsimies, ko grūtā brīdī saviem līdzpilsoņiem ieteica vēlāk nogalinātais ASV prezidents Džons Kenedijs: „Neprasi, ko valsts tev dos, prasi, ko valstij vari dot tu?"

Viens nav karotājs. Kad būsim tikuši galā ar savu personisko atbildību, pasniegsim roku saviem tuvākajiem un kaimiņiem, atjaunosim biedrošanās un sadarbības tradīciju, kas mūsu senčiem tā noderēja grūtu laiku pārvarēšanā. Atcerēsimies, kā latviešu zemniecība pēc dzimtbūšanas atcelšanas XIX gadsimtā īsā laikā no „putna brīvības" izmisušiem baudītājiem pārvērtās par turīgāko Latvijas iedzīvotāju kārtu. Cik daudz biedrību uzplauka, cik priekšlasījumu, savstarpējās izglītošanās, talku, savstarpējas palīdzības, ziedošanās, kopdarbības, saviesības un garīga pacēluma!

Patīkami redzēt, kā daži zemnieki jau tagad atteikušies no dārgajiem starpniekiem (kuri tikai uzpūš cenu un tīko maksimālu peļņu) un savu produkciju piegādā tieši pilsētniekiem. Atliek zemniekiem kooperēties, lai īsā laikā atkal atkarotu Latvijas pārtikas tirgu un vēlāk Latvija kļūtu par nopietnu pārtikas eksportētāju (1980. gados Latvijas lauksaimnieki apgādāja ne vien Latviju, bet lielā mērā arī tādas miljonu lielpilsētas kā Maskava un Ļeņingrada).

Krīzes periodos parasti aktivizējas arī noziedzība. Tāpēc viena no cilvēku sadarbības formām varētu būt brīvprātīgu kārtības sargāšanas un pašaizsardzības struktūru veidošana katrā apdzīvotā vietā.

Tātad kooperācija, kooperācija un vēlreiz kooperācija! Visās dzīves jomās! Pietiks nīkuļot katram par sevi un par prieku ārvalstu kapitālam!

Diemžēl Latvija pārvērtusies par tādu kā patērētāju zemi. Patērējam vairāk nekā paši saražojam. Tāpēc arī šī krīze. Taču arī patērēšanas mehānismu iespējams izmantot Latvijas labā. Kad vien iespējams, pērciet Latvijas preci un izmantojiet Latvijas uzņēmumu pakalpojumus! Kad vien iespējams, pērciet sava novada preci un pakalpojumus, lai tā nauda, ko izdodat, neaizplūst uz ārvalstīm, bet paliek mūsu kopienā un to savstarpēji bagātina. Pērciet Latvijas preci arī tad, ja tā tagad dārgāka par ievesto. Katrs santīms, ko samaksājam Latvijas uzņēmējam, ar uzviju bagātinās mūs pašus! Piemēram, ja dakteris vai skolotājs iepērk pienu un gaļu no mūsu zemnieka, tad šis zemnieks kļūst gana turīgs, lai gan pats ietu, gan savus tuviniekus sūtītu uz ārsta praksi vai skolu. Turklāt šis zemnieks vairāk spēj nomaksāt nodokļos un citos pakalpojumos, kas atkal bagātina mūsu cilvēkus, ceļ vispārējo labklājību. Un tā visās jomās, jo viss ir savstarpēji saistīts.

Nav jāšaubās, ka mūs gaida grūti laiki. Taču tikai no mums atkarīgs, cik grūti tie būs un cik ilgi turpināsies. Jāmācās dzīvot taupīgi un ar mīlestību. Jānolemj, kas dzīvē ir svarīgs, un bez kā varētu tīri labi iztikt. Jāatrod iespējas pašiem papildināt savus ieņēmumus un savas ģimenes uzturēt ar savu darbu un savu saimniecību. Piemēram, tuvojas pavasaris. Ja Tev pieejams kāds zemes gabals, ņem to uzar, apsēj un kop! Tā Tu sev iegūsi veselīgu ražu, un mazāk būs jāpērk lielveikalos toksīnu pārsātinātie pārtikas surogāti. Turklāt nebūsi tukšā arī tad, ja Latvijā iestāsies bads (lai Dievs nedod, taču arī ar to jārēķinās). Vasarā neaizmirstiet savākt veselībai nepieciešamās tējas un saknes, kā arī ogu un sēņu krājumus. Iesaistiet šajos pasākumos visu ģimeni, draugus un paziņas. Un jūsu ģimene nostiprināsies (atklās sevi no jauna), jūsu labu draugu pulks pieaugs. Arī tas grūtos laikos ļoti noderēs.

Paši rūpēsimies par savu garīgo, intelektuālo un fizisko veselību! Izslēgsim televizorus, kas mūsdienās pārvērtušies par smadzeņu apmaušanas, propagandas un mārketinga instrumentiem. Nesēdēsim tik ilgi pie datoriem un internetā! Izņemot gadījumus, kad nepieciešams izglītoties, sazināties vai dibināt sakarus ar domubiedriem. Atdosim saviem bērniem viņu bērnību, ko nolaupījusi mūsu aizņemtība un bērnu atstāšana TV, interneta un datorspēļu audzināšanai. Bērniem ir dārgs katrs brīdis, ko patiesi veltam viņiem, kad patiesi esat kopā. Bērniem nepieciešama mūsu mīlestība.

Kad atbrīvosimies no televīzijas, datora un citām atkarībām, atklāsim, cik daudz brīva laika esam ieguvuši. To tad varēs izmantot jau minētajiem biedrošanās un izglītošanās pasākumiem, saimnieciskiem darbiem, dabas un īstas mākslas baudīšanai, kas sniegs mums iedvesmu labākai dzīvei. Neaizmirsīsim, ka bez miesas un prāta mums ir arī dvēsele, kas tāpat prasa rūpes un kopšanu.

Ēdīsim veselīgu ēdienu, vairāk kustēsimies un priecāsimies, būsim veseli!

Jā, jā, tas ir pats labākais, ko cilvēkam var sniegt krīze. Neviens krīzi nav pārvarējis drūmā noskaņā un bez neprātīgiem, drosmīgiem sapņiem! Pajautājiet saviem vectēviem un vecmāmiņām. Viņi atzīs, ka savulaik pārdzīvojuši ļoti grūtus laikus, taču tie viņiem bija arī paši prieka pilnākie laiki. Apskatiet dokumentālo filmu kadrus par smagajiem pēckara gadiem. Cik daudz prieka un dzīvības ir šo cilvēku sejās! Jā, krīzes pārvarēšana ir ļoti priecīga, pacilājoša un iedvesmojoša nodarbe. Ja neticiet, kaut vai sakopiet savu mājokli un apkārtni! Jutīsiet, kāds prieks un laimes izjūta pārņem pēc šā pasākuma. Un ziniet, ka drūmajos kara gados cilvēkiem nebija raksturīgas tādas sasirgšanas kā saaukstēšanās vai depresija? Vārdu sakot nost ar drūmām sejām!

Kad mūsu biedrības būs gana pieaugušas un sazarojušās, tad arī valdība būs spiesta mainīt savu attieksmi un tomēr sākt valsts interesēm atbilstošu politiku. Bez tam tautas biedrošanās un sadarbības organizēšanas procesā mums radīsies jauni, talantīgi valstsvīri un valstssievas. Citādi tie vienkārši nevar rasties un izaugt, kā vienīgi aktīvā darbībā.

Lai mums veicas!

2009. gada 19. februārī

Kā izvēlēties jauno valdību tā, lai izvairītos no Pelšes-Vosa sindroma?

"Mēs nedrīkstam ļaut sevi bīdīt un manipulēt svešām varām pirmā vietā allaž stādāmas latviešu un Latvijas intereses." latviešu vēsturnieks un domātājs Uldis Ģērmanis.

Latvieši ir neparasti spējīga un talantīga tauta, diemžēl garie gadsimti citu tautu aizbildniecībā mums līdz šim nav ļāvuši sevī izkopt brīvai un patstāvīgai attīstībai nepieciešamos principus, stāju, pašapziņu un gudrību. To jūtam ikdienā. Patiešām svarīgās lietās mēs reti kad paļaujamies uz savu gudrību un savām spējām kaut ko priekš sevis panākt paši, mēs reti atzīstam savu tautiešu talantus un sasniegumus. Mēs pat apsmejam tos, kuri vēlas kaut ko paveikt savas valsts labā, un viņiem neticam. Mēs bieži apskaužam savus izcilākos cilvēkus un metam tiem spieķus riteņos. Daudzi izcili latvieši, kā, piemēram, pasaules līmeņa tautsaimnieks Kārlis Balodis, savu mūžu beiguši tautiešu apmeloti, izsmieti, izstumti un aizmirsti. Jādomā, vai mēs vispār ticam savas valsts nākotnei? Toties mēs pielūdzam svešus kungus, pat ja tiem nav nekādu nopelnu un ja tie īsteno Latvijai naidīgu politiku. Atcerēsimies milzīgo cilvēku pieplūdumu, kad Latvijā viesojās ASV prezidents B. Klintons un dažādas „karaliskās eminences".

Tiesa, daudzi latvieši ir spoži iekārtojušies gandrīz visos pasaules kontinentos, visās varās un iekārtās, daudzi arī Latvijā sev iekopuši lepnas mājas un unikālas sētas. Mums bijuši izcili zinātnieki, mākslinieki, karavadoņi, nesalaužami cīnītāji, dedzīgi revolucionāri, jaunu saimniecisko jomu dibinātāji, organizatori, jaunatklājēji, pat valstsvīri, taču šie cilvēki savu talantu un censonību likuši citu valstu labklājības un varenības pamatā, kalpojuši svešām, amorālām varām. Tieši latvieši bijuši visuzticamākie kalpi gan Ļeņinam, gan Staļinam un Hitleram, par ko līdz šai dienai saņemam citu tautu lāstus un nicinājumu. Un arī tagad latvieši izrādījuši izšķirošu iniciatīvu, sekmējot vienas lielvaras globālās ambīcijas, kas balstītas uz meliem un savtīgām interesēm. Latvieši, kas vēl arvien mēdz Krievijai atgādināt 50 gadu okupāciju, nu paši kalpo okupācijas spēku formācijās, palīdzot atņemt brīvību citām tautām. Faktiski tieši Latvijas valdība pavisam nesen sašķēla Eiropas vienoto nostāju saistībā ar Irākas karu, par ko izpelnījāmies „jaunās Eiropas" līderu apšaubāmo reputāciju. Šis politiskais aklums pat tiek slavējoši apdziedāts mūsu tautas dziesmās: „Mūžam tavi bāleliņi svešos karos jās…"

Taču ko mums dod varoņdarbi svešos karos un revolūcijās, ja nespējam sakārtot paši savu valsti, savu pilsētu, savu pagastu un ģimeni, ja nespējam uzaudzināt Latvijai lojālu jauno paaudzi?

Pirms savās nelaimēs vainojam citas tautas, ieklausīsimies patriotiskā vēsturnieka Ulda Ģērmaņa vārdos: „Ilgajos nebrīves laikos rāts un pērts, latvietis lielā mērā pierod, ka "dziļākā gudrība, zināšanas un skunstes" piemīt sveštautiešiem un svešzemju kungiem." Lai slimību ārstēt, vispirms tā jāatzīst, t.i., jānosaka diagnoze. Tāpēc arī šai gadījumā ir svarīgi vispirms apzināties savu vājo vietu, kas tad arī ir dziļākais mūsu tautas neveiksmju cēlonis. Jo tikai to, ko atzīstam un apzināmies, mēs varam arī labot un vērst par labu.

Ticīgāki par pašu pāvestu?

Ar ko tad izcēlās Arvīds Pelše un Augusts Voss? Patiesībā viņi bija pelēkas, neizteiksmīgas latviskas izcelsmes būtnes, kuras Maskava padomju periodā iesūtīja, lai viņi vadītu kompartijas vietējo filiāli. Viņi bija tikpat pelēki cilvēciņi, kā mūsu patreizējie eirokomisāri. Viņi nekad neaizstāvēja Latvijas intereses, taču darīja visu iespējamo un vēl vairāk, lai izpatiktu impērijas centram. Ne jau Maskava savulaik aizliedza Latvijā svinēt Līgo svētkus. To izdarīja vietējie latviskas izcelsmes pakalpiņi, kuri gribēja sevi parādīt par lielākiem internacionālistiem nekā viņu Maskavas bosi; kuri gribēja paspīdēt citu padomju republiku vadītāju vidū, par to saņemot atzinīgu uzsitienu uz pleca vai kārtējo Maskavas medāli. Šad tad arī prestižu vietu Maskavas politbirojā. Latviju šie cilvēki nicināja un par mums kaunējās. Pat runāt latviski viņi kaunējās. Arī mēs bieži kaunamies. Arvien vēl kaunamies.

Ir tāds teiciens: „Ticīgāks par pašu pāvestu". Ar šo teicienu var raksturot gan Pelšes un Vosa laika administrāciju Rīgā, gan vadošo politiķu plejādi mūsdienās. Ieskatieties mūsu valstsvīru sejās un ieklausieties viņu runās! Nekad tur neredzam sirsnības dzirksti vai entuziasma atblāzmu, nekad no viņu lūpām nedzirdam aizraujošu Latvijas nākotnes vīziju, kas iedvesmotu pārējos. Viņi pat nav spējīgi pateikt skaidru „jā" vai „nē". Tikai vāvuļo riņķī un apkārt, nekad neuzņemoties ne par ko atbildību, nekad bez konsultēšanās ar „centru" neuzdrīkstoties pieņemt skaidru, Latvijas interesēm atbilstošu lēmumu. Nu jau pat atļauju indeksēt pensijas mūsu ministri lūdz Vašingtonā vai Briselē. Vašingtona un Brisele savas vēlmes var pat skaidri neizteikt. Tik un tā Latvijā katrs mājiens vai tā ēna tiks automātiski iztulkota kā absolūta Dieva griba un īstenota dzīvē ar uzviju. Protams, Vašingtonas un Briseles, nevis Latvijas interesēs. Verga dvēsele sevis noliegumā, pielūgsmē un mazohismā pārspēj svešo kungu mežonīgākās fantāzijas.

Kam šāda zemošanās vajadzīga?

Pat svešajos kungos tā izraisa tikai pretīguma sajūtu, jo ir pretdabiska, rāpulīga, pārāk lienoša un gluma. Arī potenciāli nodevīga, jo tie paši, kas tagad zemojas Vašingtonai, vēl nesen zemojās Maskavai. Lai arī kungu globālajām īstermiņa interesēm šāda zemošanās škiet visai noderīga. Starp citu, ar ko latviešu Waffen SS leģionāri atšķīrās no Somijas armijas karavīriem Otrajā pasaules karā? Ar to, ka somi cīnījās par savu dzimteni zem saviem karogiem un savas virspavēlniecības vadībā. Somija bija atklāta Hitlera Vācijas sabiedrotā, tātad līdztiesīgs partneris ar saviem mērķiem un pašapziņu. Somu karavīrus nemētāja pa frontēm, nelika viņiem veikt netīrus darbus viņi cīnījās par savu zemi un tikai pret PSRS. Bet leģionāri bija tikai Hitlera karakalpi. Un te vairs nav svarīgi, kādas cēlas ilūzijas varbūt savā sirdī loloja konkrēts latviešu leģionārs viņš bija tikai beztiesīgs svešas varas kalps. Tāpēc vēl aizvien Somijas armija bauda vispārēju pasaules cieņu, bet latviešus mēdz saukt par fašistiem, pakalpiņiem un līdzskrējējiem.

Valstiski domājošiem cilvēkiem šādas nianses ir skaidri jāizšķir. Tā ir neatņemama valstiskās apziņas sastāvdaļa. No šā viedokļa jāvērtē arī 16. marta svinību lietderība un vēlamie lozungi. Arī bijušais leģionārs Uldis Ģērmanis rakstīja: „Mūsu izmantotāji vienmēr cildinājuši latviešu cīnītājus kā labu un derīgu materiālu un drosmīgus karavīrus. Mēs varam par to tikai rūgti pasmaidīt. Vismazākos zaudējumus esam cietuši un vislielākos panākumus guvuši, cīnīdamies zem saviem karogiem un par saviem nacionālpolitiskajiem mērķiem, bet smagi cietuši, izmantoti un pat zaimoti esam tad, kad labās cerībās dūšīgi kāvāmies svešu kungu un viņu mērķu interesēs." Lai ko mums agrāk un tagad cenšas iestāstīt, latvieši allaž bijuši gana čakli un sekmīgi. Arī padomju laikā mūsu republika savā attīstībā bija viena no pirmajām priekšā Lietuvai un Igaunijai. Bet kā mēs izmantojām savas centības augļus?

Gan Latvija, gan Lietuva un Igaunija bija spēcīgas lauksaimniecisko produktu ražotājas. Tā kā PSRS bija vienota ekonomiskā telpa, daļa produkcijas bija jānodod vissavienības fondā jeb kopējā katlā. Lietuva un Igaunija vispirms piepildīja savus veikalus, un tikai pārprodukciju nodeva vissavienības fondā. Bet mūsu Pelšes un Vosa administrācijas arī šajā ziņā izvēlējās savu īpašo ceļu: vispirms pārpildīja nodošanas plānu vissavienības fondā un tikai tad, ja kaut kas atlika, to „izsvieda" mūsu veikalu pustukšajos plauktos. Tāpēc pēc desām latviešiem bieži bija jābrauc uz Lietuvu vai Igauniju, toties Latvijas vadībai tika gods par kārtējo pārcenšanos uz savas tautas rēķina plāna pārpildīšanu.

Turpretī Lietuvas vadība (arī formāli kompartijas biedri) gribēja, prata un nebaidījās aizstāvēt savas republikas intereses, izmantojot savas republikas labā arī vissavienības fondus. Tā Lietuva par PSRS naudu uzbūvēja sev labus lielceļus un citus infrastruktūras objektus, kā arī uzbūvēja atomelektrostaciju. Bet Latvija to nedarīja, tāpēc arvien braucam pa sliktiem ceļiem, bet enerģētikas jomā arvien esam atkarīgi no Krievijas un citiem enerģijas eksportētājiem. Un vēl arvien Latvijas veikalos ir grūti atrast Latvijas preci, un arī paši veikali lielākoties nepieder Latvijas pilsoņiem. Tādējādi peļņa no Latvijas aizplūst mums atstājot tikai visai nožēlojamas aldziņas un nodoklīšus, kā arī aplaupošu cenu diktātu.

Kāds tam sakars ar jauno Latvijas valdību?

Vistiešākais. Arī mūsdienās visas Latvijas valdības ir darbojušās pēc Pelšes un Vosa shēmas: noniecināt savējos, izkalpoties svešiem. Turklāt valdošajās aprindās šī tendence jūtama daudz izteiktāk nekā vidusslānī vai parasto cilvēku vidū. Latvijā nav grūti atrast patriotisku uzņēmēju, patriotisku zemnieku vai pat patiesi patriotisku sētnieku, taču gandrīz neiespējami atrast patriotisku politiķi. Gadsimtos kultivētā negatīvā atlase arvien darbojas latvieši arvien bijuši arī teicami vagari, kas paverdzinājuši savus tautiešus.

Gan masu mēdijos, gan internetā pašlaik tiek aptaujāti cilvēki ko viņi vēlētos redzēt jaunā premjera amatā. Un priekšā tiek likti populāru un ne tik populāru politiķu sarakstiņi. Bet kādi ir izvēles kritēriji? Vai ārējais tēls un popularitāte (sliktā vai labā slava, par ko parūpējušies tie paši masu informācijas līdzekļi)?

Es piedāvāju valdības vadītāju izvēlēties pēc padarītiem darbiem, turklāt ilgstošā laika periodā. Ja kāds politiķis vai uzņēmuma vadītājs arī šajos graušanas un postīšanas laikos tomēr spējis būtiskāko saglabāt un attīstīt, ja viņam piemīt valstiska domāšana un vēriens, ja viņam netrūkst radošu ideju un drosmes, un ja viņam ir skaidra Latvijas nākotnes vīzija, kurā cienīga vieta mums visiem, tikai tad viņš vai viņa varētu arī visu Latviju izvest no krīzes. Un tādi cilvēki mums ir.

Nosaukšu tikai dažus. Piemēram, Ventspils mērs Aivars Lembergs. Jā, viņš nav nekāds eņģelis (un starp mums vispār nav perfektu eņģeļu). Viņš šajā procesā neaizmirsa arī savas personīgās intereses. Tomēr savā pilsētā Ventspilī viņš nebija grāvējs un postītājs. Lembergs ne vien saglabāja tranzīta infrastruktūru un to iespēju robežās neiztirgoja ārzemniekiem, bet ir to arī modernizējis, uzcēlis jaunas ražotnes un labiekārtojis pilsētu, paglābis no pārdošanas ārzemniekiem vairākus objektus visā Latvijā. Tiem uzņēmumiem, kuri vēlējās ienākt, lai darbotos Ventspilī, viņš ir pieprasījis par to labi samaksāt, ieguldīt vispārējā labklājībā. Un tas mūsdienās nav maz. Turklāt Lembergam ir daudz labu ideju, kuras viņš nebaidās paust un aizstāvēt. Pat ja par to viņu vajā un tiesā.

Manuprāt, vērā ņemams ir arī ZZS Saeimas frakcijas vadītāja Augusta Brigmaņa ierosinājums par premjerministru iecelt ilggadējo un sekmīgo Latvijas Hipotēku bankas prezidentu Inesi Feiferi. Tā kā saimniecisko krīzi Latvijā lielā mērā izraisīja tieši pasaulē patlaban dominējošā finanšu sfēra, sekmīgs bankas vadītājs varētu būt pat ļoti noderīgs.

I.Feiferis Hipotēku banku pārņēma visai bēdīgā stāvokli, taču faktiski bez valsts atbalsta un īsā laikā ir to pārvērtis par vienu no vadošajām Latvijas bankām, kura turklāt izveidoja hipotekārās kreditēšanas un ķīlu zīmju vidi Latvijā, ir nākusi ar daudzām valstiskām iniciatīvām, sekmīgi pārdzīvojusi vairākas valsts un pat globāla mēroga finanšu krīzes. Banka pasargāta arī no pavisam konkrētiem nodomiem to privatizēt. I.Feiferim ir liela un sekmīga starptautiskās sadarbības pieredze. Arī pats I.Feiferis personīgi pēdējos mēnešos ir nācis ar vairākām iniciatīvām krīzes pārvarēšanai, piemēram, programmu importa preču aizstāšanai ar Latvijas ražojumiem, vērienīgu mājokļu renovācijas programmu, kas mazinātu Latvijas energoatkarību. Ir sagatavoti priekšnoteikumi un idejas, lai Hipotēku banka uzņemtos Attīstības bankas funkcijas nepieciešams tikai valdības akcepts. Attīstības banka ir valstisks attīstības mehānisms, ar kuru, piemēram, tika atjaunota Otrajā pasaules karā sagrautā Vācija. I.Feiferim, manuprāt, piemīt izcila valstiskā domāšana, vērienīgums, uzdrīkstēšanās, netrūkst ideju un gribas tās mērķtiecīgi īstenot. Viņam raksturīgas biedriskas attiecības ar padotajiem un citiem vienkāršiem cilvēkiem, varas un naudas perspektīva viņam nav „sakāpusi galvā". I.Feiferis nav komformists, taču prot darboties komandā arī tad, ja pastāv viedokļu dažādība. Viņam ir spēja iedvesmot un motivēt.

Tie tikai divi piemēri, lasītājs droši vien atradīs arī citus cienīgus premjerministra kandidātus.

Valdībai jāļauj strādāt

Jau sarosījušies vecie tirgus reformu marodieri, kuri pieprasa krīzes pārvarēšanai iztirgot pēdējos lieluzņēmumus un valsts daļas uzņēmumos, kas vēl pieder Latvijas valstij. Tā ir Augusto Pinočeta cienīga recepte uz pilnīgu valsts izlaupīšanu un paverdzināšanu.

Netrūkst arī labu priekšlikumu par, piemēram, papīra rūpniecības atjaunošanu Latvijā (skat. NRA rakstu 2009. gada 21. februārī) un citu. Taču mūsu priekšstāvji valdībā un Saeimā izliekas tos nedzirdam viņiem nav laika, jo jādala krēsli un ietekmes. Tāpat kā visus iepriekšējos 18 gadus. Tāpēc jau gan valdība, gan Saeima ir zaudējusi sabiedrības uzticību. Un diez vai pašreizējā sastāvā un ar pašreizējo attieksmi izdosies uzticību atgūt. Arī Saeimas ārkārtas vēlēšanas, manuprāt, tuvākajā laika periodā neko būtiski nemainīs. Jo arvien pastāv disfunkcionāla partiju un vēlēšanu kampaņu finansēšanas kārtība, kas partijas padara par dažādu lielbiznesa un savtīgu interešu ķīlniecēm. Nav arī izveidojusies alternatīva, valstiskas intereses pārstāvēt spējīga partija, par kuru varētu ar paļāvību balsot. Turklāt ārkārtas vēlēšanas tikai aizkavētu jau tagad nepieciešamos krīzes pārvarēšanas pasākumus.

Tikmēr Latvijas ekonomikas strauji noasiņo, simtiem uzņēmumu gaida konkrētus, skaidrus un mobilizējošus valdības lēmumus, skaidru politikas virzienu un taisnīgus noteikumus, bet valdība un parlaments turpina kašķēties par formāliem sīkumiem un pieņem nenozīmīgus 5. šķiras lēmumus. Vai mēs to varam atļauties? Es uzskatu, ka nevaram.

Pašlaik visā pasaulē notiek grandiozas pārmaiņas. Brūk ticība brīvā tirgus reliģijai, arvien vairāk valstu iztaisno muguras, lai noraidītu vienas lielvalsts globālo diktātu. Ļogās arī dolāra hegemonija, sevi piesaka jauni saimnieciskās aktivitātes centri, un tie vairs neatrodas Rietumos. Tiek pārskatītas vecās dogmas un aizspriedumi. Jā, vēl jau vecie dinozauri var izraisīt pasaules karu, taču skaidrs, ka nekas vairs nepaliks tā, kā bijis pēdējos 20 gadus. Kārtējais pasaules iekarošanas plāns ir izgāzies. Vai Latvija vēlas palikt kā pēdējais pasažieris uz grimstošā „Titanika" klāja?

Kāda tad varētu būt izeja, ja neskaita 1934. gada 15. maijam līdzīgu valsts apvērsuma scenāriju?

Manuprāt, saimniecisku atveseļošanos nedrīkst īstenot uz demokrātisko brīvību zaudēšanas rēķina. Tauta nevis jāpiespiež strādāt ar varu vai iebaidīšanu, bet gan jāiedvesmo jāatjauno radoša darba tradīcijas, gods un arī darba poēzija. Darbs taču var būt jēgas pilns, cilvēkus pacilājošs un vienojošs, prieka un garīga gandarījuma pilns! Taču vienlaikus skaidrs, ka nepieciešama ātra, enerģiska un mērķtiecīga rīcība. Ātri, varbūt pat ik dienas, jāpieņem ļoti svarīgi lēmumi. Un šiem lēmumiem nav jābūt nepopulāriem, jo vai tad atveseļošanās vispār var būt nepopulāra? Vai kāds Latvijā ir pret atveseļošanos?

Ir skaidrs, ka Saeima ar līdzšinējo attieksmi jebkuras pozitīvas pārmaiņas tikai bremzēs un sabotēs. Pat vislabākie projekti vienkārši iestigs nebeidzamās un tukšās debatēs, kabinetu spēlēs un aizkulišu intrigās. Tāpēc Saeima no šā sloga ir jāatbrīvo. Kad tiks apstiprināta krīzes pārvarēšanai piemērota valdība, Saeimai jāpieņem tikai viens svarīgs lēmums: jāpiešķir premjerministram ārkārtas pilnvaras uz noteiktu laiku (diviem vai trim gadiem) visās jomās, kas saistītas ar krīzes pārvarēšanu un Latvijas saimniecisko attīstību. Saeima turpinās darboties, pieņemot zemāka līmeņa juridiskos aktus valdības izvēlēto attīstības programmu ietvaros. Tieši tā rīkojās ASV, kad bija nepieciešamība pārvarēt 1930. gadu Lielo depresiju. ASV prezidentam Franklinam Delano Rūzveltam tika piešķirtas ārkārtas pilnvaras, kādas raksturīgas kara stāvoklim. Visi lielie attīstības projekti Amerikā tika veikti, balstoties uz ASV prezidenta dekrētiem.

Vēl tik viena nianse, kas svarīga pašreizējām Latvijas īpatnībām. Ir noteikti jāizbeidz partiju komisāru vara un interešu sfēru dalīšana starp partijām. Nekādu partiju pārstāvju uzņēmumu padomēs, nekādu barošanās iespēju, kādas sniedz piederība tai vai citai varas partijai. Jaunajam premjeram jādod tiesības pašam izveidot sava darboties spējīga komanda. Visdrīzāk tā būs jāpiesaista no sevi pierādījušu speciālistu vidus, nevis no partijām.

Un tagad katrs iztēlosimies gaišu vīziju, kādu mēs nākotnē gribētu savu Latviju. Iztēlosimies savu un mūsu bērnu vietu tajā! Iztēlosimies arī savus darbus un devumus Latvijas labā! Iztēlosimies Latviju, kuru mēs mīlētu un ar kuru lepotos! Tad arī zināsim, par ko balsot, ko izvirzīt valdībai un ko atbalstīt. Arī grūtos brīžos atbalstīt.

Es ticu Latvijai! Mēs kopā varam to padarīt ziedošu un laimīgu!

2009. gada 23. februāris

Krustcelēs

Mēs atkal esam krustcelēs. Šoreiz uz globāla mēroga pārmaiņu sliekšņa. Mēs vēl nezinām, uz kuru pusi procesi nosvērsies, taču jau tagad droši varam paļauties, ka nekas uz pasaules vairs neturpināsies tā, kā bija ierasts pēdējās desmitgadēs. Tas ir mokošas neziņas, taču arī neiedomājamu iespēju laiks! Izslēgts nav nekas, tāpēc prāti jāatver, sapņi vairs nav jāiegrožo. Veco stereotipu aprobežots reālisms vairs nav labs padomdevējs. Jo tieši līdzīgos juku laikos arī tādām nelielām zemēm kā Latvija paveras negaidītas iespējas. Kad bruka trīs Eiropas impērijas, Latvija pirmo reizi ieguva neatkarību; kad bruka PSRS un viss Austrumu bloks, Latvija neatkarību atjaunoja, lai arī šo izdevību līdz galam neizmantoja. Tagad brūk visa vecā pasaules kārtība! Mēs taču nenogulēsim arī šo iespēju?_ Mostamies!

Pārplīsis pasaules vēsturē lielākais spekulāciju burbulis! Spekulantu tirgus (biržas un fondus) noārda vēl neredzēts tornado. Spekulāciju orģijās radītās parādu saistības vairs nav atmaksājamas. Pat ja visi pasaules iedzīvotāji atteiktos no ēdiena, pajumtes un apģērba, un visus pasaules īpašumus un resursus pārdotu kaut kādiem hipotētiskiem marsiešiem, iegūtās summas nepietiktu, lai segtu kaut desmito daļu no spekulācijās radītajiem parādiem. Lai kā pasaules baņķieri stīvētos, šos parādus agrāk vai vēlāk nāksies norakstīt. Dzīvotspējīgi paliks tikai tie ekonomiskie resursi, kas rada reālas vērtības.

ASV, kuru aiz vecas inerces vēl dēvējam par pasaulē bagātāko valsti, patiesībā ir pasaulē lielākā parādniece. Komunisma sabrukums izsludināts pāragri, jo ASV lielākais kreditors ir komunistiskās partijas pārvaldītā Ķīna. Izrādās, ASV ir ražojusi tikai papīra un digitālos dolārus, un citus nesegtus vērtspapīrus, bet reālo produkciju ražojusi Ķīna un citas donorvalstis. Izplēn kārtējais patērētāju sabiedrības mīts, jo pasaule allaž atradusi līdzekļus un gara spēku, lai atbrīvotos no parazītiem.

ASV valdība dažās lielākajās bankās un apdrošināšanas aģentūrās, lai tās glābtu, jau iepumpējusi vairāk nekā 11 triljonus dolāru, taču tas neko nav līdzējis kreditēšana Amerikā nav atsākusies. Bankas iesūknētos dolārus pietur un nogaida brīdi, kad visu pārējo ekonomiku varēs nopirkt par sviestmaizes cenu un ieviest totālu diktatūru. Tikmēr masveidā bankrotē ASV uzņēmumi, darbību pārtrauc milzīgās lielveikalu ķēdes, dažādie starpnieku un pakalpojumu kantori. Atbrīvotās telpas un biroji stāv tukši nevienam tie vairs nav vajadzīgi. Ik dienas tūkstoši un tūkstoši zaudē darbu, amerikāņu ieķīlātās mājas pārņem kreditori, kredītkaršu parādi aug astronomiskā ātrumā. ASV pilsētās tiek izvietotas karaspēka daļas, lai apspiestu gaidāmos nemierus, arestētos gaida jau sagatavotās koncentrācijas nometnes, kuras ASV dēvē par FEMA Camps. Vairāk nekā miljons amerikāņu jau ierakstīti melnajos sarakstos viņus var kuru katru brīdi arestēt bez apsūdzības uzrādīšanas. Viena no pazīmēm, lai nokļūtu melnajā sarakstā, ir atsaukšanās uz ASV Konstitūciju.

Neatkarīgie novērotāji jau sen to zināja, taču tagad pat tādi oficiāli atzītie ekonomisti kā Nobela prēmijas laureāts ekonomikā Pols Krugmans atzīst, ka krīze jau pārsniegusi 1929. gada Lielās depresijas apmērus un turpina padziļināties. Lai no tās izrāptos, ASV būs nepieciešami vismaz 10 gadi. Un arī tikai tādā gadījumā, ja valdība nekavējoties sāks īstus depresijas pārvarēšanas pasākumus. Jaunais ASV prezidents B. Obama, kuru izvirzīja ASV finanšu centrs Volstrītā, reālo ekonomiku atveseļot nesteidzas, bet turpina

glābt spekulantus.

Kamēr ASV investori uz nebēdu laupīja Austrumeiropu un citus pasaules reģionus, tikmēr pašās ASV pagrima ne tikai ražošana (izņemot dažas militāri industriālā kompleksa kompānijas), bet arī valsts infrastruktūra. Bankrotējusi arī automobiļu rūpniecība, kas pēc II pasaules kara bija Amerikas lepnums. Dolāra turpmākais liktenis atkarīgs no Ķīnas, Japānas un naftas eksportētājvalstu labvēlības, kā arī no narkotiku industrijas un citu kriminālo industriju labvēlības, kuras līdz šim savu gigantisko peļņu atmazgāja caur Rietumu bankām, līdz ar to uzturot dolāra cirkulāciju. Dolārs turēsies tik ilgi, kamēr minētās valstis lielāko daļu savu ieņēmumu izmantos ASV Valsts kases obligāciju iepirkšanai. Cita seguma dolāram vienkārši nav.

Līdz šim dolāru cirkulācija balstījās uz vienošanos ar korumpētiem arābu valstu vadītājiem un militāras agresijas draudiem. Piemēram, lielākais Sadama Huseina grēks bija tas, ka viņš pavēlēja Irākas naftu tirgot par eiro, nevis par dolāriem. Arī Irāna savu naftu tirgo par eiro, tāpēc atkal jauna kara draudi.

Taču nu jau vairākas valstis sākušas atkratīties no dolāra jūga. Vairs tikai apmēram 60% starpvalstu darījumu pasaulē notiek dolāros. Dienvidaustrumu Āzijas valstis, lai atbrīvotos no dolāra, savu sadarbību sākušas balstīt uz ilgtermiņa bartera līgumiem. Daudzos pasaules reģionos notiek sagatavošanās darbi, lai tirdzniecības un starpvalstu sadarbības nodrošināšanai turpmāk ieviestu reģionālās norēķinu sistēmas, kurām dolāri nebūs nepieciešami.

Tiesa, arī ASV sākusi pretpasākumus. Kā nesen Davosas foruma laikā atzina bēdīgi slavenais multispekulants Džordžs Soross, patreizējais naftas cenas kritums ir radīts ar nolūku vājināt tās naftu eksportējošās valstis, kuras uzdrīkstējušās pretoties pastāvošajai globālajai kārtībai, proti, Venecuēlu, Irānu, Krieviju un dažas arābu valstis.

Bez tam ASV sākušas palielināt savu militāro klātbūtni Centrālajā Āzijā. Jau sākta arī Pakistānas bombardēšana, jūtami centieni savā starpā sanaidot Indiju, Pakistānu, Ķīnu, Irānu, Krieviju un citas valstis. To paredz t.s. Zbigņeva Bžezinska doktrīna kas kontrolēs Āziju, tas kontrolēs visu pasauli. Turklāt tieši uz Āziju ir pārvietojies pasaules ekonomisko aktivitāšu centrs. Taču šoreiz, šķiet, Āzijas valstis to labi saprot, tāpēc veido savu stratēģisko aliansi, kuras pamatā ir Šanhajas vienošanās.

Tā vai citādi, taču diemžēl nav izslēgts, ka ASV savu hegemoniju pasaulē centīsies glābt, izraisot III pasaules karu, kurā tiks uz nebēdu lietoti kodolieroči.

Pa vecam dzīvot nespēs arī Rietumeiropa. Lielbritānijai ir tās pašas fatālās vainas, kas ASV. Pārējās Rietumeiropas valstīs tautsaimniecības stāvoklis nedaudz labāks nekā ASV, vismaz infrastruktūras ziņā, taču par klupšanas akmeni kļūst tie pamati, uz kuriem būvēta Eiropas Savienības struktūra. Depresijas pārvarēšanai nepieciešamas apjomīgas valdību tiešo investīciju programmas, taču tās nav iespējamas, ja turpina ievērot t.s. Māstrihtas kritērijus (budžeta deficīta ierobežojums u.c.). Ja Māstrihtas kritērijus neievēros (ko grasās darīt dažas dalībnieces, piemēram, Francija un Vācija), sabruks eiro un arī citas ES konstrukcijas.

Kā akmens slīcēja kaklā Rietumeiropai ir tās spekulatīvās investīcijas apmēram 1,5 triljonu apjomā, kuras veco dalībvalstu bankas (sevišķi Austrijas un Skandināvijas bankas) ieguldījušas Austrumeiropas valstu nekustāmo īpašumu burbulī, tai skaitā arī

Latvijā. Arī šie kredīti nav atgūstami, taču tie var itin viegli sagraut Rietumeiropas valstu finanšu sistēmu. Visbeidzot spēcīgākās ES dalībvalsts Vācijas valdība jau ir paziņojusi, ka nekāda reāla palīdzība parādos iedzītajām Austrumeiropas valstīm nav pieļaujama. Kādus pierādījumus mums vēl vajag, lai pārliecinātos par ES patieso vērtību un solidaritāti?

Tātad trekna jautājuma zīme ir uzlikta daudziem līdzšinējiem neoliberālisma svētumiem. Ja kritīs ASV ietekme, nepastāvēs arī tādas ASV dominētās globālās institūcijas kā Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules Banka un Pasaules Tirdzniecības organizācija. Tiesāti tiks tādi šo organizāciju spiegi un sargsuņi kā starptautiskās reitingu aģentūras. Dolārs vairs nebūs pasaules rezerves un tirdzniecības valūta, tā vietu ieņems reģionālās valūtas. Apšaubāma ir eiro un Eiropas Savienības nākotne. Ja nu vienīgi Eiropas Savienība spēs transformēties uz Eiropas tautām pieņemamākiem savstarpējās sadarbības principiem.

Latvijas valdības kurss uz sabrukumu

Depresija ir tāds saimnieciskā panīkuma stāvoklis, kuru paši saviem spēkiem nespēj pārvarēt ne atsevišķi indivīdi, nedz pastāvošās privātās struktūras. Ja nenāks nekāds attīstības impulss no valsts puses, sabiedrība vienkārši būs spiesta atgriezties naturālās saimniekošanas stāvoklī. Tas nozīmē, ka cilvēki iespēju robežās atgriezīsies laukos, sēs un audzēs savām vajadzībām, iespēju robežās paši darinās apģērbu un darbarīkus, aizsargās savas mājas un laukus no apkārt klīstošām laupītāju bandām, šo to spēs nopirkt vai iemainīt no spekulantiem un kontrabandistiem. Naudas vietā būs bartera darījumi. Ceļi un pārējā infrastruktūra ātri aizaugs un sairs, vai arī tiks izlaupīta, nedarbosies daudzas ierastās sabiedriskās institūcijas, lielveikalu tukšās ēkas tiks izdemolētas, izlaupītas un apgānītas. Liela daļa cilvēku kļūs burtiski lieki. Viņiem atliks vai nu nomirt vai doties bēgļu gaitās uz citām zemēm.

Tieši uz šādu iznākumu orientēta tā politika, kuru patlaban saskaņā ar SVF prasībām īsteno Latvijas valdība. Samazinātie valsts izdevumi un palielinātie nodokļi izraisīs arvien vairāk bankrotu, radīs arvien vairāk bezdarbnieku. Jau tuvākajos mēnešos radītā bezdarbnieku armija vairs nesaņems nekādus pabalstus, jo vienkārši nebūs naudas. Naudas nebūs arī pensijām, bērnu, māmiņu un invalīdu pabalstiem.

Godmaņa un tagad arī veidojamā Dombrovska valdība Latviju vada pa lejupejošu spirāli, kurā katrs nākamais cikls prasīs aizvien lielākus upurus. Nu jau ieplānots lēmums par 20% samazināt algas tiem, kuriem jau tā algas nav lielas. Kā arī palielināt nodokļus, kurus no brūkošas ekonomikas nebūs iespējams iekasēt. Augošā bezdarbnieku armija nodokļus nemaksās, bet tikai prasīs pabalstus. Tas nozīmē, ka valsts ieņēmumi strauji samazināsies, un jau pēc mēneša vai diviem valdībai būs jāapsver jauns izdevumu, algu un pabalstu samazinājums. Un pēc tam vēl viens un vēl viens līdz pilnīgai paralīzei.

Kāpēc valdība un oficiālie ekonomisti uzņēmušies tik destruktīvu un iracionālu kursu, kas faktiski ir genocīds pret pašu tautu?

Protams, t.s. ārvalstu investoru interesēs. 7,5 miljardu palīdzības pakete nav nekāda palīdzības pakete, bet gan kredīts ar klāt pieliktu noteikumu paketi. Tas nav domāts Latvijas ekonomikas glābšanai vai krīzes pārvarēšanai. Kredīts domāts, lai kompensētu ārvalstu spekulantu zaudējumus, kā arī lai uzturētu valdību (administratīvo aparātu), kuras uzdevums ir turpināt piedzīt parādus to pašu ārvalstu investoru interesēs. Bet galvenais lai pašu Latviju iedzītu vēl lielākos parādos un vēl lielākā atkarībā.

Ārvalstu investoru mērķis ir Latviju ievest totālā bankrotā, lai pēc tam visus mūsu resursus nopirktu par sviestmaizes cenu. Kādu skaistu rītu Repše vai līdzīgs darbonis vienkārši paziņos: lai turpinātu maksāt Latvijas starptautiskos parādus un noturētu lata kursu, mums jāpārdod Latvenergo, Latvijas dzelzceļš, Lattelekom valsts daļas, Hipotēku banka, Latvijas radio un pasts, ostas, termināli, meži, ceļi, pazemes naftas un gāzes vadi, elektrostacijas, Inčukalna pazemes gāzes krātuve utt. Bet privātie uzņēmumi, kuri vēl nav ārvalstnieku īpašumā, pārdosies paši, jo darboties tādos apstākļos vienkārši nebūs iespējams.

Kādi pasākumi nepieciešami depresijas pārvarēšanai?

Tie ir labi aprakstīti pētījumos par ASV prezidenta Franklina Rūzvelta „Jauno kursu" un mūsu pašu K. Ulmaņa pasākumiem Lielās depresijas pārvarēšanai 1930. gados. Arī minētais ASV ekonomists Pols Krugmans savā grāmatā The Return of Depression Economics atzīst, ka nekas labāks vienkārši nav izdomāts. Par to vienisprātis arī daudzi neatkarīgie ekonomisti.

Lai sāktu ekonomikas atveseļošanu, Latvijas valstij vispirms jāmēģina ar starptautiskajiem kreditoriem vienoties par citu parādu nokārtošanas kārtību vai ilgtermiņa izlīgumu. Ja kāds cilvēks savu algu nospēlē kazino, viņš taču nevar pretendēt uz valsts kompensāciju? Tāpat, ja ārvalstu spekulanti brīvprātīgi iesaistījās riskantās spekulācijās un paši Latvijā ar savu kapitālu uzpūta nekustamā īpašuma burbuli (cerot uz ekonomiski nepamatotu peļņu), viņiem par to ir jāuzņemas arī sava atbildības daļa.

Ja ārvalstu investori nepiekritīs saprātīgam risinājumam, tad Latvijas valstij atliek vienpusējā kārtībā izsludināt valsts defoltu, kā arī savas suverenās tiesības pašai brīvi rīkoties ar Latvijas resursiem, lai valsti izvestu no depresijas.

Otrkārt, steidzami jāveic vispārēja valsts revīzija, lai noteiktu, kādi resursi un iespējas mums ir, un kādas ir galvenās vajadzības. Uz šīs revīzijas pamata jāizstrādā komplekss ekonomikas atdzīvināšanas plāns.

Tautsaimniecības atveseļošana prasa valsts izdevumu palielināšanu, nevis samazināšanu, kā arī nodokļu pazemināšanu ražotājiem. Lai nav tā, ka periodā, kad bankas grābj rekordpeļņu, reālo vērtību ražotāji ir spiesti bankrotēt.

Tā kā mūsu izdzīvošana ir atkarīga no preču importa, pirmkārt nepieciešami ieguldījumi ražošanas nozarēs, kuras importu aizvietos ar vietējiem ražojumiem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka globālā krīze paralizē arī starptautisko tirdzniecību, un resursu cenas pasaules tirgū var svārstīties fantastiskā diapazonā. Un pirmkārt steidzami jāatbalsta vietējās pārtikas ražošana. Jo mēs varam tīri labi iztikt bez mobilajiem telefoniem un citām luksus precēm, bet bez pārtikas ilgi neizvilksim. Pārtika būs aktuāla jebkuros apstākļos. Tātad lauksaimniekiem jārada maksimāli labvēlīgi ražošanas apstākļi. Jāievieš tirgus aizsardzības pasākumu komplekss, jāmaina lata kurss, jāmaina nodokļu politika utt. Uz ES subsīdijām nenākas paļauties, jo tās mūsu lauksaimniekus diskriminē un padara konkurēt nespējīgus. Atmetīsim rozā ilūzijas: simtprocentīgi paļauties tuvākajos gados mēs varēsim tikai uz saviem resursiem.

Otrkārt, jāattīsta Latvijai tradicionālā vieglā rūpniecība, kas reformu rezultātā tika iznīcināta. Jo otrā katra cilvēka pamatvajadzība ir apģērbs un apavi. Šai sakarā ir kategoriski jāatsakās no ievesto humpalu biznesa. Kamēr uz katra stūra kilogramiem tirgos ārvalstu humpalas, tikmēr mūsu pašu industrijai te vietas nebūs. Vieglā rūpniecība ir piemērota kooperācijas attīstībai, piemēram, paši cilvēki ar valsts atbalstu var organizēt šūšanas, aušanas un apavu ražošanas kooperatīvus. Izejvielas daļēji iegūstamas no pašu resursiem, taču kokvilna un daži citi materiāli diemžēl jāimportē.

Latvija nav sevišķi bagāta ar dabas resursiem, tomēr šis tas mums ir. Piemēram, meži. Tai pat laikā koksnes produkciju ar augstu pievienoto vērtību mēs arvien importējam, maksājot valūtā. Piemēram, papīru. Tāpēc steidzami jāiegulda celulozes un papīra rūpnīcas celtniecībā. Bez tam no koksnes var iegūt arī daudzus citus produktus ķīmiskai un farmaceitiskai rūpniecībai, kurus varēsim arī eksportēt.

Latvija cieš no smagas energoatkarības. Arī enerģijas nesējus mēs galvenokārt importējam, maksājot ar valūtu. Šai ziņā iespējami vairāki pasākumu kompleksi, kas mūsu atkarību mazinātu: savas biodegvielas un kurināmo produktu ražošana (saistīta ar lauksaimniecību un mežrūpniecību), mājokļu siltināšana un renovācija (ietaupīsies enerģija, turklāt tūkstošiem celtnieku iegūtu labu darbu), atomelektrostacijas būvniecība. Mājoklis mūsu klimatiskajos apstākļos ir trešā katra cilvēka pamatvajadzība.

Jā, atomelektrostacijas būvniecībai būs nepieciešama valūta un ārvalstu speciālisti. Valūtu valsts iegūtu, ja sakārtotu tranzīta jomu. Ienākumus no tranzīta pašlaik gūst vairākas anonīmas kompānijas, kas reģistrētas t.s. offshore zonās. Ja nevar citādi vienoties par saprātīgu ienākumu dalīšanu ar valsti, tad šī joma jānacionalizē. Depresijas apstākļos tā ir normāla procedūra. Principiāli jāpārtrauc prakse, kad kādi Latvijā darbojošies uzņēmumi izvairās no nodokļiem, reģistrējoties offshore zonās. Tas būs svarīgs valsts ieņēmumu avots. Jā, varbūt nodokļu likmes var samazināt, taču ar visiem līdzekļiem jāpanāk, lai tie 100% nonāktu budžetā.

Latvija patlaban ir kā sacaurumots trauks, no kura uz visām pusēm izplūst mūsu resursi. Piemēram, pensiju otrais līmenis arvien tiek iepludināts ASV vērtspapīru tirgū, kur mūsu līdzekļi vienkārši pazūd spekulācijās uz neatgriešanos. T.s. ārvalstu investori ir piesūkušies faktiski visām mūsu ienākumu straumītēm, jo bankas un apdrošināšanas sabiedrības pieder galvenokārt ārvalstniekiem. Tas nozīmē, ka viņi pelna ( vai apliek ar nodevu) gandrīz no visa, kas Latvijā notiek: no mūsu komunālajiem maksājumiem, apdrošināšanas prēmijām, naudas pārskaitījumiem, kredītiem, valsts un pašvaldību kontu apkalpošanas, privātiem noguldījumiem utt. Šī noasiņošana vai valsts hemoroīds ir maksimāli jāaptur. Ja nevar vienoties citādi, tad šīs jomas jānacionalizē, jāatņem darbības licences u.tml. Banku nacionalizācija šai periodā ir normāla, dabiska procedūra to jau dara daudzas valstis. Tās ir katras neatkarīgas valsts suverenās tiesības! Tā vai citādi, bet visiem iespējamajiem uzkrājumiem jāpaliek Latvijā tie jāiegulda Latvijas tautsaimniecībā.

1990. gados Latviju bija pārņēmis iestāšanās drudzis gandrīz visās iespējamās starptautiskās organizācijās un līgumos. Taču tagad mēs visām šīm organizācijām maksājam dalības naudu, turklāt valūtā. Jāapsver, kura dalība patiešām ir lietderīga, bet bez kuras var iztikt. Piemēram, cik lietderīga bija pievienošanās Starptautiskajam autortiesību līgumam? Par katru Latvijas radio atskaņoto ārzemju dziesmu, par katru realitātes šovu, spēļu izrādi vai dumju ziepeni mēs tagad maksājam ārzemniekiem. Katru gadu miljonus un vēlreiz miljonus dolāru. Un tai pašā laikā Latvijas kultūra, grāmatniecība un filmu industrija nīkuļo.

Var rīkoties arī citādi: no daudziem ārvalstu izklaides produktiem jāatsakās, to vietā izvēloties vietējo devumu. Tad atlīdzība par autortiesībām paliks Latvijā un stimulēs pašmāju radošos darbiniekus. Latvijai depresijas pārvarēšanas periodā patiešām nepieciešama poētiska un garīga iedvesma, kuru var sniegt kultūras darbinieki, kā arī amatieru mākslinieciskā pašdarbība katrā kopienā.

Cilvēkiem pašiem jāorganizē mākslas un kultūras biedrības, dažādi zinātniski un informatīvi priekšlasījumi, pieredzes apmaiņa, draudzīgas kopā saiešanas, iedvesmojošas teātra izrādes, kā arī saimnieciskās kooperatīvās biedrības. Tas viss stiprinās tautas garu un saliedētību krīzes pārvarēšanas periodā.

Kooperācijas principi izklāstīti ar Hipotēku bankas atbalstu sarakstītajā grāmatā „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē". Meklējiet to bibliotēkās un internetā.

Vēl var atrast daudzus valsts ienākumu un ietaupījumu avotus, kurus īsā rakstā nav lietderīgi aprakstīt. Ideja taču skaidra?

Daudzi arvien inerces vai nezināšanas dēļ cer uz ārvalstu investīcijām, kredītiem vai palīdzību. Pēdējais laiks saprast, ka nekā tamlīdzīga tuvākajā laikā vienkārši nebūs, jo tagad katra valsts ir aizņemta ar sevis glābšanu. Gluži otrādi kapitāls no Latvijas strauji aizplūst. Tāpēc arī mums šai periodā jāglābj pašiem sevi, protams, iespēju robežās sadarbojoties ar citām valstīm, taču uz abpusēji izdevīgiem noteikumiem.

Tai pašā laikā esam aizmirsuši, ka arī Latvijas valstij ir tiesības emitēt savu naudu. Ja dolāra segums ir nestabils balstīts uz nesamaksājamiem parādiem un militāriem draudiem , tad mēs sava lata vērtību varam segt ar reāliem projektiem, kuri mūs turklāt izvedīs no depresijas. Latvijai ir tik daudz nolaistu vai sagrautu nozaru, tik daudz steidzami darāmu darbu un projektu, ka nekādam bezdarbam vienkārši nav pamata. Gluži otrādi šī depresija paver vienreizēju iespēju atsaukt mājās arī tos Latvijas pilsoņus, kuri tagad spiesti kā lēts darbaspēks sevi pārdot citām valstīm. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Īriju, Lielbritāniju un citas viesstrādnieku zemes tagad pašas kritušas depresijā un vēlas no svešajiem viesstrādniekiem atbrīvoties.

Valsts finansētu attīstības programmu ietvaros radīsies tūkstošiem jaunu darbavietu. Ja vēlamies kļūt moderna valsts, ar kuru labprāt vēlēsies sadarboties citas valstis, mums pirmkārt jāizveido moderna infrastruktūra: labi ceļi, ātrgaitas dzelzceļi (vēlams, starptautisku tranzīta projektu ietvaros), modernas ostas, tilti, metro līnijas, pārējā loģistikas infrastruktūra, zinātniskie centri, ražošanas bāzes, izglītības iestādes, kuras gatavo tautsaimniecībai nepieciešamos speciālistus (nevis kaut kādas abstraktas modes profesijas, kas nevienam nav vajadzīgas), kultūras objekti. Ja Rietumeiropa vēlēsies izdzīvot (jācer, ka vēlēsies), tā noteikti izvērsīs plašu sadarbību ar Krieviju un jaunajiem attīstības centriem Āzijā. Latvijai tas paver unikālas iespējas, kuras vienkārši nedrīkstam nogulēt.

Tikai viens brīdinājums. Mēs šos objektus nedrīkstam celt līdzšinējā kārtībā, ar mākslīgi uzpūstām cenām, kā, piemēram, bēdīgi slaveno Dienvidu tiltu. Līdzšinējā konkursu rīkošanas kārtība ir defektīva tā nenodrošina nedz objektu kvalitāti, nedz optimālas darba izmaksas. Līdz šim neviena apjomīga jaunbūve vai rekonstrukcija Latvijā nav notikusi bez neglīta skandāla. Bez tam līdzšinējā konkursu kārtība lielā mērā bija orientēta uz ārvalstu kontraktoru privilēģijām, kuri pēc uzvaras konkursā līga reālos darba izpildītājus dažādu līmeņu subkontraktorus. Šādas rebes ir vienkārši jāpārtrauc, orientējoties vienīgi uz Latvijas ilgtermiņa interesēm. Arī te darbs zinātniekiem, projektētājiem un praktiķiem, kuri spēj projektēt izturīgas būves un aprēķināt reālās izmaksas. Ja šādus darbus nav gatavas veikt privātās firmas, tad valstij jādibina savas firmas vai akciju sabiedrības.

Kad Somija nonāca lielās saimnieciskās grūtībās, tā ieguldīja lielus līdzekļus zinātnē, lai pārorientētu savu tautsaimniecību jaunajiem apstākļiem, kādi radās pēc PSRS sabrukuma. Pasaulē slavenā Nokia ir tikai viens no šo valsts gudro ieguldījumu augļiem. Kas būs Latvijas Nokia?

2009. gada 13. marts

Kā dzīvosim Post-Amerikas laikmetā?

Vai virsraksts sasmīdināja?. Atceros, kā pirms kādiem 25 gadiem (no 1983. līdz 1986. gadam), kad es kādā kompānijā, parasti pie šņabja glāzes, sāku klāstīt par drīzo PSRS sabrukumu un iespēju Latvijai kļūt neatkarīgai, par maniem vārdiem vienkārši smējās. Labsirdīgi, bet tomēr smējās. Tas gan pēc pāris gadiem tiem pašiem cilvēkiem netraucēja pavisam nopietni ar spožām acīm stāvēt mītiņos zem sarkanbaltsarkanajiem karogiem. Un smieties ir veselīgi. Smiekli izkrata vecas, sapelējušu domu konstrukcijas, mazina emocionālo spriegumu.

Nē, neesmu nekāds Eižens Finks vai Pāvels Globa, un uz gaišreģa spējām nepretendēju. Taču kopš bērnu dienām mani intriģē pasaulē notiekošie procesi. Tieši reālie procesi, nevis to līdz nepazīšanai sagrozīts atspoguļojums t.s. masu informācijas līdzekļos! Neskatos futbolu, nedz TV Panorāmu vai raidījumu „Kas notiek Latvijā", nedz citus realitātes šovus. Standartformātā tiražētās ziņas mani labākajā gadījumā garlaiko. Turklāt tās neuzlabo garastāvokli, jo pārsvarā ir negatīvas. Taču cenšos ielūkoties un izjust to, kas notiek aiz šīs fasādes. No tā varu krist azartā, pat naktis negulēt. :)

Jau gadiem sekoju līdzi tiem vērotājiem un pētniekiem, kuri prognozē ASV impērijas drīzu sabrukumu, tomēr pats ilgi šaubījos, vai par to rakstīt, tāpēc šādu iespēju minēju tikai garāmejot un drīzāk kā publicistiem raksturīgu pārspīlējumu.

Cilvēki, tāpat kā valdības, tiecas turēties pie tā, kas ir un kas ir pazīstams, pat ja tas pazīstamais ir indīgs, pazemojošs, atkarību izraisošs un citādi nebaudāms. Viss jaunais baida, tāpēc ierastai domāšanai un uzskatiem ir milzīga inerce. Tas ir fakts, ka visas impērijas agrāk vai vēlāk sabrūk, taču vai tiešām mums vienas paaudzes laikā lemts būt par lieciniekiem divu globālu impēriju sabrukumam, kas visu pasauli vēlreiz apgriezīs ar kājām gaisā?

Lai par to mierīgi domātu, jābūt psihiskai gatavībai, iekšējai brīvībai un atvērtam prātam. Tāpēc es jūs neaicinu man noticēt. Turpiniet ticēt, ka notikusi tikai kārtējā biznesa cikla korekcija, ka pēc dažiem jostas savilkšanas gadiem vai mēnešiem ekonomika brīnumainā kārtā atveseļosies, un viss turpināsies pa vecam: bankas izsniegs kredītus, lielveikali ar lētām precēm cīnīsies par mūsu maciņiem un kredītkartēm, biržas un sociālie fondi plauks, investori nāks iekšā un sēs jaunu labklājību; galu galā arī starptautiskais terorisms tiks sakauts uz mūžiem un iestāsies F. Fukujamas pasludinātais vēstures gals tūkstošgadīgā liberālisma valstība.

Šajā rakstā pat nevēlos neko pierādīt, izvirzīt kādus loģiskus apsvērumus, vilkt paralēles ar citām no vēstures zināmām impērijām. Par to ir sarakstīti biezi sējumi. Meklējiet, un jūs atradīsiet, ja ir tāda vēlme. Interesējieties un domājiet paši! Šoreiz aicinu tikai piedalīties pavisam nenopietnā prāta spēlē par tēmu „Kā dzīvosim pēc Amerikas sabrukuma". Varam uz brīdi iztēloties, ka tā tāda stilīga datorspēle. Vienkārši pafantazēsim!

Kas notiek, kad sabrūk impērijas un sistēmas?

Nekas vairs nedarbojas tā, kā vēl nesen. Vakarējie tikumi un ierašas vairs neder. Nekas, kas gadiem lolots un cerēts, vairs neskaitās. Viss liekais un uzpūstais pazūd. Atklājas daudzi meli, bet tam vairs nav praktiskas nozīmes. Vecais prestižs un kādreiz rūpīgi būvētās karjeras pārvēršas par ļaunu joku. Nedarbojas bijušās iestādes un institūcijas. Jebkādi pūliņi glābt sistēmu nozīmē tukšu laika un izdevību zaudēšanu. Taču īstenās universālās vērtības, kuras iepriekš varbūt tika noniecinātas, aizmirstas un izsmietas, paliek un iegūst nebijušu spēku. Arī pēc sistēmas sabrukuma dzīve turpinās (lai gan daudzi, kas nav tam sagatavojušies, iet bojā), tikai tā iegūst citus vaibstus, citas prioritātes. Cilvēki pēkšņi apjauš, kas dzīvē ir patiešām svarīgs, bet kas bijis tikai maldi, ilūzijas un sevis izniekošana.

Patiesībā tas sabrukums, ko piedzīvojām pēc PSRS krišanas, bija tikai tāds pussabrukums. Taču tam bija daudzas īsta sabrukuma iezīmes, kuras izjuta un arvien vēl izjūt liela sabiedrības daļa. Un mēs nesabrukām līdz galam, jo ātri vien pārlēcām uz citu platformu, kurā bija mums jau pazīstamas iezīmes.

Gan PSRS, gan ASV bija daudz kopīgu iezīmju: industriālisma, militārās varenības, tehniskā progresa un materiālisma kults ar globālām ambīcijām. Abas impērijas balstījās uz mesiānisku ideoloģiju, kuru tiecās dažādiem paņēmieniem uzspiest pārējai pasaulei. Arī realitātē abas impērijas sacentās par cilvēces prātiem un sirdīm, no kā pasaulei pat atleca zināms labums. Piemēram, lai vairotu savu pievilcību, abas impērijas centās pasaulei parādīt, ka arī parastais cilvēks viņu sistēmas ietvaros dzīvo labāk. Lai pārspētu PSRS, arī Amerika bija spiesta ieviest astoņu stundu darba dienu, nodrošināt minimālo algu, vecuma pensijas un citas sociālās garantijas, ievērot arodbiedrību prasības utt.

Kad PSRS sabruka, Rietumos parasto cilvēku tiesības tika būtiski apgraizītas, lai nodrošinātu maksimālu peļņu lielā kapitāla turētājiem. Atbrīvoti no vajadzības ievērot parasto cilvēku intereses, finanšu sektors un korporācijas zaudēja jelkādu mērenību. Tieši šis apstāklis paātrināja šīs sistēmas iespēju izsmelšanu. Līdz ar to nonākam pie paradoksāla secinājuma: kapitālisma sistēmas bojāeju, ko pamatoti prognozēja izcilie domātāji jau XIX gadsimtā (ne tikai marksisti, bet arī humānisti, nacionālisti un dažādi sociālie reformatori), paildzināja eksistenciāla vajadzība konkurēt ar alternatīvu sistēmu, kuru iemiesoja PSRS parauga komunisms. Komunisma sistēmai sabrūkot, kapitālisms savā iedomātās uzvaras reibumā zaudēja pašsaglabāšanās instinktus, atteicās no svirām, kuras ilgstoši nodrošināja kapitālisma dzīvotspēju.

Arī sabrukuma galvenie cēloņi abām impērijām ir līdzīgi. Nosaukšu dažus būtiskos: iestigšana neuzvaramos karos (Afganistāna, Irāka u.c.), mērenības zaudēšana, nosakot militāro budžetu, ieslīgšana nesamaksājamos ārējos parādos un iracionāla izšķērdība, grūtības nodrošināt tehnoloģiskajam progresam nepieciešamos resursus, korumpēta politiskā sistēma un smags valsts aparāts, kas nav spējīgs reformēties, valdošo aprindu lieluma mānija, kas izslēdz atklātas, godīgas diskusijas un dialogu ar sabiedrību.

Un nosauciet kaut vienu labu iemeslu, kāpēc pasaulei būtu turpmāk jāpacieš parazītiska piramīdas shēma, kura pati neko neražo, tikai izlaupa pasaules resursus, savu morālo nepilnvērtību un garīgo tukšumu remdina patēriņa orģijās, nekaunīgi izmanto citu zemju darbaspēku, visiem uzspiež savu kroplīgo mācību, bet nepakļāvīgos iebombardē atpakaļ akmens laikmetā?

Tādas piramīdas shēmas sabrūk, tiklīdz tās zaudē tālākas izplešanās iespējas. Gluži kā „Banka Baltija" Latvijā, ja kas tādu vēl atceras.

Pēc Amerikas sabrukuma vēlreiz mainīsies ģeopolitiskais līdzsvars, un Latvijai vairs nebūs atpazīstamas platformas, uz kuras tik viegli pārlēkt. Ja nu vienīgi Krievija, taču pārmaiņas grūti prognozējamā veidā skars arī Krieviju, kura patlaban arī ir lielā mērā integrējusies Amerikas dominētajā pasaules kārtībā. Katrā ziņā jaunās kārtības izveidošanās prasīs zināmu laiku, kurā, iespējams, Latvijai neatliks nekas cits kā mēģināt beidzot nostāties pašai uz savām kājām. Vai arī piedzīvot pilnīgu sabrukumu un dezintegrāciju.

Civilizācijas sabrukuma stadijas aizņemos no krievu izcelsmes amerikāņa Dmitrija Orlova raksta „Piecas sabrukuma stadijas":

I.       finanšu sabrukums. tiek zaudēta ticība ierastajam biznesa ciklam. Nākotne vairs neatbilst priekšstatam par pagātni tādā mērā, ka tas neļauj reāli izvērtēt risku vai garantēt finanšu vērtību nezušanu. Finanšu institūcijas pārņem maksātnespēja, iekrājumi pazūd, pieeja kapitālam zūd.

II.     komerciālo struktūru sabrukums. zūd ticība, ka „par visu gādās tirgus". Nauda tiek devalvēta vai arī saplok tās apjoms, atlikušās preces tiek slepeni uzkrātas ārpus komerciāliem uzņēmumiem, sabrūk importa un vairumtirdzniecības tīkli, par normu kļūst pirmās nepieciešamības preču trūkums.

III.   politiskais sabrukums. zūd ticība, ka „par visu gādās valdība". Jelkādi ierēdņu mēģinājumi nodrošināt izdzīvošanas preču pieejamību cieš neveiksmi vai dod tieši pretējus rezultātus. Politiskās institūcijas zaudē pēdējo leģitimitāti un nozīmi.

IV.   sociālais sabrukums. zūd ticība, ka „par mani parūpēsies cilvēki". Vietējās sociālās institūcijas un labdarības organizācijas, kuras steidz aizpildīt radušos varas vakuumu, ātri vien izsmeļ savus resursus un/vai izšķīst iekšējos konfliktos.

V. kultūras sabrukums. zūd ticība cilvēces cēlajām īpašībām. Indivīdi zaudē spēju būt laipni, atsaucīgi, iejūtīgi, nesavtīgi, līdzjūtīgi, godīgi, viesmīlīgi, mīloši. Ģimenes izjūk un turpmāk katrs tās loceklis individuāli cīnās par izsīkstošajiem izdzīvošanas resursiem. Par moto kļūst teiciens „kaut tu nomirtu rīt, lai es varētu izdzīvot līdz parītam". Izplatās kanibālisms.

Vai Latvija bija neatkarīga?

Vispirms jātiek skaidrībā, kas ar Latviju (Amerikas impērijas perifērijas sastāvdaļu) noticis pēdējos 18 gados?

Latvija gan pasludināja politisko neatkarību, taču, lai izpatiktu saviem Amerikas aizgādņiem, mērķtiecīgi iznīcināja savas reālās ekonomikas bāzi, t.i., ražošanu. Kāpēc tas bija nepieciešams varenajai Amerikai?

Amerikas morāli apšaubāmās globālās ambīcijas noteica, ka pat uz saviem tuvākajiem sabiedrotajiem tā paļauties nevar, tāpēc tie jātur stingrā atkarībā. Amerika izvēlējās kursu uz „pilna spektra dominēšanu" pār visu pasauli. Amerika uz zemeslodes izvēlējās gan savas dabas resursu krātuves, gan lēta darbaspēka ražotnes, un to visu tiecās integrēt vienā globālā tīklā, kura pārvaldes sviras atdotas drošās anglo-amerikāņu oligarhijas rokās. Globalizācija (valstu suverenitātes deldēšana) nebija objektīvs process, bet gan mērķtiecīga ekspansija uz citu tautu rēķina.

Katra patiesi neatkarīga valsts šo globālo kārtību apdraudēja gan burtiski, gan simboliski kā paraugs citām valstīm. Izejvielu apgādātāju loma bija nozīmēta ar resursiem bagātām valstīm, bet lēta darbaspēka loma Trešās pasaules valstīm, kuru klimats un īpatnības samazināja darba izmaksas. Latvija šajā shēmā neiekļāvās. Toties Latvija bija nozīmīga kā stratēģiska ģeogrāfiska vieta pie Krievijas un Baltkrievijas robežas. Jo attīstība Krievijā arvien bija neprognozējama, ko pierādīja arī vēlākie notikumi.

Ja Latvija būtu patiesi (gan politiski, gan ekonomiski) neatkarīga, tā kādā izšķirošā brīdī varētu iziet no globālās kontroles. Piemēram, kad ASV bija nepieciešams Rietumeiropas atbalsts karagājienam uz Irāku, Francija un Vācija atteicās sadarboties, jo paļāvās uz savu spēju pārdzīvot jebkādas iespējamās Amerikas sankcijas. Lai tomēr Amerika savos nodomos nepaliktu viena un izolēta, tā aktivizēja atkarīgās vasaļvalstis, tai skaitā Latviju, lai vismaz formāli izveidotu t.s. „gribošo koalīciju", kas Amerikas rīcībai kaut nedaudz piešķīra to starptautiskās leģitimitātes auru, ko tā nespēja iegūt Apvienoto Nāciju forumā.

Kamēr Amerikas globālā piramīda darbojās, Latvijai vai zināmai tās sabiedrības daļai tika ļauts gūt no tā zināmu labumu. Visus šos gadus mums bija ļoti negatīva ārējās tirdzniecības bilance, t.i., mēs patērējām daudz vairāk nekā paši saražojām. Latvijas veikalos, ja neskaita daļēji pārtikas produktu plauktus, tikpat kā nav Latvijas ražojumu. Un Latvijas eksports sastāv galvenokārt no izejvielām un pusfabrikātiem ar zemu pievienoto vērtību, un arī šāds eksports apsīkst. Tā ir klasiska kolonijas iezīme. Tā eksistence, kas daļai sabiedrības (daudzi tomēr bija spiesti izbraukt un daudzi jau tagad dzīvo gandrīz naturālās saimniecības līmenī vai darbojas pelēkajā ekonomikā) vēl nesen tika nodrošināta, balstījās uz mūsu resursu izpārdošanu un kredītiem.

Skaidrs, ka tā tas nevarēja turpināties ilgi, jo katra piramīda sabrūk. Tiklīdz sākās globālā depresija, Latvija nonāca neapskaužamā stāvoklī, jo pati ir iznīcinājusi savu reālās ekonomikas bāzi. Esam nesamaksājamos parādos un atkarīgi no preču importa, kurš ir apdraudēts mūsu maksātnespējas dēļ.

Tā vietā, lai kaut tagad steigtu atjaunot nacionālo ražošanu (pirmām kārtām jau lauksaimniecību, kas nodrošinātu pietiekamus pārtikas krājumus), valdība, aiz inerces un pildot savu aizbildņu prasības, turpina apkalpot brūkošo globālo piramīdu. Latvijas valdība pašlaik glābj nevis reālo ekonomiku, bet gan ārvalstu spekulantus. Valdība nav pat slepenībā apsvērusi kaut vienu reālu pasākumu vietējās ražošanas atjaunošanai, lai gan to vēl iespējams darīt. Un arvien nav atcelti birokrātiskie un fiskālie šķēršļi tiem mūsu uzņēmējiem, kuri jau gadiem paši mēģinājuši sākt reālu ražošanu.

Post-Amerikas laikmeta prioritātes

Var jau būt, ka valdības vīri jau sev noskatījuši siltus kaktiņus kaut kur ārzemēs, uz kurieni doties kritiskajā brīdī, un lai viņiem veicas! Bet ko darīt mums, kuriem acīmredzot lemts palikt izlaupītajā un sevi apgādāt nespējīgajā Latvijā?

Ja nespējam un nevēlamies (vai kautrējamies, nespējam kūtrumu pārvarēt) jau tagad ar dažādām sabiedriskajām aktivitātēm pagriezt valdības seju pret tautu un piespiest valdību darboties valsts interesēs, tad atliek gatavoties sabrukumam un patstāvīgai dzīvei pēc sabrukuma.

Mums jau tuvākajā laikā jāgatavojas pēc iespējas labi izdzīvot apstākļos, kad nav naudas, nav vairumtirdzniecības tīklu, nav sabiedriskā transporta, nav importa (tai skaitā naftas produktu un gāzes) un nedarbojas arī vecās institūcijas (skolas, policija, tiesas, cietumi, pašvaldības u.c.). Vai tas vispār iespējams?

Jā, un tam ir pat savas gaišās puses. Piemēram, būs tīrs gaiss un nepiesārņota vide, cilvēki atkal dzīvos draudzīgās kopienās, apgūs derīgus amatus, darbus un prasmes, atbrīvosies laiks, lai kontaktētos ar ģimenes locekļiem un kaimiņiem, ēdīs veselīgāku barību, daudz kustēsies, kļūs priecīgāki, veselāki, atsaucīgāki un draudzīgāki, cieņā atkal nāks gudrība un gods. Tā dzīvoja mūsu nesenie senči. Apskatiet vecas fotogrāfijas savos ģimenes albumos. Pat tās, kuras uzņemtas Sibīrijas izsūtījumā. Mūsu senči dzīvoja patiešām smagos apstākļos, bet kāpēc viņiem tik priecīgas, apgarotas un dzīvas sejas? No kurienes šī iekšējā apskaidrība? Ieskatieties šajās sejās un padomājiet!

Galvenais ir nenolaisties līdz 4. sabrukuma stadijai, un to taču mēs varam?

Lai izdzīvotu un dzīvotu, nevajag daudz: pārtiku, pajumti, mūsu klimatam piemērotu apģērbu, drošību, pārvietošanās līdzekļus, kuri var darboties bez degvielas, un stipru garu.

Es nezinu, vai šis raksts ir vajadzīgs un nav pāragrs? Vai tas jāturpina? Vien zinu, ka tāds raksts būs novēlots tad, kad būsim noslīdējuši trešajā sabrukuma stadijā. Pašlaik esam pirmajā stadijā un jau vērojamas dažas otrās stadijas iezīmes. Tāpēc aicinu izmantot iespēju, kamēr mēs varam šeit tā ērti sazināties, lai katrs sniegtu savas domas un idejas kā dzīvosim Post-Amerikas laikmetā?

Parunājiet par šo tēmu arī ar saviem tuviniekiem, kaimiņiem, draugiem un paziņām! Parunājiet kaut ar sevi! Tas noderēs jebkurā gadījumā, jebkura attīstības scenārija apstākļos. Tas nepieciešams jau tagad!

2009. gada 15. marts

Par demokrātiju, varu un izglītību

„Ja tu domā par vienu gadu, iesēj sēklu; ja domā par nākamajiem 10 gadiem, iestādi koku; ja domā simt gadu mērogā, izglīto cilvēkus!"/

Konfūcijs, 551. 479. gads p.m.ē./

Jau Senās Ķīnas domātājs Konfūcijs uzsvēra, cik svarīgi krīzes un juku laikos ir atjaunot sabiedrībai svarīgāko jēdzienu patieso nozīmi. Tas arī saprotams: ja jēdzieni ir sagrozīti, ja tiek izjaukta cēloņu un seku sakarība, mēs ne vien nespējam skaidri domāt, bet arī nespējam cits ar citu sazināties. Un mūsu domāšana nosaka mūsu rīcību un attieksmi.

Mums tiek sludināts, ka dzīvojam demokrātiskā iekārtā. Demokrātija grieķu valodā nozīmē tautas varu. Arī mūsu Satversmē šis princips ir formāli nostiprināts: suverenā vara Latvijā pieder Latvijas tautai. Bet ko nozīmē vara? Vara ir spēja patstāvīgi pieņemt un īstenot lēmumus un uzņemties atbildību par savu lēmumu sekām. Vara bez atbildības ir patvaļa.

Kā šis princips darbojas mūsu reālajā dzīvē? Vai tauta īsteno savu varu (t.i., pieņem lēmumus) un uzņemas atbildību par savu lēmumu sekām? Atbildēsim uz šo jautājumu paši katrs sev.

Kā demokrātija darbojās Senajā Grieķijā jeb t.s. grieķu pilsētvalstīs? Vispirms jau tā bija tiešā demokrātija. Pilsoņi regulāri savācās noteiktās vietās, izvirzīja un apsprieda dažādus jautājumus, lai pēc tam pieņemtu lēmumus. Šos lēmumus tālāk īstenoja gan īpaši ieceltas izpildinstitūcijas, gan paši pilsoņi. Līdzīgi savu politiku lēma arī pilsoņu sapulces dažās Eiropas ziemeļu tautās.

Vai lēmumus pieņēma visi grieķu pilsētvalstīs dzīvojošie cilvēki? Nē. Vispirms jau lēmumu pieņemšanā nepiedalījās bērni. Otrkārt, lēmumu pieņemšanā nepiedalījās arī vergi un daži citi slāņi, kuri dažādu iemeslu dēļ nebija uzņēmušies atbildību par savu dzīvi vai tika uzskatīti par nepiemērotiem atbildīgu lēmumu pieņemšanai.

Kāpēc arī mūsdienās daudzi cilvēki uzskata par svarīgu vēl un vēlreiz studēt Senās Grieķijas vēsturi, valodu, mitoloģiju, politiku, mākslu, kultūru, filozofiju, medicīnu, dabas zinātnes un citas jomas? Kāpēc saistībā ar senajiem grieķiem tiek lietots apzīmējums „klasiskā"? Kas ir klasiskā izglītība?

Arī tas ir saprotams. Lai cilvēks spētu pieņemt atbildīgu lēmumu, viņam ir jābūt zinošam, vispārēji izglītotam. Tas nozīmē, ka lēmumu nevar pieņemt bez skaidra pasaules uzskata, bez skaidra priekšstata par pasaulē notiekošajiem procesiem un skaidra priekšstata par sekmīgiem valsts pārvaldes principiem. Tieši Grieķija bija tā valsts, kas šādus principus izstrādāja. Arī Ķīnā un citās senajās civilizācijās šie principi bija pazīstami, bet vēlākā arābu civilizācija un caur to arī Rietumu civilizācija šos principus pārņēma galvenokārt no Grieķijas. Jā, tas mūsdienās netiek popularizēts, bet grieķu zinības Rietumeiropā ienesa tieši arābi. Arābu iekarotāji uzbūvēja Rietumeiropā pirmās universitātes un bibliotēkas, kurās tolaik barbariskie eiropieši varēja apgūt grieķu zinības. No tiem laikiem Grieķijas mantojuma apgūšanu dēvē par klasisko izglītību. Pat cariskajā Krievijā un pirmajā Latvijas Republikā uz šiem principiem veidotās skolas sauca par klasiskajām grieķu ģimnāzijām.

Ģimnāzisti pastiprināti studēja ne vien lasītprasmi un elementāro matemātiku, bet arī vēsturi, ģeogrāfiju, dabas zinības, filozofiju, vairākas valodas (starp tām klasiskās), klasisko literatūru, mākslas un kultūras priekšmetus (dejošanu, zīmēšanu, apguva mūzikas instrumentus un citas prasmes, kas attīstīja bērnu iztēli un radošās spējas), fizisko kultūru, mitoloģiju, ticības ētiskos pamatus, saimniecisko vēsturi, astronomiju u.c. Iznākumā, pabeidzot klasisko ģimnāziju, jaunietim bija skaidrs priekšstats gan par pasauli kopumā, gan par pareiziem valsts pārvaldes principiem. Bez tam valodu prasme un savstarpējās saziņas iemaņas jauniešiem ļāva patstāvīgi turpināt izglītību visa mūža garumā.

Šādi cilvēki patiešām spēja pieņemt atbildīgus lēmumus. Turklāt viens no izglītošanās procesa galvenajiem mērķiem bija rakstura audzināšana, t.i., spēja atteikties no instinktīvu iegribu tūlītējas apmierināšanas, lai savus spēkus mobilizētu svarīgāku dzīves mērķu sasniegšanai. Citiem vārdiem to var nosaukt par pašdisciplīnu. Jebkuru spēju laba apgūšana no cilvēka prasa pašdisciplīnu.

Tātad senajās grieķu demokrātijās lēmumus pieņēma izglītotā un atbildīgā (uz izaicinājumiem atbildēt spējīgā) sabiedrības daļa.

Vēlāk Rietumeiropā un Ziemeļamerikā šis princips tika degradēts. Vispirms tiesības pieņemt svarīgus lēmumus uzņēmās aristokrātija, kas sev piešķīra it kā Dieva dotas privilēģijas, kuras aristokrātu dzimtas mantoja no paaudzes uz paaudzi. Sākoties kapitālisma laikmetam, tiesības pieņemt lēmumus piešķīra mantīgajai kārtai, t.i., lēmumus pieņēma tie, kuriem piederēja nozīmīgs nekustamais īpašums. Turklāt lēma tikai pilngadīgie vīriešu kārtas pārstāvji. Tikai XX gadsimta sākumā Rietumu pasaulē pakāpeniski tika ieviestas vispārējās vēlēšanu tiesības. Un tieši Latvijas Republika to izdarīja viena no pirmajām. ASV vēl tagad liela sabiedrības daļa nevar piedalīties vēlēšanās, it sevišķi melnādainie cilvēki ASV dienvidu pavalstīs, kuri ar dažādiem aizbildinājumiem netiek iekļauti vēlētāju sarakstos.

Tātad vispārējās vēlēšanu tiesības ir pavisam nesen ieviesta kārtība, kas darbojusies ar visai pretrunīgiem rezultātiem. Piemēram, Hitlers nāca pie varas, uzvarējis vispārējās vēlēšanās. Vispārējās vēlēšanu tiesības nenodrošina pasauli pret kariem, saimnieciskām krīzēm, kultūras, garīgo jomu, kā arī apkārtējās vides un izglītības sistēmas degradāciju. Viens no vispārējo vēlēšanu tiesību blakusproduktiem ir sabiedrību ieslīgšana nekontrolēta patēriņa un zemāko instinktu tūlītējas apmierināšanas kultā. Tas savukārt liecina par rakstura, pašdisciplīnas un jelkādas dziļākas izpratnes un atbildības trūkumu. Iemesls tam ir acīmredzams: tiesības pieņemt lēmumus dotas cilvēkiem, kuriem trūkst klasiskās izglītības, kā arī priekšstata par atbildību.

Arī Latvijas sabiedrība pēc valsts neatkarības atgūšanas savu suvereno varu nekavējoties atdeva ķildīgu un sīku politisko grupējumu ziņā. Taču arī šie grupējumi nezināja, ko ar šo varu iesākt, tāpēc to tikpat viegli atdeva starptautiskiem grupējumiem, paši sev atstājot tikai starpnieka vai sabiedrisko attiecību speciālista lomu attiecībās starp Latvijas pilsoņiem un starptautisko oligarhiju. Un par to nenākas brīnīties, jo atbilstoša izglītība un atbildība netiek prasīta ne vien no vēlētājiem, bet arī no pašiem tautas priekšstāvju kandidātiem. Īstenojusies V. L. Ļeņina formula, ka valsti var vadīt pat ķēkšas!

Latvijā ir notikusi totāla demokrātijas jēdziena degradācija. Piemēram, politiskās partijas (faktiski sīkas interešu grupiņas, kas finansētājiem piedāvā savu politiskā biznesa projektu), atklāti plātās, ka partiju galvenais uzdevums ir cīņa par varu! Ja Latvijā darbotos Satversme, šādi politikāņi tiktu nekavējoties arestēti un tiesāti par antikonstitucionālu darbību, jo suverenā vara taču pieder Latvijas tautai! Faktiski šie politikas dīleri ir uzurpējuši suvereno varu Latvijā, lai pēc tam to iztirgotu starptautiskajam kapitālam! Taču nav jāaizmirst, ka mēs paši sava kūtruma, lētticības vai muļķības dēļ esam šo varu izlaiduši no savām, t.i., Latvijas tautas, rokām. Mēs paši esam brīvprātīgi atteikušies no atbildības par savu valsti un par savu dzīvi. Bet atbildība iestājas neatkarīgi no tā, vai mēs to gribam vai negribam. Par visu dzīvē ir jāmaksā, arī par savu slinkumu vai pasivitāti. Un nu ir pienākusi norēķināšanās stunda.

Lai iegūtu tiesības braukt ar auto, mums jāiziet autovadītāju kursi un jānokārto pārbaudes eksāmens. Lai strādātu par visparastāko medicīnas māsiņu, ir jāpabeidz medicīnas skola, jānokārto pārbaudījumi un jāiziet kaut kāda prakse. Agrākos laikos, lai kļūtu par amata meistaru, vispirms vairāki gadi bija jānostrādā par mācekli.

Šie un citi amati ir svarīgi un visnotaļ cienījami, no tiem atkarīga to cilvēku labklājība, ar kuriem mums ikdienā iznāk darīšanas, piemēram, citi ielu satiksmes dalībnieki vai slimnieki. Valsts pārvalde ir nesalīdzināmi atbildīgāka joma, jo no tās ir atkarīga visu valsts pilsoņu labklājība, visu dzīves jomu funkcionēšana, kā arī to ārvalstu labklājība, ar kurām mums ir sadarbība vai cita saskarsme. Latvija ir daļa no pasaules, un uz pasaules viss ir savstarpēji saistīts.

Tad kā izskaidrot faktu, ka mūsu valsti pārvalda cilvēki, kuri nekādā veidā netiek sagatavoti šim atbildīgajam darbam un kuru spējas, raksturs un tikumi netiek iepriekš pārbaudīti? Sākot jau ar vēlētājiem, kuriem dotas tiesības izvēlēties savus pārstāvjus operatīvai valsts pārvaldīšanai periodā starp vēlēšanām. Latvijā jebkurš cilvēks ar kaut kādu formālu izglītības dokumentu un kuram ir „pareizie" sakari, var kļūt par jebkuras ministrijas vadītāju, prezidentu vai pat eirokomisāru! Iedomāsimies, kas notiktu ar daudzbērnu ģimeni, ja tajā ģimenes politikas jautājumus izlemtu balsojot, turklāt balsošanas tiesības būtu dotas visiem, arī nepilngadīgajiem bērniem, kuriem nav dzīves pieredzes, bet kuriem ģimenē ir balsu vairākums? Bet valsts taču ir daudz komplicētāka sistēma par parastu ģimeni!

Līdz ar to ir iestājies absolūtas bezatbildības periods. Pareizāk sakot, par darba rezultātiem atbildību prasa tikai no visparastāko darbu veicējiem, piemēram, autovadītājiem, maizes cepējiem, biļešu kontrolieriem. Un arī ne vienmēr. Piemēram, lielās būvfirmas, pamatojoties uz viltīgi noformētiem līgumiem, nenes nekādu atbildību par būvju un ceļu atbilstību kvalitātes, drošības un izturības parametriem.

Līdz ar to iznāk, ka vēlētāji (suverenās varas nesēji!) atbildību par valsts politiku nogrūž uz pašu ievēlētajiem politiķiem un pat lepojas ar savu bezatbildību, pasludinot, ka „es politikā nejaucos, politika ir netīra". Arī politiķi nekādu atbildību neuzņemas, jo ir izdomājuši t.s. „politiskās atbildības" principu. Proti, viņi pasludina: ja tauta mūsu devumu uzskatīs par sliktu, tad viņi par mums nākamajās vēlēšanās nebalsos. Politiķu algas nav saistītas ar viņu darbības rezultātiem, t.i., no pārējo pilsoņu labklājības. Neatkarīgi no valsts stāvokļa un minimālās algas parasta darba veicējiem, politiķi savas algas nosaka paši!

Vai viņus var vainot? Nē, jo vēlētāji vispār no politikas ir norobežojušies un nopietni par savu pārstāvju darbu nemaz neinteresējas, to nekontrolē un pat nemēģina ieviest korekcijas aplamā valsts politikā! Piemēram, pavisam nesen daži politiķi šaurā lokā aiz slēgtām durvīm nolēma vienu miljardu (un tā vēl nav galējā summa) nodokļu maksātāju naudas ieguldīt vienas starptautiskas privātbankas glābšanā un pat neuzskatīja par nepieciešamu savus apsvērumus izskaidrot suverēnajai varai (ar „Parex" bankas pārņemšanu saistītie dokumenti pasludināti par slepeniem, t.i., ar tiem nevar iepazīties pat Saeimas deputāti), bet neviens nopietni neprotestēja, neviens šo šauro sazvērnieku grupu pat nemēģināja iesūdzēt tiesā! Vēl vairāk tādas augstāko izglītību baudījušās kārtas kā ārsti un skolotāji ir brīvprātīgi piekrituši savu algu samazināšanai, lai tikai valdībai paliktu nauda kaut kādu anonīmu ārvalstu spekulantu glābšanai!

Hei, kādā muļķu zemē mēs vispār dzīvojam!!!

Lasītāji varbūt iebildīs, ka viņi nevar zināt visas valsts politikas nianses un ka arī deputātiem tās nav jāzina, jo šim nolūkam kalpo vesela armija atbilstoši izglītotu un trekni atalgotu deputātu palīgu, vietējo un ārvalstu padomnieku, diplomētu ekonomistu, dažādu jomu ekspertu, politologu utt.

Par trekno atalgojumu piekrītu, taču kā tas nākas, ka visi šie eksperti un profesionāļi nespēja pamanīt tuvojošos tautsaimniecības sabrukumu? Gluži otrādi līdz pat pēdējam brīdim viņi vienbalsīgi apgalvoja, ka ar Latvijas ekonomiku viss ir teicamākajā kārtībā, pat to slavēja un piedāvāja par paraugu citām valstīm. Es personīgi nešaubos, ka daudzi no viņiem par draudošajām briesmām vismaz nojauta, taču klusēja. Jo tieši par klusēšanu un aplamu vērtējumu sniegšanu viņi saņem tās lielās algas. Kā jau norādīju, tauta ir atteikusies no savas suverenās varas, tāpēc uzurpatori neuzskata par vajadzīgu plašāku publiku pat informēt, jo tad daudzas blēdības tiktu pāragri atklātas un vairs tik gludi neizdotos.

Tātad neatliek nekas cits kā atgriezties pie izglītības. Lai tauta varētu īstenot savu suvereno varu un kontrolēt savu pārstāvju darbu, vēlētājiem jābūt atbilstoši izglītotiem. Jā, mūsu laikos vairs nav klasiskās izglītības, un arī augstskolu diploms nekādu skaidru priekšstatu par pasauli un valsts pārvaldes principiem diemžēl nedod. Augstākā izglītība Latvijā ir pārvērsta par parastu biznesa nozari, kas par naudu sniedz iespēju iegūt izglītības dokumentu, kāds nepieciešams amatu ieņemšanai dažādās iestādēs. Taču tā nedod un pat neveicina patiesu izglītību, ja nu vienīgi kāds pasniedzējs ar savu personību iedvesmo studentus zināšanas apgūt patstāvīgi. Ja kāds cilvēks sevi tomēr izglīto, tad tam nav ne mazākā sakara ar augstākajām mācību iestādēm, par vidusskolām nemaz nerunājot. Vidusskolas atestātu var iegūt, pat neiemācoties izteikties un pareizi rakstīt dzimtajā valodā, un neizlasot nevienu klasisku grāmatu! Un pēc neatkarības atgūšanas tūkstoši bērnu neapmeklē pat pamatskolas! Daudzi no viņiem nespēj pat elementāru domu izteikt, toties prot skatīties televīziju vai video un spēlēt datorspēles, kurās dominē destruktīvi, morāli degradējoši motīvi. Taču arī viņiem ir tiesības piedalīties tautas priekšstāvju vēlēšanās.

Vēl vairāk augstākā izglītība nesniedz pietiekamu priekšstatu pat par to šauro jomu vai specializāciju, kurā tā sola sniegt zināšanas. Piemēram, es pazīstu vairākus diplomētus ekonomistus un finansistus, kuri vairākkārt savus ietaupījumus ieguldīja Bankā Baltija un patiešām ticēja, ka nopelnīs solītos procentus. Lai arī ekonomikas vēsturē ir aprakstītas klasiskās piramīdu un nekustamā īpašuma burbuļu shēmas, tās tiek apskatītas atrauti no XXI gada ekonomikas. Taču lielākoties ekonomikas vēsture vispār netiek mācīta pat ekonomistiem. Tāpat netiek pasniegta politekonomija, kuru pasniedza vēl padomju augstskolās.

Sniegšu nelielu piemēru no savas personīgās dzīves. Man nav augstākās izglītības. Padomju laikā pabeidzu Rīgas Industriālā politehnikuma ķīmijas fakultāti. Tā bija laba skola, līdz šai dienai esmu pateicīgs pasniedzējiem, kas mani lika pie mācībām un iepotēja iekšēju nepieciešamību izprast procesus. Šā tehnikuma diplomdarbi bija augstākā līmenī nekā līdzīgās specialitātēs Rīgas politehniskajā institūtā. Pēc armijas es dažus gadus pamācījos Latvijas Universitātes ķīmijas fakultātē, taču tur vairs tā radošā gara, kas mudinātu pārvarēt izaicinājumus, nebija. Turpmāk esmu izglītojies pašmācības ceļā. Pašmācībā apguvu arī angļu valodu, kas vēlāk lieti noderēja.

Padomju laikā es biju disidents un pat jūsmoju par rietumvalstu panākumiem. Taču, kad pēc neatkarības pasludināšanas Latvijā ieviesa t.s. tirgus reformas un parādījās pirmās neatbilstības ar teoriju, es sāku pastiprināti interesēties par brīvā tirgus ekonomiku. Noskaidroju šīs ideoloģijas izcelsmi, mērķus un praktisko izmantošanu. Tāpēc jau aptuveni 1995. gadā sāku rakstīt gan par piramīdu shēmām, gan valstu pakļaušanas un izlaupīšanas paņēmieniem brīvā tirgus vārdā, gan par globalizācijas patiesajiem nolūkiem. Piemēram, 1996. gada jūnijā laikrakstā „Pavalstnieks" varat izlasīt manu rakstu „Bankokrātijas apvērsums", kurā prognozēju globālā tirgus sabrukumu, ja tiks turpināta uzsāktā politika. Desmit gadus vēlāk grāmatā „Mājokļu politika un tās instrumenti" es konkrēti brīdināju par uzpūstajām nekustamā īpašuma cenām Latvijā un gaidāmo tirgus sabrukumu, kurš izraisīs smagas sekas. Aprakstīju līdzīgus piemērus citās valstīs. Tikmēr augsti atalgotie un smalki diplomētie eksperti Latvijas ekonomiku slavēja gan individuāli, gan korī. Un algoti viņi tiek par nodokļu maksātāju naudu.

Ar to es gribēju pateikt, ka mēs katrs varam gūt skaidru priekšstatu par pasaulē notiekošajiem procesiem un valsts pārvaldes principiem, un šo izpratni izmantot, lai uzņemtos suverenās varas īstenošanai nepieciešamo atbildību.

Līdz tam laikam, kamēr mums izdosies Latvijā atjaunot klasisko izglītību, vajadzētu uz brīvprātīgi sabiedriskiem pamatiem veidot tautas izglītības struktūru: gan neformālas tautskolas, kurās brīvprātīgi pasniedzēji palīdzētu klausītājiem apgūt nepieciešamās zināšanas un izpratni, gan biedrību tīklu, kurā tiktu organizēti priekšlasījumi par mūsu dzīvei svarīgām tēmām un risinātos demokrātiskas diskusijas.

Latvijā netrūkst cilvēku ar bagātu pasaules uztveri un izpratni par notiekošajiem procesiem, kā arī vēlamajām pārmaiņām. Atalgot viņus varētu ar neformāliem ziedojumiem un dāvinājumiem. Tieši tā darbojās mūsu apgaismības darbinieki pirmās tautas atmodas laikmetā. Turklāt šis process būtu jāvirza tā, lai izvairītos no nu jau ierastās pakalpojumu sniedzēju un patērētāju nostādnes, kurā neviens ne par ko neatbild. Ļaudīm jāsaprot, ka izglītošanās un zināšanu gūšana ir viņu interesēs; tā ir iespēja (Dieva dāvana), kas dota, lai mēs beidzot varētu sākt dzīvot cilvēku cienīgu dzīvi. Jāmodina sevī dedzīgas zināšanu alkas, jāmodina radošais gars un dzīves izaicinājumu pārvarēšanas gars.

Vēl ir ļoti nepieciešami periodiski izdevumi un grāmatas, kurās būtu lasāmi izglītojoši materiāli, kā arī pamatīgas notiekošo procesu analīzes. Esošā prese to diemžēl nedara. Analīzes tiek izslēgtas, nosakot maksimālo teksta garumu. Ir tikai īsi komentāri, kuri izceļ kādu aspektu, taču nedod pilnu notiekošā ainu. Līdz ar to mūsdienu preses lasītāji negūst dziļākai izpratnei nepieciešamo priekšstatu, un viņi notiekošajos procesos neorientējas.

Ja Latvijai vispār būs nākotne, bet tas atkarīgs no mums visiem, būs fundamentāli jāpārskata demokrātijas principi. Ja jau vienkāršu darbu veikšanai nepieciešami kursi, prakse un pārbaudes eksāmeni, tad arī vēlētāja statuss nebūtu piešķirams automātiski. Vispirms vai nu skolā vai tautas universitātē jāapgūst valsts pārvaldes principi, pēc tam jāveic kompleksa izpratnes pārbaude un tikai pēc tam jārīko iesvētīšanas rituāls, kurā pārbaudījumus izturējušie svinīgos svētku apstākļos saņemtu godpilno politiskā brieduma apliecību, kas ļaus uzņemties savu atbildības daļu valsts pārvaldē.

Nē, politika nav netīra! Politika savā dziļākajā būtībā ir valsts pārvaldes māksla. Netīru politiku var padarīt vispārēja bezatbildība, morāles relatīvisms un gara tumsonība. Jā, pašlaik politika Latvijā izpaužas kā pūļa manipulācijas shēmas, taču mūsu iespējās ir politiku reabilitēt un atdot tai pienākošos godu. Tikai tad Latvijai noteikti būs nākotne!

2009. gada 19. marts

Vērtību, uzskatu un ieradumu vētīšanas laiks

„Patiesa verdzība iespējama vienīgi tad, ja paši vergi savu stāvokli neapzinās un vergo brīvprātīgi."

Latvijā un lielā daļā pasaules ir iestājusies krīze. Krīze pati par sevi nav ne laba, ne ļauna, tā ir iepriekšējo ticējumu, uzskatu un rīcības likumsakarīgs iznākums. Dzīvojot tā, kā mēs dzīvojām, cita rezultāta nemaz nevarēja būt. Taču krīze vēl nenozīmē pasaules galu. Drīzāk tā ir pat ļoti noderīga, jo piedāvā vienreizēju iespēju īsā laikā atbrīvoties no vecām ilūzijām un iesīkstējušiem stereotipiem, kuri līdz šim noteikuši mūsu rīcību, attieksmi un reakciju uz notikumiem. Krīze mudina atbrīvoties no visa neīstā, aplamā un liekā. Katru krīzi var transformēt atdzimšanā!

Tā nav taisnība, ka neviens nevarēja paredzēt globālo krīzi, kas tagad iestājusies un strauji padziļinās. Patiesībā tie, kam tas patiešām interesēja, par gaidāmo sabrukumu zināja jau 1990. gadu sākumā. Un pat sarakstīja bagātīgu pētījumu un grāmatu klāstu par to, kā no šīs krīzes varētu izvairīties, vai arī kā to pārvarēt, ja noslīdēsim tik tālu. Pat manā 2000. gadā izdotajā grāmatā „Jaunā pasaules kārtība un mēs paši" līdzīgu brīdinājumu varēja izlasīt. Tikai lielākā daļa cilvēku tolaik šajā vēstī nevēlējās ieklausīties. Krīze ir laba ar to, ka tā liek ieklausīties un pārdomāt.

Vai Latvija ir kara stāvoklī?

Ja atskatāmies vēsturē, mēs uzzinām daudz derīgu lietu. Par plaukstošām sabiedrībām, zinātnes atklājumiem, garīgām atdzimšanām, visuma izzināšanu, varoņiem (no vārda „varēt"). Bet arī par izzudušām civilizācijām, pagrimumu, kariem, postu, verdzību, nāvējošām slimību epidēmijām, impērijām, kuras uzkundzējās citām tautām un centās pakļaut visu pasauli, taču šai procesā nenovēršami sabruka pašas.

Tas nemaz nebija tik sen. Vēl pirms 150 gadiem lielākā latviešu daļa bija beztiesīgi dzimtcilvēki, bet Amerikā izmantoja vergu darbu. Un verdzība vēl nav izzudusi, bet drīzāk jau augusi apmēros. Piemēram, daudzas mūsu modes preces, kuras piepilda pasaules lielveikalu ķēdes un ar kurām ikdienā dižojas turīgi cilvēki, arvien tiek masveidā ražotas Trešās pasaules valstu sviedrētavās, kurās beztiesīgi vergi, sevišķi sievietes un bērni, par savu necilvēcīgo darbu saņem dažus ASV centus stundā. Kafijas pupiņas, kuru produktu dzeram, arvien milzīgās latifundijās vāc beztiesīgi cilvēki, kuru liktenis sūrāks nekā bijušajiem Amerikas vergiem. Šo parādību sauc par „brīvo tirdzniecību" vai globalizāciju. Koloniālisma seku arvien plosītajā Āfrikā savu nāves pļauju turpina AIDS un citas epidēmijas, turpinās brāļu kari un genocīds. Šo cilvēku nabadzība un izmisums, pat ja to censtos aprakstīt vārdiem, mūsdienu cilvēkiem Latvijā paliktu neizprotams.

Taču arī mēs neesam no tā pasargāti. Kādi vien iekarotāji nav centušies pakļaut Latvijas zemi un tautu! Un cik impērijas Latvijas teritorijā nav sakrustojušas savus zobenus, aiz sevis atstājot izdedzinātus laukus un mājas! Cik reižu mūsu senčiem nenācās visu atsākt no jauna, no nulles? Tāpēc līdz šai dienai latvieši ir slikti krājēji un plānotāji. Mums trūkst nākotnes vīzijas un kopīga darba šīs vīzijas īstenošanai. Jo ir ierasts, ka ik pēc laika mierīga darba augļus atkal noposta kārtējais karš, naudas un iekārtas maiņa, kā arī katrai ideoloģijai raksturīgās reformas.

Ir ierasts lielvalstu uzkundzēšanos saistīt ar militāru pārspēku un militāru agresiju. Patiešām vēsturē lasām par impērijām, kas savu ietekmi izplatījušas ar militāru pārspēku: Maķedonijas Aleksandrs, Romas impērija, Čingishans, spāņu konkistadori, krustneši, Britu impērija, virs kuras saule ne mūžam nenoriet, Hitlers un citi. Iekarojumu un koloniju pārdalīšana bija galvenais iemesls abiem pasaules kariem vēl XX gadsimtā. Taču zinām arī, ka militāra uzkundzēšanās nekad nenes paliekošus rezultātus. Jo militāra ekspansija ir pārāk brutāla, atklāta un redzama tā drīz vien izprovocē aktīvu pretestību. Katra atklāta darbība ātri vien izraisa pretdarbību. Iekarotāji ir visiem redzami, ir skaidra frontes līnija. Līdz ar to impērijas nenovēršami iestieg nebeidzamos karos un ir spiestas cīnīties vairākās frontēs. Galu galā impērijas nobeidzas no gremošanas traucējumiem, jo militārie resursi, lai cik tie iespaidīgi, tiek sadrumstaloti neskaitāmos cīņas teātros, kā arī ne mazāk nāvējošā cīņā ar pakļauto zemju partizāniem. Patiesībā atklāts karš ir visnegudrākā iekarošanas stratēģija, un jau sen ir izstrādātas daudz efektīvākas citu tautu pakļaušanas metodes.

Kas notiek modernā militārā sadursmē, kuras mērķis ir citas teritorijas iekarošana?

Aizsardzības spēki tiek sagrauti, atkāpjas vai arī padodas bez cīņas. Militārās sadursmēs dzīvību zaudē liels cilvēku skaits abās pusēs, sevišķi vīrieši. Pret mierīgiem iedzīvotājiem tiek vērsts terors un propaganda, lai tie atteiktos no jebkādas pretošanās un sadarbotos ar okupācijas iestādēm. Kara laikā tiek iznīcināta iekarotās zemes ražošana un infrastruktūra. Atlikusī tautsaimniecības daļa un visas pārējās jomas tiek pārkārtotas tā, lai tās kalpotu iekarotāju interesēm. Šo procesu parasti sauc par reformām. Faktiski visi resursi no iekarotajām zemēm nonāk iekarotāju rīcībā un kontrolē. Civiliedzīvotāji zaudē savu ierasto darbu, algas ir minimālas, iestājas bada un slimību periods, cilvēki cīnās par izdzīvošanu, kā vien to katrs prot. Plaukst kontrabanda, spekulācijas un melnais tirgus. Daudzi dodas bēgļu gaitās uz kara neskartām zemēm.

Bet tagad atskatīsimies uz mūsu valsts 18 pastāvēšanas gadiem. Ja salīdzina mirušo un dzimušo skaitu, Latvija šai periodā zaudējusi 209 415 cilvēku (oficiālie statistikas dati). Lielākā daļa priekšlaicīgi mirušo ir vīrieši (t.s. „zudušo vīriešu" fenomens, kas kopš 1991. gada novērots visās Austrumeiropas valstīs). Mūsu ražošana lielā mērā ir iznīcināta, infrastruktūra sagrauta vai nolaista, īsti nedarbojas zinātnes, izglītības un veselības aprūpes jomas. Finanšu un pakalpojumu jomas lielā mērā pārņēmuši ārvalstnieki. Kapitāls no Latvijas aizplūst. Liela daļa sabiedrības iegrimusi nabadzībā. Desmiti, ja ne simti tūkstoši cilvēku ir devušies bēgļu gaitās, lai savu iztiku pelnītu reformu neskartajās vai maz skartajās valstīs. Visas dzīves jomas, izņemot parazitāro ekonomiku, šos gadus eksistējušas izdzīvošanas režīmā. Un, protams, Latvijas valsti visu šo periodu raksturoja plašs kontrabandas, spekulāciju, pelēkās un arī melnās ekonomikas uzplaukums.

Tātad militāra konflikta Latvijas teritorijā šajos gados nav bijis, taču iznākums ir tāds pats, kā pēc ilgstoša kara un okupācijas. Kā to izskaidrot?

Cilvēku un tautu pārvaldīšanas metodes

„ Maldi nepārvēršas par patiesību vien tāpēc, ka to neskaitāmas reizes atkārto, un patiesība nekļūst par maldiem vien tāpēc, ka to neviens neredz."

Mahatma Gandijs

1. Pasaules uzskata izkropļošana

Pasaules uzskats ir ļoti svarīgs, jo cilvēks ikdienā rīkojas atbilstoši savai ticībai. Ja, piemēram, cilvēks tic, ka pasaule ir gaiša un labvēlīga, tad arī šis cilvēks jutīsies drošs, brīvi pilnveidos savas spējas un talantus, ar paļāvību iekļausies sadarbībā, attiecībās būs laipns un dāsns, viņa apziņu neaptumšos negatīvas jūtas un motīvi. Turpretī, ja cilvēks tic, ka pasaule ir naidīga bēdu ieleja, viņš dzīvos vienās bailēs un stresā, kas viņu lēni sagraus. Savus brāļus šāds cilvēks uzskatīs par naidīgiem konkurentiem, kuri jāpārspēj, jāpiemuļķo vai pat jāiznīcina, lai izdzīvotu pats.

Tātad pastāv divi pretēji uzskati, kurus ērtības labad nosaukšu par apliecinošo un noliedzošo.

Apliecinātāji tic, ka Dievs ir Mīlestība, pasaule ir Dieva mīlestības auglis un cilvēki ir Dieva bērni. Viss, kas nav mīlestība, ir ilūzija un maldi. Pasaulē valda pārpilnības princips. Ja iesēsi vienu graudu un to kopsi, pretī iegūsi vairākas vārpas ar daudziem graudiem.

Ja pasaulei dāvāsi savu sirsnīgu smaidu (kas tev neko nemaksā), pretī saņemsi daudz labvēlības, siltuma un atsaucības. Ja kādu sasildīsi, arī pašam paliks silti. Ja klauvēsi, tev tiks atvērts, ja meklēsi, tad atradīsi, ja lūgsi, tad saņemsi. Cilvēku Dievs apveltījis ar brīvu gribu. Atšķirībā no dzīvniekiem, kuri vadās no instinktiem, un ieprogrammētiem robotiem, cilvēks katrā savā dzīves brīdī var brīvi izvēlēties, kā rīkoties. Katram cilvēkam ir dvēsele, kas pauž viņa dziļāko būtību un ir mūžīga, kā arī gars, kas iedvesmo uz labiem darbiem. Dzīves krustcelēs dvēsele vai sirdsapziņa ir drošākais orientēšanās kompass, jo caur satrauktu prātu bieži runā baiļpilns ego, kas ir slikts padomdevējs.

Arī savstarpējās attiecībās cilvēkiem jāvadās pēc mīlestības principa (mīli savu tuvāko kā sevi pašu), kas visu paceļ, dod jēgu un piepildījumu; padara ražīgu. Tieši mīlestība ļauj cilvēkiem sadarboties vispārējam labumam, vēl vairāk vairojot pārpilnību un ar to piedaloties lielajā Dieva radīšanas darbā. Apliecinātājus raksturo atziņas: dots devējam atdodas; lai mans kaimiņš uzplaukst, tad arī es viņu vidū plaukšu. Un tas nav tikai abstrakts ideālisms. Arī praktiskā dzīvē redzam, ka turīgā cilvēku kopienā trūkumcietēju nav un nevar būt. Viss ir savstarpēji saistīts. Došana ir saņemšanas otrā puse, kas nodrošina mūžīgu garīgo un materiālo vērtību apriti.

Apliecinātāji tic, ka pasaule ir kaut kas vairāk nekā tās materiālās lietas un parādības, kuras mēs uztveram ar saviem jūtu orgāniem: redzi, dzirdi, ožu, garšu un tausti. Patiesībā pasaulē ir daudz noslēpumu, kuri mums tikai pakāpeniski atklājas. Apliecinātāji tic brīnumam. Un brīnumu viņu dzīvē netrūkst.

Noliedzēji tic, ka Dievs ir bargs, godkārīgs, greizsirdīgs soģis, kuram baudu sagādā cilvēku mocības un zemošanās. Viņš mūs nemitīgi pārbauda un bez viņa ziņas ne mats no mūsu galvas nenokrīt (tātad cilvēkam nav brīvas gribas). Pasaule ir jau iepriekš nolemta, tajā valda trūkuma princips pasaules resursi ir stingri ierobežoti un jau tuvojas izsīkumam. Visi procesi ir entropiski. Tāpēc pasaulē ne mirkli neaprimst savstarpēja cīņa un konkurence par tiesībām kontrolēt un savās interesēs izmantot šos izsīkstošos resursus, notiek nerimstoša cīņa par izdzīvošanu visu karš pret visiem. Tikai stiprākie un viltīgākie kontrolē galvenos resursus (sociālais darvinisms darbībā).

Ja kāds paņem daļu no vienīgā dotā pīrāga, citiem paliek mazāk, un daudzi paliek bez savas daļas. Starp cilvēkiem ir Dieva izredzēto kārta (iesvētītie, oligarhija), kuriem jāuzņemas barga aizgādnība pār tiem neapzinīgajiem slāņiem, kuri paši neprot sevi pārvaldīt un neapzinās savu vietu un labumu. Šie zemākie slāņi ir nemitīgi jākontrolē un jāvirza, un viņiem viss nav jāzina. Tāpēc tiek veidota haotiska, primitīva līmeņa izglītības sistēma, kas neļauj apjaust pasaules kopainu; izklaides un baudu industrija (Romas impērijā piekoptā „maizes un izpriecu" kultūra modernā izpildījumā); mēdiju tīkls, kurš uzbur oligarhijai vēlamo pasaules notikumu versiju.

Reāls ir tikai tas, ko varam izjust, apjaust un precīzi izmērīt. Tātad materiālā pasaule un tās izpausmes. Mīlestība ir tikai sentimentāla muļķība. Patiesais vēlamo procesu dzinējspēks ir peļņa, konkurence un cilvēka zemākās dziņas (nauda, vara, miesiskās baudas, materiālais komforts, ārējais prestižs, skaudība, godkāre, atriebība, alkatība). Noliedzējus raksturo princips: lai mans kaimiņš iznīkst.

Ja atskatāmies, visus pēdējos 18 gadus mums tiek sludināta noliedzēju dzīves filozofija. Jau no skolas sola mums tiek potēta konkurence un pasaules resursu izsīkšana. Pirms dažām dienām svinējām 20 gadu jubileju, kopš bērnu žurnāls „Zīlīte" sāka bērniem mācīt seksu. Ar to tad arī sākās kontrolētā „atmoda" jaunās oligarhijas versijā, kas izvirtušās varas „elites" tradīcijā izvērtusies par pedofilijas biznesa privilēģiju.

2. Vēstures sagrozīšana

Vēsture ir visu mūsu iepriekšējo paaudžu pieredze, kurā atspoguļots gan mūsu spēks, gan vājības. Nezinot savu patieso vēsturi, mēs tiecamies vecās kļūdas atkārtot, kā arī nezinām, kā mūsu priekšteči nodrošināja savu attīstību un pārvarēja savas krīzes. Lai gan mēs dzīvojam modernajā laikmetā, tie likumi un principi, kas noteica mūsu tautas uzplaukumu vai pagrimumu, arvien ir spēkā.

Ieviesusies mazliet ciniska atziņa cilvēki no vēstures neko nav mācījušies. Mēs ātri aizmirstam pat pavisam nesenu vēsturi, kuras liecinieki bijām paši. Vai gan citādi mēs ik pēc 4 gadiem būtu vēlēšanās atbalstījuši tos pašus politiķus dažādās kombinācijās, kuri mūs šajā krīzē sākotnēji ieveda un kuru savtīgie motīvi bija visiem labi redzami?

Ja mēs labi zinātu savu vēsturi, tad varbūt būtu laikus pamanījuši līdzību starp pirmajiem vācu misionāriem XIII gadsimta sākumā un ES misionāriem 1990. gados, starp Ivana Bargā karapūļiem un Staļina „atbrīvotājiem", starp mītu par „labajiem zviedru laikiem" XVII gadsimtā un „labajām" zviedru bankām un zviedru mežizstrādātājiem XXI gadsimta sākumā, starp britu imperiālo politiku XIX un XX gadsimtā un ASV imperiālo politiku mūsdienās.

Ja esam lasījuši Dž. Orvela antiutopiju „1984", tad zinām par Patiesības ministriju, kuras galvenais uzdevums bija nemitīgi pārrakstīt vēsturi, lai tā atbilstu kārtējiem Lielā brāļa politiskajiem mērķiem. Tieši tas pats noticis ar oficiālo Latvijas vēsturi pēdējos 150 gados. Patiesībā mums par senču dzīvi saglabājušās vien fragmentāras liecības folkloras materiālu līmenī un poētiskā izteiksmē. Arī no tā var daudz ko izlobīt un izprast, taču vai mēs to darām?

Ja runājam par hronoloģiskiem vēstures izdevumiem, tad XX gadsimtā latvieši zināšanas par savu vēsturi varēja smelties no dažādiem cariskās Krievijas izdevumiem, baltvācu iespaidā sarakstītiem darbiem, partiju laika Latvijas vēstures, Ulmaņa laiku Latvijas vēstures, vairākām padomju laikā izdotajām vēstures versijām, Rietumu trimdā sarakstītajiem darbiem (kuros arī bija dažādi vērtējumi) un mūslaikos izdotās oficiālās vēstures. Ja šos darbus paanalizējam, varam secināt, ka tās ir tikai versijas, kuras atbilst tajā laikā valdošo aprindu tā mirkļa politiskajām prioritātēm. Turklāt šīs versijas sarakstītas kā savstarpēji nesaistītu sensacionālu notikumu kaleidoskops, kurš nesniedz kopējo ainu un vienojošo pavedienu.

Lai gūtu īstāku priekšstatu par notikušo, lietderīgāk palasīt tā laika notikumu liecinieku personīgās atmiņas. Parasti tās ir pašu līdzekļiem izdotas grāmatas, kurās daudzi notikumi atspoguļoti pavisam citādi. Par XX gadsimtu varam uzzināt no vectēvu un vecmāšu stāstījumiem par reālajiem notikumiem un cilvēku likteņiem.

Tomēr vēsturē nav nekā tāda, ko vēstures pārrakstītāji varētu uz visiem laikiem noslēpt, padarīt par nebijušu. Ir teiciens, ka manuskripti nedeg. Tā vai citādi, bet nopietni meklētāji un pētnieki spēj rekonstruēt patieso vēstures gaitu; haotisko un savstarpēji it kā nesaistīto notikumu kaleidoskopu pārvēršot organiski vienotā vēsturisko procesu mozaīkā. Tas nu būtu mūsu tautas vēsturnieku un katra latvieša svarīgs uzdevums.

3. Ideoloģijas un organizētā reliģija

XX gadsimtā latviešiem ir uzspiestas vairākas ideoloģijas: „Viens cars, viena ticība un viena valoda", marksisma ļeņiniskā versija, liberālā daudzpartiju demokrātija Veimāras republikas stilā, korporatīvā vadonības sistēma K. Ulmaņa izpildījumā, marksisma staļiniskā versija, Hitlera nacionālsociālisms āriešu izredzētības mērcē, attīstītais sociālisms Brežņeva laikā un visbeidzot „brīvā tirgus" ideoloģijas neoliberālā versija mūsdienās.

Ideoloģijas ir mākslīgi radītas intelektuālas konstrukcijas, kuru mērķis ir mitoloģizēt un attaisnot konkrētu politiku, kuras patieso mērķi no vienkāršās sabiedrības slēpj. Visas ideoloģijas jau pēc savas definīcijas ir melīgas un utopiskas, taču to vārdā tiek pastrādāti briesmīgi noziegumi.

Ja atceramies, Trešās atmodas jeb Dziesmotās revolūcijas laikā cilvēkus vienoja tikai abstrakta Latvijas neatkarības ideja. Katrs tajā ielika savu saturu, sajūtu un sāpi, jo dzīvot pa vecam vairs negribēja. Taču nebija skaidra un vienojoša priekšstata, kā iegūto neatkarību pēc tam izmantot un kādi būs neatkarīgās republikas mērķi. Daudzi vienkārši gribēja lielāku autonomiju PSRS sastāvā, citus vadīja idealizēta Ulmaņa laiku restaurācijas vīzija, citus vilināja ārēji spožie Rietumu patērētāju sabiedrības brendi, citus vienkārši aizrāva Latvijas Tautas frontes (LTF) organizētie masveida pasākumi. Atceros, kā vēl 1989. gada pavasarī Rīgā Daugavmalā savākušies tūkstoši ar vienlīdz lielu entuziasmu atbalstīja pilnīgi pretējas rezolūcijas un uzsaukumus. Gandrīz vienbalsīgi. Tas bija vēsturisks mirklis, kad sabiedrību varēja pagriezt jebkurā virzienā, izņemot atklāti definētu atgriešanos vecās ideoloģijas sliedēs. Starp citu, arī Interfrontes vadītāji noraidīja veco padomju ideoloģisko doktrīnu. Tagad skaidrs, ka mūsu sabiedrība patstāvīgai dzīvei brīvībā tolaik vēl nebija gatava.

Grūti prognozēt, kā virzītos notikumi, ja pārejas periods pēc 1990. gada 4. maijā LPSR AP pieņemtās Neatkarības deklarācijas (kas nepasludināja pilnīgu atdalīšanos no PSRS) būtu ieildzis gadiem. Taču visu kardināli mainīja 1991. gada 19. augustā Maskavā izprovocētais pučs. Padomju Savienība sabruka kaut vai tāpēc, ka no tās izstājās tās kodols B. Jeļcina administrācijas vadītā Krievija. Neatkarība iekrita klēpī ne vien Baltijas republikām, kuras bija to pieprasījušas, bet arī visām pārējām PSRS republikā, kuras nemaz tādu vēlmi nebija izteikušas. Turklāt šīs pārējās republikas pārņēma lielāku PSRS mantojuma daļu. Piemēram, Ukraina un Baltkrievija pilnībā pārņēma arī viņu teritorijā esošās militārās bāzes un pat kodolieročus un stratēģisko spēku infrastruktūru, kas iepriekš PSRS nodrošināja superlielvalsts statusu. Baltijas republikas nez kāpēc no tā visa atteicās.

Tieši 1991. gada augustā aktivizējās tie Latvijas politiķi un ekonomisti, kuri jau iepriekš bija sagatavoti „brīvā tirgus" reformu un šoka terapijas straujai ieviešanai Latvijā. Par šo jautājumu nebija nekādu diskusiju, par sabiedrības viedokli neviens neinteresējās. Viss bijušais tika nomelnots un demonizēts, par vienīgo patiesību pasludināja jau minēto „brīvā tirgus" neoliberālo modeli.

Un tad jau nebija grūti sabiedrību pierunāt atteikties arī no tikko gūtās valsts neatkarības. 50 gadus cietuši no Maskavas diktāta, tagad tikpat pacietīgi ciešam Vašingtonas un Briseles diktātu. Mainījušās tikai ideoloģijas.

Uzdrīkstos apgalvot, ka Latvijā tā arī ne mirkli netika īstenota patstāvīga, valsts interesēm atbilstoša politika. Tiklīdz Maskavas diktāts izbeidzās, LTF programma tika izmesta, bet LTF sastādītās I. Godmaņa valdības emisāri tūlīt devās pāri okeānam, lai Latviju piedāvātu citiem aizbildņiem, kuri pārstāvēja globālo spekulantu karteli. Vēl pēc pāris gadiem Latviju uz klaji diskriminējošiem noteikumiem sāka integrēt arī lielbiznesa intereses pārstāvošajā Briseles reģionālajā zonā. Visus šos gadus Latvijas valdības politiku diktēja SVF, PB un citas globālās kontroles institūcijas, kā arī Briseles direktīvas. Faktiski Latvijas t.s. politiskā un finanšu elite (kompradoru kārta) pārvērtās par saprātu zaudējušu spēlmani, kurš Latvijas bagātības un likteni metodiski paspēlēja globālajā kazino.

Reliģija ir jūtīgs jautājums, par kuru ārkārtīgi viegli sastrīdēties. Patiesībā reliģijas vārdā un ar organizētās reliģijas svētību ir notikuši gandrīz visi cilvēces vēsturē zināmie kari un konflikti.

Baznīca un priesteru kārta faktiski pārējiem cilvēkiem piedāvā savu starpniecību attiecībās ar Dievu. Daudzi priesteri saka atklāti ceļš pie Dieva iespējams tikai caur mums. Organizētās reliģijas doktrīnas un to iedzīvināšanas paņēmieni ir izstrādāti gadu tūkstošos, un ir pielāgoti katra laikmeta, katras sabiedrības īpatnībām. Nav tā, ka baznīca palikusi nemainīga. Piemēram, ideāls XXI gadsimta katolis ar saviem uzskatiem un principiem, ja viņš kaut kādā veidā spētu ierasties un dzīvot XIV gadsimta katoļu draudzē, visdrīzāk tiktu apvainots sakaros ar pašu nelabo un sadedzināts uz sārta. Tāds pats liktenis viņu sagaidītu, ja viņš ierastos XVI gadsimta luterāņu draudzē.

Līdzīgi cauri gadsimtiem ir mainījies organizētās reliģijas sludinātais priekšstats par Dievu. Un arī katra baznīca un reliģiskā kustība savā attīstībā ir izgājusi caur vairākiem evolūcijas periodiem, sākot no pirmajām ideālistu draudzēm, beidzot ar dogmatisku un stingri ritualizētu sistēmu, kas darbojas ciešā saistībā ar pastāvošo laicīgo varu. Tāpēc reliģijas vārdā ir veikti gan neskaitāmi garīgie varoņdarbi, gan neskaitāmi noziegumi.

Kāpēc tas tā?

Katra cilvēka dvēselē ir vieta Dievam. Katrs cilvēks instinktīvi un intuitīvi meklē saikni ar savu Radītāju. Reliģija piemīt katram cilvēkam. Arī tiem cilvēkiem, kuri sevi dēvē par agnostiķiem vai ateistiem. Reliģija ir katra cilvēka intelektuāla, garīga, emocionāla un intuitīva vajadzība izpratne par pasauli un savu saistību ar šo pasauli. Ja cilvēks kaut kādu iemeslu dēļ uz laiku vai ilgstoši zaudē saikni pats ar savu dvēseli, viņam ir viegli pieņemt Dieva surogātu. Piemēram, viņš ar lielu (tātad reliģisku) degsmi var pielūgt materiālus priekšmetus, dabas parādības, baudas vai citus cilvēkus, t.i., elkus.

Tieši šo cilvēcisko vājību prot izmantot organizētā reliģija. Tā cilvēkos tiecas iepotēt sagrozītu priekšstatu par Dievu. Ar savu mācību, sakramentiem un rituāliem baznīca tiecas kontrolēt visu cilvēka dzīvi. Priesteri, kas tulkojumā nozīmē kalpus vai kalpotājus, uzkundzējas savām draudzēm un pieprasa sevi dēvēt par baznīckungiem, mācītājiem, cienīgtēviem, ekselencēm. No savām draudzēm tie pieprasa absolūtu pakļāvību, pazemību, pielūgsmi un stērbeļu bučošanu.

Tradicionālo baznīcu priesteri paši tiek īpaši sagatavoti un šai procesā atsijāti. Jebkāda brīvdomība tiek izskausta. Baznīcā pastāv stingra varas hierarhija, kas rūpējas par sludināto principu stingru ievērošanu. Jelkāda pašdarbība vai pašiniciatīva netiek atalgota. Brīvāk domājošus priesterus vai nu nosūta pārmācīt uz kādu klosteri vai arī aizkomandē uz nomaļu, mazapmeklētu draudzi. Tos, kuri turpina savu neatkarīgo ceļu, vienkārši ekskomunicē, t.i., pasludina ārpus baznīcas, izslēdz, apvaino ķecerībā, uzliek baznīcas lāstu. Tikai juku laikos, kad baznīcas stingrā hierarhija sašķobās, priesteri ideālisti var brīvāk un ar degsmi sludināt savu patieso izpratni par Dievu, un paveikt daudz laba iedvesmojoša darba savās draudzēs.

Vēsturē ir zināmi priesteri, kuri veikuši patiešām izcilus varoņdarbus, izveduši cilvēkus no verdzības, tumsonības un pagrimuma. Ideālistiski priesteri bieži vien, ja apstākļi tam labvēlīgi, nodibina savas draudzes, kuras izved no garīgi mirušās mātes baznīcas. Vēsturē pazīstami daudzi priesteri un mūki, kuri veicinājuši savu tautu atdzimšanu pēc grūtiem periodiem. Piemēram, pēc Melnā mēra epidēmijas Rietumeiropā tieši katoļu mūki pieņēma savā paspārnē bāreņus, tos izglītoja un līdz ar to izveidoja izcilu valstsvīru un kultūras atdzimšanas darbinieku paaudzi. Līdzīgi svētīgu darbu veica hernhūtiešu Brāļu draudzes kara, mēra un alkoholisma izpostītajā Vidzemē XVIII gadsimtā.

Es nevēlos apgalvot, ka no organizētās reliģijas nenākas gaidīt neko labu. Arī mūsdienās daudzi apmaldījušies cilvēki, iekļaujoties reliģiskās draudzēs, ir spējuši sakārtot savas dzīves, atbrīvoties no kaitīgiem ieradumiem un apmātībām, iegūt savai dzīvei augstāku jēgu un mērķi. Arī mūsu tradicionālās kristiešu baznīcas kritiskos brīžos reizēm ir nostājušās sabiedrības interešu un augstāko principu pusē. Piemēram, mūsu katoļu, luterāņu, baptistu, ortodoksālo kristiešu un vecticībnieku vadība vairākkārt ir kopīgi protestējusi pret valdošo aprindu politikas necilvēcīgākajiem aspektiem.

Taču kopumā pasaules vēsture ir pārpilna ar noziegumiem, kuru īstenošanai svētību devuši augstākie organizētās reliģijas priesteri. To pašu viņi turpina darīt arī mūsdienās. Viņi svētījuši neskaitāmus karus, veselu tautu iznīcināšanu un pakļaušanu. Arī Latvijā tradicionālās baznīcas savulaik centās savām draudzēm ieaudzināt bijību un paklausību svešajiem kungiem, nodarīdamas lielu ļaunumu. Arī mūsdienās redzam, kā priesteri laicīgās varas pārstāvjiem savos Dievnamos ierāda īpašas vietas, aicina draudzes balsot par konkrētiem politiķiem, aicina ticīgos pacietīgi nest savu pārbaudījumu nastu, paciest netaisnību u.tml. Bez tam vairāku konfesiju priesteri savu draudžu locekļiem tiecas iedvest grēcīguma, vainas un mazvērtības sajūtu, ar to netieši mudinot būt vājiem un grēcīgiem, ar zemu pašapziņu. Aizmirstot, ka katrs cilvēks ir Dieva bērns ar dievišķu dzirksti dvēselē, kas radīts pēc Dieva tēla un līdzības.

Kad Jēzus Kristus veica brīnumus, viņš teica, ka arī mazākais no viņa draudzes spēj paveikt to pašu un pat vēl vairāk. Tad nu daudzi priesteri, kuri runā Jēzus vārdā, nez kāpēc cenšas to noliegt. Vai viņi nekalpo citiem dieviem?

Visbeidzot, tradicionālās baznīcas tiecas cilvēkus atbrīvot no personīgās atbildības un personīgā ieguldījuma Debesu valstības radīšanā. Pārāk daudzi kristieši priesteru ietekmē uzskata, ka ar pasīvu ierašanos baznīcā un pasīvu piedalīšanos rituālos reizi nedēļā, kā arī kaut ko ziedojot baznīcas darbībai, viņi ir izpildījuši savu kristieša pienākumu. Bet aiz baznīcas mūriem var turpināt savu veco dzīvi un neko nemainīt, un neko savā dzīvē nepilnveidot. Līdz ar to baznīca daudzus apzināti vai neapzināti atbrīvo no vajadzības garīgi augt un pilnveidoties. Tas veicina liekulību, garīgu panīkumu un dubultu dzīvi.

Kā Dieva baznīcu atšķirt no korumpētas baznīcas?

Ja tavā baznīcā vai draudzē (pat ja tā nav kristiešu draudze) sludina mīlestības darbus un veicina garīgu izaugsmi, un to dara ar īpašu degsmi (entuziasms sengrieķu valodā nozīmē Dieva klātbūtni dvēselē), tad tā ar lielu varbūtību ir Dieva baznīca. Jo Dievs ir mīlestība.

Turpretī, ja baznīcā dzirdi galvenokārt tiesāšanu, iebaidīšanu, augstprātīgu moralizēšanu, mazvērtības un vainas sajūtas iedzīšanu, vienaldzību, tukšu daiļrunību, vairāk vai mazāk atklātu atbalstu ļauniem darbiem; ja baznīcā vērojama cilvēku dalīšana pēc īpašiem „nopelniem", pretstatīšana, intrigas un manipulācijas; ja gaisā jūti konformismu, liekulību, stīvu neiecietību un dubultstandartus, kā arī barjeru starp priesteri un parastajiem draudzes locekļiem, tad labāk turp vairs neej. Ticība bez darbiem ir mirusi, un vai aklais aklajam spēj pareizo ceļu rādīt?

4. Ekonomiska izmantošana

Latvijā tiek daudz runāts un rakstīts par valdības, parlamenta, ierēdņu un partiju korumpētību. Pārsvarā ar to saprot kukuļu ņemšanu vai došanu, partiju finansēšanas un priekšvēlēšanu aģitācijas likumu pārkāpumus un reizēm arī likumu pieņemšanu kāda konkrēta iekšējā grupējuma vai spēlmaņa interesēs. Taču ēnā atstātas daudz dziļākas, būtiskākas un plašākas korupcijas izpausmes, piemēram, mērķtiecīga, iepriekš plānota un sistemātiska valdības politika, kas vērsta pret savas valsts un sabiedrības interesēm, jeb politika, kas ilgstoši un mērķtiecīgi tiek īstenota kādu ārēju spēku interesēs. Otrkārt, es redzu arī paralēles ar organizēto reliģiju. Arī politiķus (tāpat kā priesterus) taču dēvē par tautas kalpiem, diemžēl mūsdienās ar rūgtu ironiju. Jo politikas sākotnējā būtība bija kalpošana savas tautas interesēm, tās pārstāvēšana gan iekšējos procesos, gan starptautiskā mērogā. Diemžēl mēs saviem politiķiem esam ļāvuši šo cildeno misiju aizmirst. Viņi jau sen no kalpiem pārvērtušies par augstprātīgiem kungiem un vagariem, politisko intrigu spēlmaņiem. Viņi jau sen aizmirsuši, ka, saskaņā ar Satversmi, suverenā vara Latvijā pieder Latvijas tautai, nevis partijām, valdībai vai Starptautiskajam Valūtas fondam. Diemžēl to ir aizmirsusi arī sabiedrība kopumā. Tieši to tad es arī uzskatu par dziļāko un kliedzošāko valsts varas un arī pašas sabiedrības korupciju. Ne valdība, ne sabiedrība vairs nepilda savas funkcijas.

Kāds tam sakars ar ekonomiskiem tautu pakļaušanas instrumentiem?

Pat vienkāršo ļaužu vidū ir visai izplatīta atziņa, ka pasauli pārvalda nauda jeb kapitāls. Un daudziem cilvēkiem arī praksē naudas pelnīšana, krāšana, tērēšana un „naudas taisīšana ar naudu" ir izvēlēta par galveno dzīves mērķi. Citi savukārt naudai piedēvējuši kaut kādas dēmoniskas, ļaunumu vairojošas īpašības. Naudu šie cilvēki uzskata par netīru.

Patiesībā nauda nav ne laba, ne ļauna, tai piemīt vien tās īpašības, kuras tai piešķīruši paši cilvēki. Nauda ir tikai simboliska vērtību mērvienība, par kuru vienojušies cilvēki, un kas sākotnēji ieviesta, lai atvieglotu dažādu vērtību apmaiņu starp cilvēkiem. To pašu vērtību apmaiņu varētu veikt arī bez naudas, un šādu apmaiņu mūsdienās dēvē par bartera darījumiem. Starp citu, tieši ekonomiskās depresijas periodos, kad naudas apritē izveidojas sastrēgumi, bartera loma būtiski pieaug. Naudas nozīme pieauga līdz ar plašākiem darba dalīšanas procesiem un sadarbības iespēju pieaugumu starp dažādos Zemes reģionos dzīvojošiem cilvēkiem un tautām.

Vēl svarīgi atšķirt reālo jeb produktīvo ekonomiku (ar visām palīgnozarēm) no parazitārās ekonomikas. Reālā ekonomika rada jaunas vērtības, kas nepieciešamas cilvēku dzīvei un attīstībai. To var salīdzināt ar dažādu orgānu saskaņotu funkcionēšanu cilvēka organismā, kurā katrs orgāns ir svarīgs cilvēka dzīvības nodrošināšanai. Savukārt parazitāro ekonomiku var salīdzināt ar parazītorganismiem vai ļaundabīgiem audzējiem, kuri cilvēka orgānus nomāc, patērē cilvēka enerģiju saviem savtīgiem mērķiem.

Par šādu parazītjomu jau senatnē uzskatīja augļošanu, t.i., naudas aizdošanu maksimālas peļņas nolūkā nosakot iespējami lielus augļu procentus. Kā arī spekulāciju. Parasti augļošana un spekulācija kļuva iespējama, mākslīgi izraisot saimnieciskas krīzes, mākslīgi radot trūkumu un monopolstāvokļus.

Starp citu, gandrīz visas reliģijas un garīgās mācības augļošanu un spekulāciju pasludināja par smagu grēku, jo tās bija pretrunā ar apliecinošo pasaules uzskatu, kurā Dievs ir mīlestība.

Islama reliģija augļošanu kategoriski aizliedz, lai gan praksē vairāku musulmaņu valstu korumpētie vadītāji paši iesaistījušies globālajās augļošanas un spekulācijas orģijās. Arī katoļu baznīca, kurai viduslaikos bija liela ietekme un gandrīz absolūta vara, augļošanu aizliedza. Taču pati arī atrada apkārtceļu, kā šo aizliegumu liekulīgi apiet un nomaskēt. Ar augļošanu atļāva nodarboties jūdu reliģijas pārstāvjiem, ar ko arī mūsdienās izskaidrojams lielais ebreju īpatsvars bankās un citās finanšu institūcijās (jūdaisms atļauj aizdot uz augļiem citu reliģiju tautām:

5. Mozus grāmatā 23:20; 28:12 rakstīts: „Tev nebūs prasīt augļus no sava brāļa: nedz augļus no naudas, nedz augļus no pārtikas, nedz augļus no visādām lietām, ko vien var uz augļiem aizdot. No sveštautieša tu vari prasīt augļus, bet savam brālim ne, lai Tas Kungs, tavs Dievs, tevi svētītu pie visa, ko tavas rokas dara tanī zemē, uz kuru dodies, lai to iemantotu."

„Un Tas Kungs tev atvērs Savu labumu krātuvi, debesis, lai dotu savā laikā lietu tavai zemei un svētītu visu tavu roku darbu, un tu aizdosi daudzām tautām, bet pats neaizņemsies.").

Protams, netieši jau tolaik augļošanā iesaistījās arī kristieši, sākot jau no pašiem karaļiem (kuri sevi dēvēja par Dieva iesvētītajiem), kuri labprāt un milzīgos mērogos izmantoja augļotāju pakalpojumus, iedzenot savas valstis parādos un pat bankrotā. Mūsdienās kristīgās baznīcas lielākoties augļošanu vairs pat nenosoda un bieži tajā iesaistās pašas.

Ar laiku Rietumos finanšu sektors pilnīgi atdalījās no reālās ekonomikas un sāka patstāvīgu, uz augļošanu un spekulācijām orientētu darbību. Valstu valdības pakāpeniski atteicās no savām suverenajām tiesībām emitēt naudu, un sāka naudu aizņemties no privātbankām, maksājot privātbanku noteiktos procentus (piemēram, ASV šāda sistēma tika ieviesta 1913. gadā, pretēji ASV Konstitūcijai nodibinot no valdības neatkarīgu Federālo rezervju banku). Naudas emitēšanu uzticēja pēc Anglijas bankas parauga dibinātajām centrālajām bankām, kuras pārstāvēja lielāko privāto baņķieru intereses un vairs nebija pakļautas valstu valdībām.

Mūsdienās var droši apgalvot, ka ASV un daudzās citās valstīs finanšu sektoram faktiski ir atdota arī visa politiskā vara (ASV prezidents Franklins Rūzvelts, lai pārvarētu Lielo depresiju, baņķieru varu gan uz laiku ierobežoja un pašus baņķierus nodēvēja par banksteriem no vārda „gangsters"). Tās nosaka, kādi kandidāti tiks izvirzīti vēlēšanām un diktē arī šo valstu politiku. Prezidenti un parlamenti ir tikai publikai demonstrētie realitātes šova aktieri, kuri īsteno starptautisko finanšu centru diktēto politiku. Arī Latvijas Banka faktiski Latvijas valdībai nav pakļauta un īsteno starptautisko finanšu centru diktēto monetāro politiku. Lai Latvijas Banku piespiestu darboties Latvijas interesēs, tā būtu jānacionalizē.

Pakāpeniski valdībām tika atņemtas arī citas suverenās tiesības: regulēt finanšu tirgus, tieši atbalstīt nacionālos ražotājus un citus valstu attīstībai nepieciešamos sektorus, aizsargāt iekšējo tirgu, tieši stimulēt savu tautsaimniecību, ar tiešām investīcijām nodrošināt laikmetam atbilstošu infrastruktūru, nodrošināt cilvēku pamattiesības u.c. Īsāk runājot, šo valsts tiesību apcirpšanu sauca par valsts neiejaukšanās politiku, un praksē tā aizvien vairāk atgādina feodālās iekārtas restaurāciju globālā mērogā, kuras ietvaros karaļi tikai nomināli pārvalda savas valstis, bet faktiski izpatīk ietekmīgāko feodāļu interesēm. Visi nāciju tiesību iekarojumi, kas tika izcīnīti pēdējos 200 gados un kas izpaudās spēcīgās cilvēka tiesību, humānistu, arodbiedrību, kooperatīvu un citu biedrību kustībās, pakāpeniski tika vājināti vai pakļauti augļotāju un spekulantu korporatīvajām interesēm. Sabiedrības atkal transformējās par oligarhijām, kurās 1 5% ģimeņu, kas sevi dēvēja par elitēm, savās rokās konsolidēja aizvien lielāku varu pār sabiedrības vairākumu, kurš savukārt grima aizvien dziļākā nabadzībā un beztiesībā.

Vēl šādu iekārtu dēvē par krīzes vai šoka kapitālismu, kurš savas „liberālās reformas" pārējai sabiedrībai uzspiež mākslīgi radītu krīžu un katastrofu periodos. Arī Latvijas sabiedrības pakļaušana globālajam diktātam tika sākta ar t.s. šoka terapiju. Šoka terapijas ietvaros sabiedrība tiek aplaupīta un iedzīta parādos, tiek iznīcināti cilvēku patstāvīgas eksistences pamati. Un tad tie paši spēki, kuri izraisījuši šoku, piesakās par glābējiem, piedāvājot tautai izvēlēties „mazāko ļaunumu", kurš sevī ietver t.s. nepopulāros lēmumus. Protams, tas viss tiek ietērpts brīvības un demokrātijas saukļu plūdos, kas nav nekas cits, kā vien masveidīga un nekaunīga smadzeņu skalošana. Preses un vārda brīvība ir vieni no lielākajiem meliem, jo apmēram 90% informācijas mēdiju pasaulē pieder 9 globālajiem koncerniem. Tai skaitā arī Latvijas televīzijas kanāli un lielākie laikraksti. Vienīgi internets pavēris lielākas brīvā vārda izplatīšanas iespējas, taču arī šo kanālu šīs pasaules varenie ir nolēmuši jau tuvākajā nākotnē iegrožot. Starp jaunās ASV administrācijas plāniem ir slēgt pašreizējo pasaules interneta tīklu (WWW), tā vietā palaižot t.s. Otro internetu, kurš tiks stingri regulēts.

2009. gada 8. marts

Pienācis laiks atjaunot Latvijas neatkarību!

Ko jūs domātu par cilvēku, kurš neko nedara savas dzīves labā, bet gaida, lai to viņa vietā izdarītu citi, un visās nelaimēs vaino citus? Kā jūs justos, ja šāds cilvēks būtu jūsu dēls, znots, vedekla vai pat dzīves biedrs? Un ja nu izrādītos, ka šāds cilvēks esat jūs pats? Taču mūsu gadījums ir vēl daudz traģiskāks: bezatbildīgu dzīvi savos 18 pastāvēšanas gados ir atļāvusies visa mūsu valsts Latvija.

Divu Latviju salīdzinājums

Kad 1920. gadā Latvija pirmo reizi ieguva faktisku neatkarību, tā bija karu un revolūciju izpostīta un neskaitāmas reizes izlaupīta zeme, kuras pilsoņu liela daļa arvien bija bēgļu gaitās, kuras infrastruktūra bija pārvērsta drupās, rūpnieciskās jaudas izvestas uz Krieviju, lauki nodedzināti, sabombardēti un mīnēti, Latvijas teritorijā darbojās vairākas spekulācijām pakļautas un vērtību zaudējušas valūtas, tirdzniecībā dominēja melnais tirgus un pilsoņus apdraudēja neskaitāmi bandītiski grupējumi. Krievijā turpinājās postošs pilsoņu karš, bet arī rietumvalstis bija kara izpostītas. Ne uz kādu starptautisku palīdzību Latvija nevarēja cerēt, tāpēc bija spiesta paļauties vienīgi uz saviem trūcīgajiem resursiem. Pat starptautisko atzīšanu Latvija ieguva vienīgi pēc tam, kad to izdarīja Padomju Krievija. Kā izņēmumu var minēt ASV sniegto „palīdzību": ASV Kara materiālu likvidācijas komisijas piedāvātās preces, kuras Latvijas Pagaidu valdība uzdeva iepirkt atdzimušajai patērētāju biedrību savienībai „Konzums". Tā radās pirmais Latvijas parāds divi miljoni dolāru (tajā laikā iespaidīga summa, kas vēlāk kalpoja par „Konzuma" maksātnespējas iemeslu), lai gan amerikāņu piegādātās preces izrādījās ne vien lietošanai nederīgas, bet arī saindētas.

Tomēr, paļaujoties tikai uz saviem resursiem, Latvija dažos gados pārvērtās par plaukstošu un turīgu Eiropas valsti. Vairāk par šo tēmu lasiet Viļa Selecka grāmatā „Latvija 10 gados toreiz un tagad".

Turīga un plaukstoša Latvija bija arī 1940. gadā, veiksmīgi pārvarējusi 1929. gadā sākušos pasaules Lielo depresiju. Visus pēdējos pastāvēšanas gadus Latvijai bija pārliecinoši pozitīva ārējās tirdzniecības bilance, mantojumā tā atstāja lielas zelta rezerves, jaunas rūpnīcas, elektrostacijas, modernu infrastruktūru un monumentālas būves. Depresija tiktu pārvarēta vēl vieglāk un ātrāk, ja vien Ulmaņa valdība nebūtu vilcinājusies devalvēt Latvijas latu. Turēšanās pie „stipra lata" arī tolaik Latvijai nesa milzīgus zaudējumus. Tikai pēc lata devalvācijas strauji uzplauka Latvijas bekona, sviesta, šokolādes izstrādājumu un citu preču eksports.

Taču arī pirmajā Latvijas Republikā bija jomas, kurās valdība paļāvās uz starptautiskām struktūrām, it sevišķi uz Lielbritānijas iedomāto aizbildniecību un starptautiskām drošības garantijām. Šīs jomas bija ārpolitika, diplomātija un valsts drošība. Šī tuvredzīgā paļaušanās uz iedomātām Rietumu garantijām tad nu arī kalpoja par iemeslu Latvijas valsts bojāejai. Salīdzinājumam varam minēt Somiju, kura arī šajos jautājumos paļāvās uz saviem resursiem un gudru ārpolitiku, tāpēc savu neatkarību nosargāja pat PSRS militāras agresijas apstākļos.

Kad 1991. gadā Latvija savu neatkarību atjaunoja, tā bija nesalīdzināmi labākā stāvoklī. Latvija 1990. gadā bija attīstītākais un turīgākais PSRS reģions ar Eiropai raksturīgu dzīves līmeni. Mums nebija ne iekšējo, ne ārējo parādu, bija salīdzinoši laba infrastruktūra, spēcīgi lauku un mežu uzņēmumi, liels rūpniecības potenciāls, iespaidīgas tirdzniecības, tankkuģu un zvejniecības flotes, liela eksportspēja, jau apgūti eksporta tirgi. Tiesa, gan lauku lielsaimniecības, gan rūpniecības uzņēmumi bija jāmodernizē un jāpielāgo jaunajiem apstākļiem, ko paredzēja tautsaimnieku izstrādātās un Latvijas Tautas frontes programmā iekļautās saimnieciskā patstāvīguma koncepcijas. Taču pēc 1991. gada augustā notikušā puča izgāšanās Latvijas valdība par šīm programmām aizmirsa, bet devās pēc padoma pāri okeānam.

Šoreiz Rietumu pasaule Latvijai savu „palīdzību" neliedza, taču tā bija vēl indīgāka par 1920. gados amerikāņu pārdotajām precēm. Latvijas valdība absolūti nekritiski, bez jelkādām diskusijām, pieņēma t.s. Vašingtonas konsensa ietvaros izstrādāto tirgus reformu paketi, ko pareizāk būtu dēvēt par kolonizācijas un pakļaušanas instrumentu paketi. ASV caur tādām ASV valdības kontrolētām institūcijām kā Starptautiskais Valūtas fonds (SVF) un Pasaules Banka (PB) piešķīra Latvijai kredītus (kuri tolaik bija absolūti nevajadzīgi), pretī prasot privatizācijas vārdā likvidēt mūsu ražošanas potenciālu, infrastruktūru privatizēt (pārdodot to ārzemniekiem), ieviest uz parādiem balstītu finanšu bardzības režīmu, likvidēt jebkādas barjeras t.s. starptautiskajiem investoriem, liberalizēt (t.i., vairs neregulēt un nekontrolēt) finanšu un pārējos tirgus, ārvalstu investoriem piešķirt īpašas privilēģijas un garantēt viņu peļņu, krasi samazināt valsts izdevumus un komercializēt tādas sociālās un attīstības jomas kā veselības aprūpe, izglītība un zinātne.

Efekts bija tāds, ka visam, kas bija nepieciešams attīstībai, vienkārši nebija naudas (ar šo argumentu 18 gadu periodā tika apstādinātas visas veselīgās ieceres). Proti, Latvijas Banka mērķtiecīgi emitēja nepietiekamu latu daudzumu, kamēr Latvijā neierobežoti apgrozījās nekontrolēta dolāru, marku, mārciņu un vēlāk eiro masa. Otrkārt, Latvija kā pēc burvju nūjiņas mājiena acumirklī zaudēja savu saimniecisko neatkarību, jo nonāca parādos, turklāt pat visnepieciešamākās preces nu nācās importēt. Līdz ar to jau no paša iesākuma Latvijas ārējās tirdzniecības bilance bija traumējoši negatīva. Reālā tautsaimniecība faktiski sabruka. Tāpat krasi negatīva kļuva dzimstība un pārējās tautas attīstību raksturojošās jomas. Pat paši reformu ieviesēji tās dēvēja par šoka terapiju. Varam piezīmēt, ka šā šoka sekas bija postošākas par zaudējumiem, kurus Latvija cieta abos pasaules karos kopumā.

Protams, ne mazāk svarīgas bija arī politiskās reformas. Arī politisko partiju sistēma tika komercializēta, padarīta atkarīga no finanšu grupējumu un ārvalstu investoru ziedojumiem. Faktiski šīs partijas nepārstāv nekādus Latvijas iedzīvotāju slāņus vai kārtas, tās ir tikai nelielas savtīgu interešu (politisko aktieru) grupas, kuras saviem finansētājiem iesniedz politiskā biznesa projektus, lai iegūtu naudu vēlēšanu kampaņām un pēc ievēlēšanas lielbiznesa investīcijas ar uzviju atstrādātu. Vēlēšanu kampaņās nemaz netiek runāts par konkrētiem valsts attīstības plāniem, tās tiek organizētas kā izklaidējoši šovi, kuros PR speciālistu radīti politiķu tēli cīnās par popularitāti.

Ideoloģiskajām nokrāsām ir tikai alus pudeļu etiķešu vērtība, jo visām „reālajām" (t.i., finansējumu saņēmušajām) partijām ir tikai viens mērķis: pārstāvēt savu finansētāju intereses valsts līmenī un nodrošināt esošās sistēmas stabilitāti. Partijas, kuras vēlas mainīt pašu sistēmu, finansējumu vienkārši nesaņem. Jāņem vērā, ka liela finansētāju daļa savu risku izkliedē, finansējot vairākas, pat ideoloģiski pretējas partijas, tādējādi jebkura vēlēšanu iznākuma gadījumā nodrošinot savu interešu pārstāvību Saeimā un valdībā. Līdz ar to Latvijas valsts politika nav atkarīga no vēlētāju izvēles, balso, par kuru vēlies, tik un tā politika no tā būtiski nemainīsies.

Mērķtiecīgā Latvijas neatkarības demontāža

1990. gadu sākumā Latvijas valdība paļāvās uz starptautiskajiem kredītiem, kuri likumsakarīgi tika izzagti un beigās izraisīja vispārēju banku krīzi. Tolaik ārzemnieki par to īpaši neuztraucās, jo galvenais viņu mērķis bija iedzīt Latviju parādos un padarīt to atkarīgu, kas arī tika sekmīgi panākts. Vēl vairāk starptautiskās reitingu aģentūras pat palīdzēja novest bankas līdz bankrotam, jo līdz pat pēdējam brīdim apgalvoja, ka šīs bankas darbojas nevainojami un sekmīgi, ar to maldinot gan valdību, gan Latvijas sabiedrību.

Tad Latvijas valdība ķērās pie novājinātās rūpniecības, lauksaimniecības un infrastruktūras privatizācijas, vienlaikus sludinot, ka Latvijas attīstību nodrošinās ārvalstu investīcijas. Tikmēr tika sākts kurss arī uz Latvijas politiskās neatkarības zaudēšanu. Sekojot pirmās Latvijas Republikas sliktajam piemēram, Latvijas drošība un nākotne tika saistīta ar integrāciju starptautiskās struktūrās. Latvija centās iestāties visur, kur vien var iestāties, izņemot NVS un Šanhajas klubu. Tikpat aktīvi tika slēgti dažādi brīvas tirdzniecības un investīciju garantiju līgumi ar rietumvalstīm.

Te mazliet jāpaskaidro, ko nozīmē brīvā tirdzniecība un brīvā konkurence Rietumu lielvalstu izpratnē. Tā ir tāda pat ideoloģija kā komunisms, tikai to savulaik radīja Lielbritānija, lai atvieglotu un attaisnotu koloniju iekarošanu un vēlāku izlaupīšanu. Vēlāk šo ideoloģiju pārņēma ASV un citas valstis, kuras uzskatīja par vēlamu uzkundzēties citām tautām. Praksē šī ideoloģija izpaužas tā, ka upurvalstis tiek aicinātas atvērt savas robežas, atteikties no savu ražotāju atbalstīšanas, liberalizēt (t.i., atteikties no regulēšanas un kontroles) savus tirgus, piešķirt privilēģijas t.s. ārvalstu investoriem u.tml. Tikmēr pašas lielvalstis savus iekšējos tirgus turpina sargāt. Tātad brīvais tirgus ir ideoloģiska diversija, kas domāta tikai eksportam, lai pakļautu un izlaupītu atkarībā nonākušās valstis.

Labs piemērs ir Latvijas slēgtie brīvās tirdzniecības līgumi ar ES. To ietvaros ES valstis pilnīgi brīvi pārpludināja Latvijas tirgu ar savu bieži vien apšaubāmo produkciju, kamēr Latvijas eksportētājiem tika liktas nepārvaramas barjeras. Labākajā gadījumā Rietumi no Latvijas importēja lētas izejvielas un pusfabrikātus, piemēram, koksni.

Arī brīvā konkurence ir tāda pati ideoloģiska blēdība. Piemēram, Latvija pēc Rietumu sabiedroto norādījuma likvidēja savas lielsaimniecības, mežrūpniecības uzņēmumus un flotes, bet pēc tam neorganizētos un naturālā saimniekošanā iedzītos zemniekus, rūpniekus un zvejniekus aicināja konkurēt ar milzīgām starptautiskām korporācijām, kuru gada apgrozījums pārsniedz vairākus Latvijas nacionālos kopproduktus. Turklāt šīs korporācijas varēja baudīt īpašas privilēģijas, piemēram, nodokļu atlaides. Ja Latvijā būtu saglabāti spēcīgie mežrūpniecības uzņēmumi, vai te varētu bez konkurences ienākt zviedru un somu mežizstrādātāji? Ja būtu saglabātas lielsaimniecības, vai Latvijā varētu ienākt dāņu cūkaudzētāji, kuri turklāt saņem milzīgas ES subsīdijas un Dānijas valdības atbalstu? Ja Latvija administratīvi nelikvidētu savas cukurfabrikas, vai Latvijas veikalos tagad tirgotu dāņu cukuru?

Pildot Rietumu norādījumus, Latvijas valsts atteicās no jelkādiem saviem attīstības projektiem. Gluži otrādi tā administratīvā kārtībā likvidēja arī tos uzņēmumus, kuri bija pārdzīvojuši šoka terapiju un turpināja attīstīties. Līdz ar to Rietumi tika atbrīvoti ne jelkādas konkurences gan Latvijas tirgū, gan tradicionālajos Latvijas noieta tirgos, piemēram, Krievijā, Baltkrievijā, Ukrainā u.c. Latvija ne tikai izvēlējās eksportam nepiemērotu lata kursu, bet arī mērķtiecīgi sabojāja attiecības ar saviem kaimiņiem. Līdz ar to arī Latvijas noieta tirgus austrumos ieņēma rietumnieki. Politisku provokāciju iespaidā cieta pat mūsu tranzīts.

Nav noslēpums, ka paši Rietumi savus ražotājus aktīvi atbalsta un cīnās par viņu interesēm ārvalstīs. Piemēram, Lielbritānijas un vēlāk Skandināvijas diplomāti izdarīja rupju spiedienu, lai viņu uzņēmums varētu iegūt monopolstāvokli Latvijas telekomunikāciju jomā (Lattelekom pārņemšana, mobilie sakari). Lai monopols būtu absolūts, Latvijas valsts britu interesēs likvidēja pat savu tradicionālo lepnumu pasaules līmeņa uzņēmumu VEF un citus.

Lai notiktu kaut kāda saimnieciska aktivitāte Latvijā, mūsu iestādēm un uzņēmumiem nācās aizņemties. Protams, no ārzemēm un uz ārzemnieku noteikumiem. Un noteikumi bija tādi, kas jebkuru darbību tikai apgrūtināja un nevajadzīgi sadārdzināja. Līdz ar to esam nonākuši stāvoklī, kad gandrīz visi ir parādā: gan pilsoņi, gan Latvijas uzņēmumi un pašvaldības, gan pati Latvijas valsts. Ja arī kāds personīgi nav parādā, tad tomēr viņš ir spiests maksāt uzņēmumu parādu iespaidā uzskrūvētos tarifus, kā arī ar saviem nodokļiem segt valsts un pašvaldību parādus. Tā kā arī mūsu banku un apdrošinātāju sektors ir atdots ārzemnieku kontrolē, tad katrs mūsu maksājums vai transakcija tiek aplikts ar nodevu, kuru iekasē ārzemnieki. Arī tirdzniecības peļņa no Latvijas aizplūst, jo arī tirdzniecības tīkli lielākoties pieder ārvalstniekiem.

Tomēr ar to vien mūsu Rietumu „sabiedrotie" neapmierinājās. Lai aprakstītais process noritētu pēc iespējas neatgriezeniski, viņi vēlējās laupīt arī Latvijas politisko neatkarību. Arī uz to mūsu korumpētie un Rietumu vilinājumu apžilbinātie politiķi, protams, parakstījās. Jau krietni pirms formālās iestāšanās ES, mūsu valdība sāka t.s. likumdošanas harmonizēšanas procesu, t.i., mūsu valsts sāka dzīvot pēc Briseles norādījumiem un pieņemot Briseles diktētās normas, kas mūsu dzīvi tikai sarežģīja un sadārdzināja. Tika darīts viss, lai izmaksas un cenas būtu kā Rietumos, lai gan algas vairāk līdzinājās Āfrikas līmenim. Tā bija blēdība, jo pašos Rietumos izmaksas nosaka, ņemot vērā viņu algas, Rietumiem raksturīgos nodokļus un administratīvās izmaksas. No tā varam secināt, ka izmaksu pieaugums Latvijā tika radīts mākslīgi balstījās uz administratīviem lēmumiem un nekontrolētu alkatību. Līdz ar to Latvija zaudēja arī vienīgo augstā lata kursa priekšrocību lētu importu. Ņemot vērā lata kursu, importa precēm mūsu veikalos būtu jābūt lētākām nekā valstīs ar zemāku nacionālās valūtas kursu. Tomēr tas nenotiek gan Lietuvā, gan Igaunijā, gan Krievijā un Polijā, gan pašās rietumvalstīs tās pašas preces ir nopērkamas daudz lētāk.

Politiskā neatkarība tika zaudēta vairākās pakāpeniskās stadijās. Vispirms Latvija iestājās Eiropas Savienībā. Tolaik tā bija neatkarīgu valstu savienība ar dažiem kopējiem principiem, kas izpaudās galvenokārt saimnieciskajās jomās. Protams, arī šajā ziņā Latvija tika uzņemta uz diskriminējošiem noteikumiem: lai arī Latvija ES budžetā iemaksā tādu pašu dalības naudu kā citi, mēs zaudējām tradicionālās zvejas vietas, likvidējām cukura rūpniecību, mūsu zemnieki saņem daudz mazākas subsīdijas, tagad mums jau piedāvā atteikties arī no piena ražošanas utt. Taču kopš t.s. Lisabonas līguma parakstīšanas (kuru mūsu politiķi pat neizlasīja) stāvoklis ir būtiski mainījies ES pārvēršas par centralizētu impērisku veidojumu, kurā Latvijai ir tikai provinces tiesības. Visi svarīgākie lēmumi tiek pieņemti Briselē.

Vienlaikus Latvija pievienojās NATO, ko dominē ASV. Arī šis akts būtiski ierobežo Latvijas politisko neatkarību un uzliek saistības, kuras ne mazākā mērā neatbilst Latvijas interesēm. Nu Latvijas karavīri ASV interesēs ir kļuvuši par okupantiem vairākās valstīs, maksā dalības maksu, rezervē garantētu budžeta daļu NATO izdevumiem, kalpo par placdarmu krāsaino revolūciju eksportam austrumu un dienvidu virzienā, kamēr pašas Latvijas drošībai nav izveidota neviena cīņas spējīga karaspēka vai zemessardzes vienība. Mēs kārtējo reizi esam sabojājuši attiecības ar tuvākajiem kaimiņiem, lai iztaptu mēra sajūtu zaudējušajam aizokeāna onkulim, kurš Latviju tikai diskriminē, piemēram, ASV iebraukšanas vīzu un savstarpējās tirdzniecības jautājumā. Bet vai aizokeāna onkulis nopietnu briesmu gadījumā Latviju aizstāvēs? Ja vēl nav skaidrs, pajautājiet to Gruzijas prezidentam Saakašvili! :)

Līdz ar pasaules saimnieciskās depresijas sākšanos, kuru izraisīja galvenokārt ASV un Lielbritānijas biržu spekulanti viņu izveidotās sistēmas ietvaros, Latvija nonākusi patiešām neapskaužamā stāvoklī. Es nezinu, kā atbildēt uz jautājumu kā iespējams neatkarību vienlaikus zaudēt vairākas reizes, bet Latvijas gadījumā tieši tā ir noticis. Lai gan mēs jau bez tā savu neatkarību bijām iztirgojuši gan Briselei, gan Vašingtonai, tagad esam nonākuši tiešā SVF pārvaldījumā. SVF ir starptautiska finanšu aģentūra, kuras politikas noteikšanā galavārds pieder ASV administrācijai, proti, tām pašām aprindām, kuras izraisīja globālo krīzi. Un tagad šī mūsu ASV „sabiedroto" vadītā iestāde faktiski nosaka visu Latvijas valdības politiku. Latvijas valdība ir kļuvusi par savdabīgu SVF parādu piedziņas kantori jeb tiesas izpildītāju, kurš rīkojas pēc SVF uzrakstītajām instrukcijām. SVF pieder pirmtiesības paņemt katru mūsu nopelnīto dolāru, taču SVF nav vienīgais Latvijas kreditors arī pārējie parādi Latvijai nav atlaisti. Desmitiem ASV dominētās globalizācijas jūgā nonākušās valstis jau pārliecinājušās, ka vienošanās ar SVF līdzinās nāves skūpstam, bet SVF kredīti bēru naudai, ar kuru apglabāt vēl dzīvo tautsaimniecības daļu.

Kā slīcēja akmens kaklā ir absolūtas slepenības apstākļos pārņemtā Parex banka, kas ir galvenais iemesls Latvijas nonākšanai SVF pārvaldījumā. Parex banka bija privāta starptautiska banka, kuras kapitālu sastādīja galvenokārt citu valstu pilsoņu ieguldījumi un konti, tostarp visai apšaubāmas izcelsmes nauda. Diemžēl jāatzīst, ka tradicionālā kolaboracionisma un korupcijas garā Parex bankā kontus bija atvērušas arī daudzas Latvijas valsts un pašvaldību (sevišķi Rīgas) iestādes (jo Parex banka taču finansēja arī politiskās partijas), lai gan Latvijas valstij taču pieder sava banka Latvijas Hipotēku un zemes banka, kuru valsts spēj kontrolēt. Turpretī privātā Parex banka, piesedzoties ar negodprātīgiem reitingu aģentūru vērtējumiem, iesaistījās ārkārtīgi riskantās starptautisko spekulāciju orģijās, kā arī neprātīgi aizņēmās, lai spekulācijas turpinātu. Un zaudēja. Tas, ko slepenībā pārņēma Latvijas valsts, bija tikai izēsta bankas čaula ar milzīgu un iepriekš nenovērtētu parādu kaudzi miljardiem dolāru. Latvijas valsts uzņēmās un uz savu pilsoņu mugurām uzkrāva privātu spekulantu sadzīvotos parādus! Un tipiskā korupcijas garā šī nekrietnā akcija pat netiek izmeklēta un novērtēta neviens nav saukts pie atbildības. Kleptokrātijai lojālie žurnālisti par Parex afēru raksta neticami maz, sabiedrības uzmanību cenšoties novērst ar sīku blēdību un sīku elites pārmērību sīkmanīgiem atmaskojumiem. Piemēram, raksta par Gaismas pils modeļa izveidošanai tērētajiem tūkstošiem, bet neraksta par miljardiem, kuru atmaksāšana uzkrauta parastajiem nodokļu maksātājiem.

No kreditoru viedokļa racionālāk būtu Latvijā ieviest tiešo SVF pārvaldi, kas ļautu atteikties no uzpūstā valsts pārvaldes aparāta uzturēšanas. Taču tā būtu pārāk atklāta rīcība, kas varētu izraisīt asu Latvijas sabiedrības pretreakciju. Tāpēc kreditori nolēmuši rīkoties ar mūsu pašu valdības rokām, kā to savulaik darīja arī PSRS okupācijas iestādes, kuras Latvijas demontāžu juridiski ļāva noformēt K. Ulmaņa un A. Kirhenšteina valdībām. Līdz ar to Latvijas valdība tagad pilda trīs galvenās funkcijas: parādu piedzīšana, kreditoru instrukciju tulkošana un iestrādāšana valdības lēmumos, kā arī PR funkcijas.

Taču arī tas vēl nav viss. Latvija ir uzņēmusies saistības izpildīt visus noteikumus, kurus diktē vēlme ieviest eiro. Tie ir t.s. Māstrihtas kritēriji, kuri būtiski ierobežo mūsu budžeta struktūru, inflācijas un citus makroekonomiskos rādītājus, kā arī pakļauj Latviju citiem Eiropas bankas noteikumiem. Bet kur ir garantija, ka līdz 2012. gadam eiro un pati ES vispār pastāvēs un ka mūsu eiro ieviešanas nolūkā ziedotie upuri nebūs veltīgi? Vai eiro ieviešana, ja tāda vispār nepieciešama, nebūtu atliekama uz periodu pēc depresijas pārvarēšanas?

Ir vēl viens būtisks kapitāla aizplūšanas avots. Vēl arvien daudzu labu peļņu nesošu privatizēto uzņēmumu īpašnieki plašākai publikai nav zināmi, jo tie ir reģistrēti t.s. ārzonās. Reģistrācija ārzonās jeb t.s. nodokļu paradīzēs ir ar mūsu likumiem atļauts paņēmiens, kas ļauj nemaksāt nodokļus Latvijas valstij. Proti, šie anonīmie uzņēmumi brīvi ekspluatē Latvijas resursus, taču faktiski ir atbrīvoti no nodokļiem. Arī šajā krīzes periodā valdība neuzdrīkstas pat ieminēties par iespēju arī no šiem uzņēmumiem iekasēt nodokļus.

Pašlaik esam liecinieki tikai pasaules depresijas pirmajai stadijai. Īstais kritums vēl priekšā. Lai depresiju pārvarētu, Rietumeiropas valstīm nāksies veikt tiešas valsts investīcijas savās nacionālajās ekonomikās, ko nepieļauj ne Māstrihtas kritēriji, ne Eiropas bankas politika. Tātad, lai pārvarētu krīzi, no impēriskā diktāta nāksies atteikties. Jau tagad katra Rietumeiropas valsts sākusi rūpēties, pirmkārt, par savām nacionālajām interesēm un arvien vairāk sāk īstenot nacionālā protekcionisma politiku. Turpinoties līdzšinējām tendencēm un neatrodot citus dalībvalstu sadarbības principus, ES pastāvēšana tuvākajos gados var izrādīties vairāk nekā apšaubāma.

SVF nāves skūpsts

Vienošanās ar SVF Latvijas mēdijos tiek atainota kā kāds glābšanas akts, kurā galvenais glābējs un labdaris ir SVF. Bet vai SVF diktētie pasākumi var Latviju izvest no krīzes?

Spriediet paši! Pieļauju, ka piekritīsiet domai, ka nekas nevar rasties ne no kā. Proti, lai panāktu labus rezultātus, ir jāiegulda reāls darbs un jānodrošina šā darba augļu nonākšana mūsu rīcībā, lai tos tūlīt ieguldītu nākamajā attīstības ciklā.

Vai Latvijā ir sākušies mērķtiecīgi reālās ekonomikas atjaunošanas pasākumi? Vai budžeta un algu samazināšana, nodokļu palielināšana un uzņēmumu iedzīšana bankrotā, kā arī bezdarba vairošana pati par sevi var veicināt tautsaimniecības izaugsmi? Kādas būs pašreizējās politikas sekas?

Ja valdība samazina budžetu un algas, kā arī vairo bezdarbnieku skaitu, tad skaidrs, ka jau nākamajā mēnesī samazināsies arī nodokļu iemaksas un budžeta ieņēmumi. Tātad jau nākamajā mēnesī budžeta izdevumus nāksies vēlreiz pārskatīt un samazināt vēl vairāk. Nākamajā mēnesī vēl vairāk, un tā līdz absolūtam valsts bankrotam.

Tas atstās graujošas sekas visās mūsu dzīves jomās, kuras jau esam sākuši izjust. Jo mazāk naudas cilvēkiem, jo mazāk viņi tērēs (arī kreditēšana taču ir apstājusies). No tā cietīs tirdzniecības un pakalpojumu ieņēmumi. Arvien mazāk cilvēku varēs atļauties maksāt komunālos maksājumus, tāpēc bankrotēs arī komunālās iestādes. Arvien mazāk cilvēku spēs apmeklēt poliklīniku, zobu ārstu, iegādāties grāmatas, zāles, pārtiku, apģērbu un citas ikdienā nepieciešamās preces un pakalpojumus. Arvien mazāk vecāku spēs savus bērnus sūtīt uz bērnudārziem, skolām, augstskolām, ekskursijām utt. Drīz vien valsts un pašvaldības vairs nespēs ieguldīt naudu ceļu remontā, elektrotīkla uzturēšanā, ūdens apgādē, apkurē, epidēmiju apkarošanā, sabiedriskās kārtības uzturēšanā utt. Atlikušie uzņēmumi bankrotēs, jo viņu precēm un pakalpojumiem vairs nebūs pietiekama noieta. Arī imports apsīks, jo vairs neatmaksāsies transportēt arvien dilstošās preču partijas. Un pavisam drīz valsts vairs nespēs kārtot arī savus ārējos un iekšējos parādus, nemaz nerunājot par eiro ieviešanu. Tāds ir SVF, Briseles un Vašingtonas diktētais un Latvijas valdības īstenotais Latvijas demontāžas kurss.

Vai ārvalstu kreditori to nesaprot?

Manuprāt, saprot pat ļoti labi, un tieši to vēlas. Tas arī ir viņu galvenais mērķis iedzīt Latviju pilnīgā bankrotā. Jo bankrotējušus uzņēmumus un īpašumus taču var nopirkt par sviestmaizes cenu, bankrotējušiem cilvēkiem var diktēt noteikumus. Vispirms jau valsts, lai turpinātu parādu maksāšanu, būs spiesta lēti pārdot savus vēl neprivatizētos uzņēmumus: Latvijas mežus, Latvenergo, elektrostacijas, dzelzceļu, pastu, Lattelekom akcijas, valsts ceļus (privatizētāji turpmāk ieviesīs tiešo maksu par ceļu izmantošanu), pašvaldību infrastruktūras objektus (piemēram, attīrīšanas iekārtas, ūdensvadus, gāzes un naftas vadus, ostas, pazemes gāzes krātuves u.c.), pat valsts iestādes, kuras taču arī var privatizēt kā Lielbritānijā. Lai elementāri izdzīvotu, savus īpašumus ārzemniekiem būs spiesti pārdot arī uzņēmēji un pārējie Latvijas iedzīvotāji. Un Latvija nonāks pilnīgā kreditoru verdzībā.

Plānotais demokrātijas gals

Vai esat dzirdējuši stāstu par vardes uzvārīšanu?

Ideja tāda. Ja vardi uzreiz iemet katlā ar verdošu ūdeni, viņa sasprindzina visus savus spēkus, lai no katla izlēktu. Bet ja vardi vispirms ieliek remdenā ūdeni un katlu silda pakāpeniski uz lēnas uguns, varde pie siltuma pierod, un atjēdzas tikai pēc tam, kad jau ir par vēlu.

Tieši tādā veidā šos 18 gadus ir notikusi mūsu brīvības un iespēju atņemšana. Tā notikusi lēni un pakāpeniski, ļaujot pakāpeniski pierast pie arvien jauniem spaidiem un blēdībām. Kas aizvakar vēl dažos izraisīja vieglu sašutumu un neizpratni, tas šodien jau tiek uzskatīts par normu. Cilvēks pie visa pierod, arī pie savām važām un nebrīvības. Nu jau mēs uz saviem paverdzinātājiem un pasaules padibenēm raugāmies kā uz glābējiem, un esam gatavi viņu labā nest vēl vakar neiedomājamus upurus. Nu jau esam samierinājušies ar Latvijas neatkarības laupīšanu, dažādu ārvalstu aģentūru diktātu, politiķu „nepopulāriem" lēmumiem un vispārēju netaisnību. Bet viss taču sākās ar nelieliem kompromisiem, maldinošiem vilinājumiem, tukšiem solījumiem, nelieliem meliem un, kas galvenais neticību savām spējām attīstīt savu valsti. Un re, jau esam aizmirsuši, ka tieši mēs Latvijas tauta esam vienīgā un īstenā suverenā vara Latvijas teritorijā (skat. Latvijas Republikas Satversmi).

Kad aktīvākā Latvijas sabiedrības daļa atjēgsies, kādā slazdā esam ievilināti, iespējams, sāksies stihiskas protesta demonstrācijas, dumpji, dažādas sašutuma izpausmes un grautiņi, kā arī savstarpēja apkarošanās, ko varas iestādes spēs ievirzīt viegli izprovocējamās sadursmēs starp latviešiem un krieviski runājošajiem, starp pilsētniekiem un lauciniekiem u.tml. Taču arī to ir paredzējuši mūsu kreditori. Jau tagad Eiropas presē daudz raksta par jau šovasar gaidāmiem masu nemieriem dusmu vasaru (Summer of Rage), kura Eiropas teritorijā pēc dažām prognozēm var turpināties 30 gadus. Miera un sabiedriskās drošības vārdā jau tiek plānota ārkārtas stāvokļa ieviešana un nemieru apspiešana ar NATO vienību un dažādu privātu drošības struktūru palīdzību. Arī Latvijas teritorijā nemieru apspiešanai var tikt uzaicinātas speciāli apmācītas NATO karaspēka vienības. Tās tad arī centīsies nodrošināt kārtību Latvijas totālas izpārdošanas periodā.

Kas ļauj izdarīt līdzīgas prognozes? Lieta tā, ka Rietumu sistēmā elites ir iemācījušās vadīt un manipulēt sabiedrisko domu, kas pieradināta visu uztvert viegli prognozējamās patērētāju kategorijās. Lielā mērā tas notiek ar masu mēdiju starpniecību („Lielā brāļa" sindroms ekrānā). Vēl vairāk tieši varas iestādes ar savu aģentu palīdzību centīsies izprovocēt vardarbību, lai gūtu iemeslu ārkārtas stāvokļa ieviešanai. Ārkārtas stāvoklis un demokrātisko brīvību apspiešana nepieciešama starptautiskās oligarhijas plānu īstenošanai, jo pastāv pamatotas bažas, ka cilvēki no savas brīvības labprāt neatteiksies. Ne Latvijā, ne vēl jo vairāk tādās valstīs kā Francija, Itālija, Spānija, Lielbritānija u.c.

Pēdējo 20 gadu tendences Rietumu pasaulē liecina par starptautiskās oligarhijas nodomu likvidēt suverēnas valstis un reālo varu no pilsoņu vēlētiem parlamentiem pārcelt uz tehnokrātu un birokrātu pārvaldītām pārvalstiskām organizācijām. Piemēram, Eiropas Savienībā reālā vara nepieder vis ES valstu pilsoņu vēlētajam Eiropas Parlamentam, bet gan Eiropas Komisijai, kurai nav jāatskaitās vēlētājiem. Līdzīgi procesi ir vērojami arī citos pasaules reģionos. Un tieši tagad Rietumu masu mēdijos aizvien biežāk un atklātāk tiek runāts par pasaules valdības nepieciešamību. Aizbildinoties, ka, lūk, globālas problēmas (starptautiskais terorisms, globālās klimata izmaiņas, globālās ekonomikas krīze u.c.) spēj risināt vienīgi globālas institūcijas. Tātad tieši tās globālās institūcijas, kas šo krīzi ir mērķtiecīgi izraisījušas, tagad tiek pasniegtas kā vienīgie glābēji.

Mani ļoti mulsina, satrauc un nospiež divas dominējošas tendences, kuras jau labu laiku vērojamas latviešu sabiedrībā:

1)       šķietami fatāla kolaboracionisma tradīcija, kas kombinējas ar imunitātes trūkumu pret svešām, elitārām ideoloģijām;

2)       iemācīta bezpalīdzība, neticība saviem spēkiem, neticība pozitīvām pārmaiņām.

Ar nolūku lietoju svešvārdu kolaboracionisms, lai pasvītrotu atšķirību no latviskāka jēdziena „sadarbība". Sadarbība noteikti ir pozitīva tendence, kas balstās uz sadarbībā iesaistīto pušu brīvprātību, kopīgu un skaidru risināmo uzdevumu vai mērķu izpratni, abpusēja izdevīguma vai kāda augstāka labuma principu. Cilvēki, vietējās kopienas un nācijas var sadarboties kopēju interešu vārdā, tādējādi palielinot iesaistīto pušu iespējas, padarot dzīvi labāku un vērtīgāku. Īsta sadarbība ietver izpratni, ka visas iesaistītās puses ir savā būtībā patstāvīgas, līdztiesīgas, uz brīvu rīcību spējīgas un vienlīdz cienījamas. Arī latviešu sabiedrībā vēsturiski pastāvējusi šādas sadarbības tradīcija, piemēram, dažādu biedrību un kooperācijas kustībā. Taču mūsdienās šī cēlā tradīcija, manuprāt, ir panīkusi un vairs netiek godāta. Tās vietā tiek izcelta konkurence, alkatīgs egoisms, atsvešināšanās, kopības saišu deldēšana, parazitēšana, sadrumstalošanās sīkās interesēs visu karš pret visiem.

Turpretī jēdzienu „kolaboracionisms" cilvēki sāka lietot Otrā pasaules kara laikā, ar to pievēršot uzmanību zināmas sabiedrības daļas tieksmei sadarboties ar svešu, agresīvu varu, savu tuvāko līdzcilvēku un nacionālo interešu nodošanu, lai ar to veicinātu svešās varas mērķus un izpelnītos svešās varas atzinību, kura savukārt var izpausties dažādās apšaubāmās privilēģijās: kāpšanā pa karjeras kāpnēm, materiālos labumu gūšanā uz savas tautas rēķina, aktīvu līdzdalību savas tautas apspiešanā u.tml. Kolaboracionistu liktenis ir traģisks, jo izpelnās gan svešās varas, gan savas tautas nicinājumu. Kolaboracionistus svešā vara gan labprāt izmanto, turklāt tiem uzticot visnetīrākos un amorālākos darbus, taču pēc tam visdrīzāk iznīcina, jo nevēlas atstāt savu noziegumu lieciniekus.

Savukārt bezpalīdzība ceļas no tā, ka cilvēki neuzņemas atbildību par savu dzīvi, bet gaida, ka visu nokārtos kādi augstāki spēki. Līdz ar to šie cilvēki zaudē galveno brīvību un dzīves garšu. Šādu pasīvu un pakārtotu attieksmi vienlīdz veicinājusi latviešu ilgstošā eksistence svešu varu aizbildniecībā: sākot ar pakļaušanos vācu krustnešiem XII gadsimtā, beidzot ar pakļaušanos PSRS varas nomenklatūrai. Taču vēlos apgalvot, ka nekad agrāk šī dzīve svešu varu aizbildniecībā nav izpaudusies tik smagi un pašiznīcinoši, kā pēdējos 18 gados. Ja agrāk mūsu dzīvi un cerības tomēr uzturēja kaut kāda vienojoša tradīcija, kuras ietvaros indivīdi varēja atļauties zināmu brīvību savas dzīves iekārtošanā, tad tagad vērojama vispārēja sociālo saišu iziršana, solidaritātes trūkums un pat elementāra izdzīvošanas instinkta izdzišana. Cilvēkiem arvien grūtāk ir par kaut ko vienoties, jo zudusi skaidra perspektīva.

Kāpēc mums vispār vajadzīga sava valsts? Vai tiešām tikai tāpēc, lai šaura alkatīgu cilvēku grupa varētu finansēt politiskas partijas, kuras nemaz nepiedāvā nekādus valstiskus (t.i., visu sabiedrību ietverošus) mērķus un to sasniegšanas programmu, kas paredzētu apzinātu un brīvprātīgu visas sabiedrības līdzdalību tai saprotamu un pieņemamu mērķu sasniegšanā? Bet kuras tikai atpelna savu finansētāju ieguldījumu, nodrošinot privilēģijas dažiem, un pārējo savu eksistenci attaisnojot ar starptautisko institūciju prasību izpildīšanu? Vai tiešām valsts mums nepieciešama tikai tāpēc, lai egoistisku politiķu kliķes varētu nodrošināt no atbildības brīvas darba vietas saviem draugiem, radiem un mīļākajām/iem, organizējot aizvien jaunas birokrātiskas aģentūras bez skaidriem mērķiem, bet kuru uzturēšana nu jau draud izsmelt visus valsts resursus?

2009. gada 25. aprīlis

Vai Debesu valstība iespējama?

Uz farizeju jautājumu, kad nākšot Dieva valstība, Viņš tiem atbildēja: "Dieva valstība nenāk ārīgi redzamā veidā. Nevarēs arī sacīt: redzi, še viņa ir vai tur, jo, redziet, Dieva valstība ir jūsu vidū."

(Lk 17: 20,21)

Šis raksts nav par reliģiju vai kādas baznīcas doktrīnām, lai gan tajā izmantota Cilvēka dēla Jēzus mācība. Šis raksts ir par mums par katru un visiem kopā.

Jau senās Ķīnas domātājs Konfūcijs 400 gadus pirms mūsu ēras uzsvēra, cik svarīgi krīzes periodā ir atjaunot jēdzienu sākotnējo, patieso izpratni un nozīmi. Arī mūsdienu Latvijā daudz tiek runāts par demokrātiju, varu, tautu, vadītājiem, mīlestību, ekonomisko attīstību un citām lietām. Ja mēs katrs ar to iztēlojamies kaut ko citu, tad mēs ne tikai nespējam sazināties, bet arī nespējam pieņemt sabiedrības vispārējam labumam atbilstošus lēmumus.

Demokrātija

Katru lietu, jēdzienu un ideju, lai cik tā šķiet cēla un derīga, var izmantot gan labiem, gan ļauniem mērķiem. Piemēram, ar nazi var nogriezt maizes riecienu un izgriezt rotaļlietu mīļotam bērnam, bet ar nazi var arī nogalināt, izdzēst fizisko dzīvību. Vārdi par mīlestību var iedvesmot cēliem darbiem, taču tos var izmantot arī cilvēku manipulācijai un krāpšanai. Tāpēc radies teiciens, ka ar labiem nodomiem bruģēts ceļš uz elli. Nevis uz kādu mitoloģisku šķīstītavu, bet uz pavisam reālu elli tepat mūsu vidū, kuru daudzi piedzīvo arī mūsdienās. Mēs to visi esam pieredzējuši, bet vai tāpēc varam teikt, ka vainīga ir mīlestība?

Demokrātija tulkojumā no grieķu valodas nozīmē tautas varu. Arī Latvijas Satversmes galvenajiem panti ir deklarācijas, ka Latvijas ir neatkarīga, demokrātiska republika un ka vara Latvijā pieder Latvijas tautai. Tātad ne politiķiem, ne partijām, ne oligarhiem, ne Vašingtonas vai Briseles birokrātiem vai citiem aizkulišu diriģentiem, ne augstākajiem baznīcu priesteriem, ekrāna zvaigznēm, jaunbagātniekiem, baņķieriem, kriminālām autoritātēm, no tautas norobežotiem prezidentiem vai augsti titulētiem zinātniekiem, bet Latvijas tautai, t.i., tiem cilvēkiem, kas savu dzīvi saistījuši ar Latviju, kas šeit pastāvīgi dzīvo tātad mums visiem.

Demokrātija nav par demokrātiskām dēvētas institūcijas, kādas žēlsirdības dāvanas vai formālas procedūras, piemēram, piedalīšanās tautas pārstāvju vēlēšanās reizi četros gados, kurās turklāt pārstāvju kandidāti jau iepriekš atlasīti un nopirkti, un pirmsvēlēšanu kampaņās nemaz netiek runāts par valstij nepieciešamo politiku.

Gan aptaujās, gan ikdienas sarunās mums bieži tīk apgalvot, ka Latvijā demokrātijas nemaz nav. Tam gandrīz varētu piekrist, bet iesim tālāk. Ja taujāsim demokrātijas trūkuma iemeslus, cilvēkiem tīk vainot politiķus, kuri domā vienīgi par savu labumu, partijas, kuras nepilda solījumus, oligarhus, kuri, izmantojot korupcijas mehānismus, ir sev sarausuši milzīgas materiālās bagātības, kamēr tautas vairākums nīkuļo nabadzībā, izmirst vai ir spiests glābiņu meklēt svešumā.

Arī šajās atbildēs ir daļa patiesības. Tikai viena problēma aptaujātie no kopējās ainas ir izslēguši paši sevi. Iznāk, ka viņi demokrātiju gaidījuši kā kādu debesu dāvanu, kuru pienākums pasniegt kādam no augšas acīmredzot, tiem pašiem nolādētajiem un zākātajiem politiķiem, partijām, oligarhiem un citiem „elites" pārstāvjiem.

Vai tiešām uzskatīsim, ka demokrātija ir kaut kas ārpus mums sagatavots, kas mums automātiski pienākas, ka kādam (bet ne konkrēti mums) ir pienākums tās (demokrātiskās tiesības) priekš mums sagādāt un nodrošināt? Vai nav tā, ka tiesības izriet no pienākuma un atbildības, ka demokrātija ir pašu individuāliem un kopīgiem spēkiem iedzīvināma, būvējama, kopjama, pilnveidojama, nemitīgi sargājama, stiprināma un uzturama?

Aicinu raudzīties vēl tālāk un dziļāk! Vai demokrātija, kas ir mūsu vara, nav iespēja tādam dzīves, sadzīves un savstarpēju attiecību modelim, kas tuvina Debesu valstību, kas, kā to norādījis Jēzus, ir mūsu vidū, tātad mūsos? Vai demokrātija nav iespēja veidot labāku dzīvi mums visiem, līdz ar to arī katram no mums personīgi? Ja mēs atzīstam, ka demokrātijas nav, vai līdz ar to mēs neapsūdzam paši sevi savā nespējā, labas gribas trūkumā, kūtrumā, aklumā, pasīvā nostājā, nenovīdībā?

Pirms vainot politiķus, partijas, baņķierus un pārējos, varbūt ieklausīsimies vēl Jēzus vārdos: „Liekuli, izvelc papriekš baļķi no savas acs un tad lūko izvilkt skabargu no sava brāļa acs." (Mt 7: 5) Citādi "Vai akls aklam ceļu var rādīt? Vai abi nekritīs bedrē?" (Lk 5:39)

Un vēl: „Netiesājiet, tad jūs netapsit tiesāti; nepazudiniet, tad jūs netapsit pazudināti; piedodiet, tad jums taps piedots. Dodiet, tad jums taps dots: pilnu, saspaidītu, sakratītu un pārpārim ejošu mēru jums iedos jūsu klēpī; jo ar to mēru, ar ko jūs mērojat, jums atmēros." (Lk 6: 37, 38)

Noliedzot demokrātiju, mēs noliedzam paši sevi, savu varēšanu; mēs atzīstamies savā personīgajā bankrotā. Demokrātija ir mūsu kopējo pūliņu un arī neizdarību rezultāts. Demokrātija var būt stipra un vāja, vesela un kropla. Cik un ko mēs tajā ieguldījām, tāda tā arī izveidojusies. Tāpēc pareizāk būtu jautāt pašiem sev: „Ko es esmu darījis, lai demokrātija būtu stiprāka, dzīvāka un veselīgāka, lai tā mums visiem nestu bagātākus augļus?" Kāpēc visiem? Ja mēs tieksimies bagātus augļus nodrošināt tikai sev un uz citu rēķina, tad mēs nonāksim lielā nedrošībā: mums nāksies ap sevi būvēt augstus nocietinājumus, algot dārgu, bet neuzticamu apsardzi, pārvietoties bruņu mašīnās, norobežoties no tautas, dzīvot bailēs no līdzīgiem konkurentiem un aukstā vientulībā.

Arī tā daudziem Latvijā jau ir realitāte.

Vara nozīmē varēšanu

Ja runājām par tautas varu, tad kas ir vara?

Mūsdienās vara ir gandrīz lamu vārds. Tā mūsu iztēlē saistās ar savtīgām interesēm, slepeniem aizkulišu darījumiem, sazvērestībām, korupciju, uzkundzēšanos citiem, alkatību, negodīgumu, intrigām, iedzīvošanos uz citu rēķina, krāpnieciskām manipulācijām, cilvēku izmantošanu, visai tautai doto resursu sagrābšanu šaurā sazvērnieku lokā, kontroli, meliem utt.

Faktiski ir notikusi paša varas jēdziena izkropļošana un samaitāšana. Šādā nozīmē vara ir ceļš uz verdzību. Un ne tikai tiem, kurus paverdzina, bet arī un jo sevišķi pašiem paverdzinātājiem. Vienā no pēdējām Paulu Koelju grāmatām „Uzvarētājs ir viens", kas pārtulkota arī latviešu valodā, kāds varas vergs sapratis: „Ejot pa varas ceļu, nevar apstāties un atgriezties. Viņš bija pats savas izvēles vergs uz visiem laikiem. (..)Viņš saprata, ka pretēji citu cilvēku domām pilnīga vara nozīmēja absolūtu verdzību."

Un kas no tās pasaulīgās greznības paliek? Vai to var paņemt kapā līdzi? Varbūt to atstāt saviem bērniem, lai samaitātu arī viņu dzīves? Varbūt par to bagātību uzcelt sev milzīgu mauzoleju, kur iebalzamētā veidā likt glabāt savas mirstīgās atliekas, un ap savu dzīvi radīt mītu, kura rēgi vēl ilgi baidīs pasauli?

Ir arī tā gadījies, taču šādi centieni ne par sprīdi mūs nav tuvinājuši Debesu valstībai. Tāpēc Jēzus saka: „Nekrājiet sev mantas virs zemes, kur kodes un rūsa tās maitā un kur zagļi rok un zog. Bet krājiet sev mantas debesīs, kur ne kodes, ne rūsa tās nemaitā un kur zagļi nerok un nezog." (Mt 6:19, 20)

Jēdziens „vara" ir cēlies no darbības vārda „varēt". Tas apraksta mūsu individuālo un kopīgo spēju padarīt šīs pasaules dzīvi labāku. Tātad mums katram piemīt vara, jo mēs katrs kaut ko varam izdarīt. Jautājums tikai kā mēs savu varu esam nolēmuši izmantot: verdzības, netaisnības un slimīgu attiecību vairošanai vai vispārējam labumam?

Kā varošu cilvēku etaloni mums tiek pasniegti dažādi veiksmīgi uzņēmēji, politiķi, ekrāna zvaigznes un citi tā saucamie „sabiedrības elites" pārstāvji. Intervijās viņi bieži stāsta par to, kā viņi to varējuši, kas bijis likts viņu panākumu pamatā. Taču šajos panākumu stāstos bieži vien izpaliek galvenais citi cilvēki, sadarbība ar kuriem padarīja iespējamus minētos panākumus. Cilvēks viens pats, ja citi ar viņu dažādu iemeslu dēļ nesadarbojas, tāda veida panākumus nekad negūs. Piemēram, autors, kura grāmatas mēs nepirksim un nelasīsim, nekad nekļūs par populāru vai materiāli bagātu autoru. Izdevniecības vadītājs, kura izdotās mācību grāmatas saistībā ar ministrijas lēmumu nebūs spiesti pirkt tūkstošiem ģimeņu (izmantojot arī sociālās palīdzības līdzekļus), nekad nekļūs par miljonāru. Lielveikalu īpašnieki nekļūs bagāti, ja attiecīgās valsts likumdevēji un ierēdņi neradīs labvēlīgus vai pat monopola apstākļus šo veikalu darbībai, un ja mēs paši neatstāsim savus mazos veikalus, lai iepirktos lielajos. Banku akcionāri negūs fantastisku peļņu, ja mēs paši nekļūsim par šo banku klientiem, neņemsim kredītus, neieguldīsim savus iekrājumus, ja valsts likumi nepieļaus nekontrolētas spekulācijas un krāpnieciskas shēmas ar citu cilvēku ieguldīto vai tirgū aizņemto naudu. Kazino neplauks, ja uz to savu naudu nenesīs simti un tūkstoši spēlmaņu. Politiķis nekļūs ietekmīgs, ja mēs paši viņu neievēlēsim, ja mēs viņam nedosim plašas pilnvaras rīkoties mūsu vārdā, ja mēs viņu aktīvi vai pasīvi neatbalstīsim.

Tātad katra cilvēka panākumi ir atkarīgi no citiem cilvēkiem. Būtībā mēs paši kādam dodam vai uzticam daļu savas varas, bet pēc tam bieži vien viņu sākam apbrīnot un pat pielūgt kā elku tikai par to, ka viņš šo mūsu devumu ir pratis koncentrēt vai vienkārši neizšķērdēt. Un neprasām no šā cilvēka mūsu devumam vai uzticībai atbilstošu atdevi. Ja kāds īsā laikā kļuvis pasakaini bagāts vai ietekmīgs, kamēr daudzi citi panīkuši, tad tas taču nozīmē vienīgi to, ka viņš ir tikai ņēmis un ņēmis, bet neko nav devis pretī. Viņš ir izjaucis līdzsvaru starp došanu un ņemšanu. Bet mēs to visu esam aizmirsuši un pat sākuši šo slavenību pielūgt, viņam visādi pakļauties un izdabāt. Bet Jēzus šai sakarā saka vārdus, kurus izliekas nedzirdam pat daudzi šķietami kristīgu baznīcu priesteri: „Neviens pie mājas piederīgs kalps nevar kalpot diviem kungiem: vai viņš vienu ienīdīs un otru mīlēs, vai vienam pieķersies un otru atmetīs. Jūs nevarat kalpot Dievam un mantai." (Lk 16:13) Varam piebilst, ka nevarēs kalpot arī tautai un mantai.

Labā ziņa tā, ka mēs savu varu varam gan dot, gan arī atņemt, ja tā tiek izmantota netaisnīgi vai pret mūsu interesēm. Jo tā taču ir mūsu vara, kuru varam izmantot pēc saviem labākajiem ieskatiem. Ja, piemēram, konstatējam, ka skandināvu bankas (kuras šeit tikai viesu statusā) izvērsušas tautas interesēm neatbilstošu politiku un pat sākušas neveselīgi diktēt mūsu valdības politiku, kas savukārt izposta daudzu cilvēku dzīves, tad mēs itin viegli un pavisam ātri varam šo banku darbību apturēt. Atliek pietiekamam cilvēku skaitam likvidēt savus kontus minētajās bankās un pārtraukt ar tām jebkādu sadarbību, lai tās būtu spiestas aizvērt savas filiāles un aizvākties. To pašu mēs varam izdarīt ar tiem politiķiem, kuri aizmirsuši, ka ir tautas kalpi. Atliek liegt tiem mūsu atbalstu (aktīvu un pasīvu sadarbību), lai viņi no „elites" pārvērstos par absolūti nevarīgiem un pat smieklīgiem radījumiem, kuri pamodušies pie sasistas siles un velti klaigā par savām iedomātajām privilēģijām (lai gan uzraksts uz Saeimas sienas sludina: „Viens likums un viena taisnība visiem"). Un svarīgi tas, ka mēs to varam izdarīt bez mazākās vardarbības, bez mazākā naida sirdī. Plašāk par nevardarbīgas cīņas metodēm latviski lasiet Gandija darbos (skat. interneta vietnē www.tautasforums.lv ) vai amerikāņu aktīvista Džīna Šārpa (Gene Sharp) darbos, kurš ieteicis 198 nevardarbīgas cīņas metodes (skat. www. aeinstein.org, kur ielādējamas vairākas publikācijas, t.sk. arī latviešu un krievu valodā).

Tātad ir ļoti negudri lamāt pastāvošo varu, jo tā ir mūsu vara, ko esam paši labprātīgi deleģējuši saviem pārstāvjiem vai iedomātām autoritātēm, bet paši varam to arī paņemt atpakaļ. Svarīgi, lai mēs paši arī ikdienā (ģimenē, kopienā, darbā un citā sabiedriskā saskarsmē) savu varu izmantotu taisnīgi, ar cieņu un mīlestību pret citiem cilvēkiem. Tieši uz to mūsu mudina arī Jēzus, kura vārdi nosaukti par „Zelta likumu": „Jo baušļi: tev nebūs pārkāpt laulību, tev nebūs nokaut, tev nebūs zagt, tev nebūs iekārot un ja vēl ir kāds cits bauslis, saņemami kopā šinī vārdā, proti: mīli savu tuvāko kā sevi pašu " (Rom 13:9). Ja iedziļināsimies, tad sapratīsim, ka šis ir ne tikai morāli augstākais, bet arī visos gadījumos gudrākais likums.

Mūsu ēras lielākie meli

Priesteri (starp citu, tulkojumā arī priesteris nozīmē kalpotāju) mēdz būt dažādi, ir arī patīkami izņēmumi, bet parasti, ja ienāksiet baznīcā, jūs dzirdēsiet stāstu, kurā cilvēks attēlots kā grēcīgs (grēkā dzimis un ar iedzimtu grēku) un vājš radījums, kurš nespēj atturēties no grēkiem vai saviem spēkiem pasākt ko cēlu. Vienīgā cilvēka cerība ir savu vājumu un grēcīgumu atzīt un nožēlot, kā arī gaidīt uz Jēzus žēlsirdību. Cilvēki, kas šo mācību apšauba, tiek apvainoti lepnībā, kas ir vēl viens un ļoti smags grēks.

Lai cik tas būtu negaidīti, bet līdzīgu doktrīnu sludina arī modernā zinātne, lai gan tās pārstāvji parasti no baznīcas stingri norobežojas. Radikālākie zinātnieki apgalvo, ka cilvēks un civilizācija ir kā ļaundabīgs audzējs uz zemes mātes ķermeņa, un labākais, ko vajadzētu izdarīt, būtu no cilvēkiem atbrīvoties kā no sugas un lielākās evolūcijas kļūdas.

Visai populāras ir Z. Freida un viņu sekotāju mācības, no kurām izriet, ka cilvēka rīcību nosaka tumši instinkti, starp kuriem kā dominējošo Freids izdala seksuālo, bet daži viņa sekotāji varas instinktu pār citiem cilvēkiem. Atbilstoši Freida mācībai, katrs mazs zēns sapņo tikai par sava tēva nogalināšanu un seksuālu saplūšanu ar savu māti, bet meitenes, protams, seksuāli iekāro savus tēvus. Vienīgi sabiedrības spiediens indivīdus attur no neierobežotas savu iekāru īstenošanas. Vai sevi pazināt Freida mācībā?

Balstoties uz Freida un saviem pētījumiem, viņa tuvs radinieks Eduards Bernejs (Edward Bernays) cilvēkus sāka uzskatīt par programmējamiem un manipulējamiem biorobotiem, un viņa ieteiktās manipulācijas metodes tika un arvien vairāk tiek plaši izmantotas politiskās manipulācijās, biznesā, reklāmas un sabiedrisko attiecību jomā.

Es nevēlos apšaubīt faktu, ka cilvēkiem patiešām piemīt seksuālais un citi instinkti, kas mūsu dzīvē ir visai noderīgi un svarīgi. Taču modernās patērētāju sabiedrības iezīme ir tā, ka tās arhitekti mērķtiecīgi šos instinktus stimulē un piedēvē tiem pavisam citu nozīmību, lai pēc tam, manipulējot ar šiem instinktiem, manipulētu pašu cilvēku. Piemēram, seksuālā pievilcība mudina vīrieti iepazīties ar sievieti un caur dzimumattiecībām radīt sev pēcnācējus, dzīvības saglabāšanas instinkts liek cilvēkam patērēt barību, bēgt vai citādi pārvarēt dzīvības apdraudējumus, nodrošināt dzīvei piemērotu vidi u.tml. Taču gandrīz visi masu mēdiji un milzīgā izklaides industrija šiem ļoti svarīgajiem instinktiem piešķir citu nozīmi: neierobežota seksuālā bauda, gardēdība vai pārmērīga ēdienu baudīšana, caur naudu un varu iegūstamais materiālais komforts, bezrūpīga dzīve uz citu rēķina un drošības ilūzija. Līdz ar to Radītāja gudri dotie instinkti vairs nekalpo saviem sākotnējiem mērķiem, bet gan paši cilvēki paliek par savu instinktu vergiem un, protams, līdz ar to zaudē savu brīvību, paliekot par manipulāciju objektiem.

Tātad gan baznīca, kas runā Jēzus vārdā, gan modernā zinātne, kas ticības vietā sola mūs apgādāt ar precīzām zināšanām, faktiski nodarbojas ar cilvēku instinktu manipulēšanu. Baznīca manipulē ar iedvestām bailēm, vainas un mazvērtības apziņu, bet zinātne izstrādājusi savas manipulācijas metodes. Abām kopīgs tas, ka tās spēlē uz mūsu reālām vai iedvestām vājībām. Orientējoties uz vājībām un tās kultivējot, mēs, protams, aizmirstam un atstājam novārtā savu spēku, kā arī aizmirstam, ka esam Dieva bērni.

Bet ko teica pats Jēzus, kura vārdā it kā runā baznīca?

Vispirms jau jāmin, ka Jēzus nebija elites pārstāvis un nemaz nelīdzinājās tipiskam mūsdienu priesterim vai reliģiskam sludinātājam. Lai arī viņš jau 12 gadu vecumā bija vairākas dienas palicis templī, lai ar tā laika gudrākajiem cilvēkiem spriestu par svētajiem rakstiem, viņa mācekļi un iemīļotā vide bija tādi cilvēki, kurus mūsdienās uzskata vai nu par neveiksminiekiem vai arī par visai nerespektablu publiku: parasti darba cilvēki, izstumtie, prostitūtas, muitnieki, dažādu slimību nospiesti cilvēki. Un ne jau tāpēc, ka viņš šādās kompānijās gribētu izjust savu morālu vai intelektuālu pārākumu vai vēlētos tiem lasīt morāli un iedzīt vainas sajūtu. Jā, grēku Jēzus sauca par grēku, lai arī ne tādos gadījumos, kurus par grēcīgiem uzskatīja farizeji un citas tā laika autoritātes, kuras liekulīgi turējās pie likuma burta (salīdziniet ar mūsu ierēdņiem), jo „burts nokauj, bet gars dara dzīvu". Vēl vairāk Jēzus aicināja cilvēkus netiesāt (skat. iepriekš doto citātu). Kad priesteri bija nolēmuši ar akmeņiem nogalināt sievieti, kura bija pārkāpusi laulību, Jēzus teica: „Kas no jums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni uz viņu!" (Jņ 8: 7)

Moralizēšanas un tiesāšanas vietā Jēzus centās ļaudīm parādīt labāku ceļu, kurš tos tuvinās Debesu valstībai, kā arī cēla šo ļaužu pašapziņu. Kad Jēzus pats bija brīnumaini dziedinājis vairākus smagus slimniekus, viņš apkārtesošajiem teica, ka pat mazākais no viņiem var paveikt to pašu un vēl vairāk.

Līderis kā kalpotājs

No angļu valodas aizgūtais vārds „līderis", kas varētu nozīmēt vadītājs, ir ieguvis gandrīz autonomu vietu mūsu ikdienas valodā. Ar to parasti iztēlojamies kādu cilvēku, kas ieņem augstāku posteni, guvis sasniegumus savā karjerā vai kādā citā dzīves jomā. Tātad līderis vada citus cilvēkus, dod rīkojumus, ievieš korekcijas, varbūt arī, izmantojot dažādus stimulus apbalvojumus un sodus, ievieš komandā vai sabiedrībā zināmu disciplīnu.

Piemēram, no mūsu avīžu lappusēm un TV ekrāniem arvien nepazūd bijusī Latvijas prezidente Vaira Vīķe Freiberga šķietami spilgta līdere, ko mēdz saīsināti saukt arī par VVF un kura „tik daudz darījusi Latvijas labā, nesusi Latvijas vārdu pasaulē" utt., ka arvien turpina baudīt vairākas privilēģijas, kuras tiek nodrošinātas ar nodokļu maksātāju naudu. Man gan no šiem daudzajiem slavinātājiem nav gadījies dzirdēt, kādu konkrētu labumu tad viņa Latvijai devusi, turklāt tik lielos daudzumos? Varbūt viņa mūs iecēlusi brālīgajā ES tautu saimē un NATO, varbūt ievilkusi uz meliem balstītajā Irākas karā? Tad nu var iebilst, ka arī bez VVF netrūka pārcentīgu ievilcēju un braukātāju pa ārvalstu metropolēm rezultāts būtu tas pats.

Tā vai citādi, bet VVF bez acu pamirkšķināšanas pieņēma greznu dzīvokli Rīgas centrā un pārējās pienākošās privilēģijas, nekautrējās šo dzīvokli par budžeta līdzekļiem dārgi pārbūvēt un arī turpmāk nekautrējās saņemt budžeta naudu, lai piedalītos dažādu elitāru klubu saietos, kur lolot savu sapni par tikšanu ANO priekšsēdētāja vai vismaz ES prezidenta godā. Veikli norakstītie dāvanu pulksteņi uz šā fona ir gluži vai vērā neņemams nieks, lai gan arī labi raksturo līderes stilu un raksturu. Viņai taču pienākas, viņai ir tiesības uz mums pakāpties, lai paceltos vēl augstākā orbītā. Un VVF nav vienīgā Latvijā ar līdzīgu pasaules redzējumu un uzskatiem. Tikai spilgtākā.

Tikai jautājums: ko viņa pārstāvēja Latviju pasaulē vai šīs pasaules varenos Latvijā? Un kāpēc viņa tik maz izmantoja savas prezidenta pilnvaras, lai vismaz censtos labvēlīgi iespaidot to politiku, kura viņas prezidentūras laikā Latviju novedusi bankrotā?

Ko par tādiem līderiem teica Jēzus?

„Bet Jēzus pieaicināja tos un sacīja: "Jūs zināt, ka valdnieki ir kungi pār tautām un lielie kungi tās apspiež. Bet pie jums tā nebūs būt; bet, kas no jums grib būt liels, tas lai ir jūsu sulainis. Un, ja kas jūsu starpā grib būt pirmais, tas lai ir jūsu kalps; tā kā Cilvēka Dēls nav nācis, lai Viņam kalpotu, bet ka Viņš kalpotu un atdotu Savu dzīvību kā atpirkšanas maksu par daudziem."" (Mt 20: 25 28)

Vai jūtat atšķirību? Un Jēzus arī praksē nevis augstprātīgi norobežojās no tautas, bet pat saviem mācekļiem kājas mazgāja. Kad vajadzēja, arī savu dzīvību atdeva.

Tātad jauna, lai arī pat ne tik jauna paradigma līderis, kas savā vietā un laikā kalpo citiem cilvēkiem. Oficiāls postenis viņam var būt, bet var arī nebūt. Līderis, kas kandidē nevis, lai baudītu amatam pienākošās un citas privilēģijas, bet gan lai kalpotu. Līderis, kurš nevis augstprātīgi izrīko, bet ieklausās un ar savu rīcību rāda paraugu, iedvesmo, paceļ, ļauj noticēt savai varēšanai. Tā, lai pēc tam cilvēki varētu teikt: „Jā, mēs to paveicām." Tā tas, starp citu, arī iesākumā bija. Deputātus un ministrus, kā arī priesterus, sauca par „tautas kalpiem". Arī tagad vēl reizēm sauc, tikai ar rūgtas ironijas pieskaņu.

Bizness vai kalpošana?

Arī uzņēmējdarbības saknes ir kalpošana. Katrs cilvēks nespēj un neprot pats tikt galā ar visām savas dzīves vajadzībām, tāpēc ir gatavs izmantot citu cilvēku vai organizāciju sniegtos pakalpojumus, kā arī šos pakalpojumus atlīdzināt ar saviem pakalpojumiem vai naudu. Tas ir tik vienkārši, vai ne?

Nesen presē pavīdēja ziņa, ka konkursā par tiesībām ēdināt vairāku Valmieras skolu skolēnus uzvarējis Lietuvas uzņēmums, kurš gatavs par daudz zemāku cenu nodrošināt labu barošanu. Vietējie uzņēmēji, protams, bija sašutuši par tādu pašvaldības lēmumu, un viņus var saprast. Es arī uzskatu, ka mūsu iestādes esam spējīgi apgādāt ar saviem spēkiem un tieši tā arī tas jādara.

Taču, dziļāk izmeklējot šo gadījumu, atklājās, ka vietējie uzņēmēji piedāvājuši fantastiskus savu pakalpojumu izcenojumus. Piemēram, parasts sviests viņu aprēķinos maksājis 5 latus par kilogramu, cukurs apmēram tikpat utt. Tad jājautā, vai mūsu „patriotiskie" un visādi „nacionālie" uzņēmēji gribēja pakalpot mūsu bērniem, vai arī uz bērnu un budžeta rēķina labi iedzīvoties?

Tas, protams, nav vienīgais tāds gadījums, kas liecina par uzņēmējdarbības principu degradāciju un korupciju. Bezdievīgi lieli uzcenojumi raksturīgi praktiski visiem mūsu tirgotājiem un citiem darījumu slēdzējiem. Mums taču ir tik stiprs lats, bet nez kāpēc importētās preces veikalos maksā vairāk nekā kaimiņvalstīs. Interesantus datus par bezkaunīgiem uzcenojumiem, mākslīgiem sadārdzinājumiem un korupciju var lasīt Jura Paidera rakstā „Celtniecības un korupcijas paradoksi", un tas ir visai saudzīgs vērtējums.

Zaudētāji no šādas alkatības esam mēs visi. Pirmkārt, pakalpojumu izmantotāji, kas maksā nesamērīgi daudz; otrkārt, arī paši uzņēmēji, kuri savas rijības dēļ ir lemti bankrotam, jo vienmēr atradīsies tādi ārvalstu uzņēmēji, kuru apsvērumos vēlme pakalpot pārsvērs tuvredzīgu alkatību.

Tad nu domāsim paši, vai Debesu valstība mūsu vidū ir iespējama, un kas jādara, lai to tuvinātu?

2009. gada 25. novembris

Kad nekas vairs nav savs

„Daugav's abas malas mūžam nesadalās: ir Kurzeme, ir Vidzeme, ir Latgale

mūsu!"

/Jānis Rainis/

Reizēm aizdomājos par to, cik gan sabiedrībai kopumā ir īsa atmiņa, un cik viegli to novirzīt no ilgstošā periodā lolotajiem un izvēlētajiem mērķiem. Tāpēc aicinu visus atgriezties ne tik senajos 1987. 1990. gados. Kādi mēs bijām un ko mēs gribējām?

Trešās tautas atmodas ideāli

Tolaik mēs vēl dzīvojām Padomju Savienībā, bet mūsu sapņi un domas jau bija citur. Mums bija apnikusi „lielā brāļa" aizbildniecība un tukšās nomenklatūras birokrātu runas. Par tiem tautā klīda anekdotes. Latvija bija visattīstītākā padomju republika padomju zemes skatlogs uz rietumiem. Jā, jā, pat Igaunija, Lietuva un Baltkrievija, kuras tagad nedaudz apskaužam, bija aiz mums. Uz leišiem un poļiem aiz veca paraduma raudzījāmies kā uz „nabagiem", jo vēl no 30. gadiem viņus atcerējāmies kā lētu darbaspēku Latvijas saimniecībās. Un mēs jutāmies pazemoti, ka pat jaunu torti nedrīkstam cept, pirms tās recepte nav apstiprināta kaut kur Maskavas kabinetos. Un tā visās jomās: koncertprogrammu pirms koncerta bija jāapstiprina kaut kādiem kultūras birokrātiem, kopsaimniecību attīstības plāni bija jāapstiprina kompartijas komitejās un jāsaskaņo plānu komitejā. Tas viss bremzēja un kropļoja mūsu vislabākos nodomus. Mēs gribējām ātrāk, racionālāk, labāk, vairāk. Jo izskatījās, ka nelielie piemājas dārziņi un siltumnīcas ir produktīvāki par centralizēti plānotajām saimniecībām, pagrīdes sīkražotnes deva kvalitatīvāku produkciju nekā lielajās rūpnīcās. Tās lauku kopsaimniecības, kuru vadītāji uzdrīkstējās lauzt jaunus ceļus, kļuva par miljonārēm, kuru iedzīvotāji baudīja privilēģijas un kuras pievilka dažādus speciālistus pat no galvaspilsētas. Pat tie, kas vēl neuzdrīkstējās domāt par pilnīgu Latvijas neatkarību, pieprasīja republikas saimniecisko, kulturālo un pat monetāro patstāvību. Latvijas zinātnieki un tautsaimnieki izstrādāja republikas saimnieciskā aprēķina un patstāvības plānus, kuriem piekritēju netrūka pat Maskavā. Bija izaugusi jauna speciālistu un tautsaimniecības vadītāju paaudze, kuru nebija skārušas Staļina laiku represijas un kuri uz nākotni raudzījās ar pašpārliecību un drosmi. Arī sabiedrībā kopumā valdīja optimisms un pašpārliecība. Latvija piedzīvoja pēckara gados augstāko dzimstību un augstākos dzīves kvalitātes rādītājus, un cilvēku sirdīs valdīja apņēmība, ka šai jaunajai paaudzei jādzīvo labāk. Tas viss izpaudās aktīvās diskusijās, kas pakāpeniski pārauga tautas kustībā.

Tātad uzsvars bija uz valsts patstāvību. Oratori atkārtoja, ka mums pašiem jākļūst par pilntiesīgiem saimniekiem savā zemē. Runa bija ne tikai par republikas, bet arī par pagastu un mazpilsētu patstāvību. Ļaudis sapņoja par mazo lauku skolu atjaunošanu, par vietējo pienotavu, dzirnavu, elektrostaciju, mežsaimniecību, benzīna tanku, bibliotēku, ambulanču, kreditēšanas iestāžu, dažādu amatnieku darbnīcu, kooperatīvu, tirgotavu, tipogrāfiju, tautas namu, baznīcu, ugunsdzēsēju biedrību atjaunošanu. Ļaudīm vēl nebija aizmirsušies Ulmaņa laiki, kad tieši ar šādu decentralizētu saimniecību Latvija pirms kara bija īsā periodā uzplaukusi par vienu no Eiropas attīstītākajām valstīm, kurai allaž bija pozitīva ārējās tirdzniecības bilance, un Latvija nevienam nebija parādā.

Tātad vispārējā tendence vēl 90. gadu sākumā sliecās uz decentralizāciju. Padomju ražošanas gigantus, lielsaimniecības un pakalpojumu kombinātus tautā nicinoši dēvēja par „padomju monstriem". Decentralizācija ir sistēma, kas katram cilvēkam nodrošina pilnvērtīgu dzīvi tajā vietā, kur viņš pastāvīgi dzīvo. Ja tas ir pagasts vai mazpilsēta, tad turpat uz vietas tiek nodrošināts gandrīz viss: darbs, skola, kultūras dzīve, garīgā dzīve, pašvaldības un valsts iestāžu pakalpojumi, veselības aprūpe, apdrošināšanās pret nelaimes gadījumiem, pasts, tirdzniecība un viss pārējais. Tikai retos gadījumos, piemēram, lai gūtu augstāku izglītību vai ieņemtu amatu valsts pārvaldē, cilvēkam var rasties nopietna nepieciešamība doties uz valsts galvaspilsētu.

Šādai dzīvei ir dziļa racionāla un arī garīga jēga. Katra kopienas locekļa darbs bagātina gan viņu pašu, gan pārējos kopienas locekļus, jo radīto vērtību mērvienība nauda apgrozās turpat kopienā, vairojot kopienas kapitālu un turību. Visi viens otru pazīst. Tam ir milzīgas priekšrocības, jo diez vai vietējais veikalnieks, dakteris, dzirnavnieks vai krājaizdevu sabiedrības vecākais uzdrīkstēsies krāpt savus kaimiņus. Ja arī uzdrīkstēsies, tad par to drīz zinās visi un atbilstoši rīkosies.

Decentralizācija nodrošina vislabāko demokrātiju, jo cilvēki uz amatu pašvaldībā vai valsts pārvaldes iestādē izvirzīs kādu no sava vidus, kuru labi pazīst kā labu saimniekotāju, saticīgu un godprātīgu kaimiņu, labu ģimenes locekli un gudru, nesavtīgu cilvēku. Tādam kaimiņam nekāda vēlēšanu kampaņa vai dārga reklāma nav nepieciešama. Decentralizācija nodrošina, ka cilvēkiem nav jābalso par kaķi maisā.

Decentralizācija nodrošina labu saimniekošanu un sadarbību. Optimāli tiek izmantoti vietējie resursi, transporta izdevumi ir minimāli. Kopiena atbilstoši savu resursu struktūrai saražo nepieciešamo priekš sevis, bet pārpalikumu tirgo ar ārpasauli citām kopienām un ārvalstīm. Salīdzinot ar centralizētu sistēmu, transporta izdevumi samazinās vismaz divas reizes, bet faktiski vēl vairāk. Jo viss, kas dzīvē ir nepieciešams, atrodams uz vietas.

Decentralizācija veicina ģimeņu stiprumu, jo visiem pieaugušajiem darbs ir uz vietas, un arī bērni var paļauties uz to, ka vai nu pārņems vecāku saimniecību, vai arī apgūs citu specialitāti, kuru, iespējams, varēs praktizēt uz vietas. Uz vietas vai pārnovadā varēs atrast arī savu dzīves biedru. Un atkal tas nebūs kaķis maisā, bet tuvākā vai tālākā apkārtnē pazīstams cilvēks. Protams, vienmēr būs arī tādi jaunieši, kuri izvēlēsies pārcelties uz dzīvi citā novadā, novada centrā, galvaspilsētā vai pat ārzemēs. Taču arī tad viņiem būs droša aizmugure, atbalsta un patveršanās osta dzimtajā kopienā.

No centralizācijas uz totālu kontroli

1980. gadu beigās patiešām daudzi cilvēki atstāja savas vecās darbavietas, lai atgrieztos senču novados, atjaunotu saimniecības, būvētu modernas saimniecības ēkas. Vēl padomju varas pēdējos gados šim nolūkam varēja izņemt vērā ņemamus kredītus ar mērenām procentu likmēm. Šķita, ka pavisam drīz daudzi pagasti atdzīvosies un sāksies cita dzīve, jo Latvija bija atguvusi arī savu neatkarību. Patiešām atjaunojās daudzas lauku skolas, nelieli veikaliņi, darbnīcas un citas iestādes. Taču tieši pirmā neatkarīgās Latvijas valdība ar mūsu klusu piekrišanu šai rosmei pārvilka pāri treknu svītru.

Nu mūsu pilsētās un pagastos gandrīz nav nekā sava. Lielveikali pieder kaut kādiem anonīmiem aizrobežu akcionāriem. Tāpat bankas un apdrošināšanas sabiedrības. Un no šo banku labvēlības ir atkarīgas visas pārējās iestādes, kā arī politiskās partijas, kuras pretendē uz savu vietu pārvaldē. Vietējās ražotnes tika iznīdētas. Veikalu plauktos gandrīz tikai ārvalstu preces. Peļņa, ko gūst šie centralizētie, ārvalstniekiem piederošie uzņēmumi, aizplūst ne vien no vietējām pašvaldībām, bet arī no Latvijas kopumā, aiz sevis atstājot tikai parādus. Pati Latvija atkal ir savienībā, kas saucas Eiropas Savienība. Taču tā nav tautu savienība, bet gan starptautisku korporāciju savienība. ES parlamentam ir vēl mazāka loma nekā savulaik PSRS Augstākajai padomei. Kompartijas komisāru vietā nu valda peļņas kāru korporāciju iecelti eirokomisāri. Centralizācija un kontrole Eiropas Savienībā ir tik liela un visaptveroša, ka padomju vadītājiem tāda pat sapņos nerādījās.

Kādas ir jaunās centralizācijas sekas?

Varas nav ne tikai vietējām pašvaldībām, bet arī Latvijas Saeimai un valdībai.

Pati Latvijas valsts jau kopš 1990. gadu sākuma savus iedzīvotājus un iestādes tur naudas trūkumā, spiezdamas tos aizņemties ārvalstu bankās. Arī pati valsts nonākusi strauji augošos parādos, tāpēc aplikusi darbaspēku un uzņēmējus ar nepanesamu nodokļu nastu, kamēr spekulantiem un augļotājiem visas privilēģijas un atlaides.

Strauji izmirst gan Latvijas lauki un mazpilsētas, gan valsts kopumā. Starpība starp dzimušo un mirušo skaitu kopš 1991. gada jau tuvojas 250 tūkstošiem, bet vēl simti tūkstoši devušies darba meklējumos aiz valsts robežām, vai arī plāno to darīt tuvākajā laikā. Ģimenes, radu un draudzības saites izirst. Katrs palicis viens ar savu nelaimi.

Lauku pagastos un mazpilsētās nav darba, tāpēc jaunieši ir spiesti doties uz galvaspilsētu vai ārzemēm. Izglītības sistēma un veselības aprūpe ir komercializēta pēc Pasaules Bankas norādījumiem un vairs nepilda savas funkcijas. Strauji tiek likvidētas skolas, slimnīcas, pasta nodaļas. Arī tās, kas savulaik izdzīvoja pat drūmākos kara gadus un neskaitāmas valsts iekārtu maiņas.

Latvijas iedzīvotāji un iestādes ir nonākušas nesamaksājamos parādos, un ārvalstu bankas jau gatavojas pārņemt visus ieķīlātos īpašumus. Tā kā arī valsts ārējie parādi nav samaksājami, tad, ja nekas netiks būtiski mainīts, valstij nāksies lēti pārdot ārzemniekiem arī tos infrastruktūras uzņēmumus, kas vēl palikuši sabiedrības īpašumā, piemēram, dzelzceļu, Latvenergo, pastu, valsts mežus utt. Kopumā šis rietumu institūcijās izplānotais eksperiments Latvijai nodarījis lielākus materiālos, cilvēciskos un morālos zaudējumus, nekā abi pasaules kari, kopā ņemot.

Bet vēl pirms 19 gadiem Latvija bija optimisma un apņēmības pilna, ziedoša valsts, kas bija brīva no parādiem.

Vai tiešām vēl nav skaidrs, ka tā vairs dzīvot nevar, ka nepieciešamas fundamentālas pārmaiņas, kuras var iekustināt tikai izglītota un organizēta tautas kustība?

Neviens cits to mūsu vietā nedarīs.

2010. gada 31. janvāris

Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību

„(..) Latvijas tautas priekšā zvēru (svinīgi solu) būt uzticīgs Latvijai, stiprināt tās suverenitāti un latviešu valodu kā vienīgo valsts valodu, aizstāvēt Latviju kā neatkarīgu un demokrātisku valsti, savus pienākumus pildīt godprātīgi un pēc labākās apziņas. Es apņemos ievērot Latvijas Satversmi un likumus."

Nē, draugi, tas nav kaut kādas slepenas nacionālradikāļu pagrīdes organizācijas zvērests. Tas ir Latvijas Satversmes 18. pantā ierakstītais Saeimas deputāta zvērests, uzņemoties deputāta amata pienākumus.

Tad kā izskaidrot, ka tieši no Saeimā pārstāvēto valdošo aprindu dzīlēm ir nākušas tik daudzas pret valsts suverenitāti vērstas iniciatīvas: Latvijas ievilkšana nedemokrātiskajā Eiropas Savienībā uz Latviju diskriminējošiem noteikumiem; Lisabonas līguma ratificēšana, to pat neizlasot, bet kurā paredzēts, ka vismaz 75% Latvijai svarīgu lēmumu turpmāk tiks pieņemti Briselē; valdības pilnvarošana parakstīt slepenas saistības ar SVF, tās pat neizlasot; Latvijas armijas iesaistīšana militārās operācijās pret citām suverenām valstīm; slepenas vienošanās ar starptautisko banku tīklu, kas ārvalstu spekulantu zaudējumus paredz kompensēt uz Latvijas iedzīvotāju rēķina, mūsu valsti faktiski pakļaujot parādu verdzībai?

Tie ir tikai daži spožākie piemēri, kas ilustrē, cik tālu mūsu sabiedrība ir aizmaldījusies no kādreizējo valsts dibinātāju, divu tautas atmodu un mūsu Satversmes ideāliem, un cik tālu mēs esam no demokrātijas. Bet vēl svarīgāk ir saprast, kā tas varēja notikt un kā pēc visa tā mēs varam atjaunot likumību un demokrātiju?

Tas ir plašs un komplekss temats, tāpēc šoreiz iztirzāšu tikai vienu demokrātijas aspektu, kas saistīts ar Saeimas un pašvaldību vēlēšanām.

Politiskais bizness un valsts nozagšana

Satversmes 102. pantā rakstīts: „Ikvienam ir tiesības apvienoties biedrībās, politiskās partijās un citās sabiedriskās organizācijās."

Tā arī vienīgā vieta Satversmē, kurā minētas politiskās partijas. Savukārt 9. pantā noteikts: „Saeimā var ievēlēt katru pilntiesīgu Latvijas pilsoni, kurš vēlēšanu pirmā dienā ir vecāks par divdesmit vienu gadu." Tātad nekur nav teikts, ka šim ievēlētajam pilsonim jābūt kādas politiskas partijas biedram vai jābūt ierakstītam kādas partijas vēlēšanu sarakstā. Tomēr realitātē jau kopš 5. Saeimas vēlēšanās drīkst piedalīties tikai politisko partiju vai šo partiju veidotu vēlēšanu apvienību biedri. Kāpēc šādi Satversmei neatbilstoši ierobežojumi?

Izrādās, šī antikonstitucionālā patvaļa paredzēta vēlēšanu, partiju finansēšanas, partiju darbību regulējošos un citos likumos, kuru mērķis ir vēlēšanām atlasīt tikai valdošajai oligarhijai tīkamus kandidātus. Lai arī deputātus dēvē par tautas kalpiem, realitātē ne jau tauta viņus izvirza, finansē vēlēšanu kampaņas un pēc tam kontrolē viņu darbību.

Atgriezīsimies laikā pirms 5. Saeimas vēlēšanām. Latvija jau bija pakļauta Rietumu partneru ieteiktajai šoka terapijai, monetārisma žņaugiem, naudas taisīšanas filozofijai, privatizācijai (ko tautā dēvēja par prihvatizāciju, t.i., piesavināšanos), sertifikācijai, ražošanas bāzes noārdīšanai un citiem procesiem, kas mūsu sabiedrību sadalīja nabagajos un jaunbagātniekos. Cilvēki labi ievēroja, ka jaunbagātnieku fenomenam bija krimināls raksturs, jo šie censoņi ne ara, ne pļāva, ne rūpnīcās strādāja, tomēr īsā laikā kļuva pasakaini bagāti. Un ik pēc laika uz ielām risinājās konkurējošu grupējumu savstarpējas izskaidrošanās un pat apšaudes. Tā bija viena liela pārņemšanas, spekulāciju un legalizētas (valsts deklarēja, ka atļauts ir viss, kas nav skaidri aizliegts ar likumu, bet daudzu likumu darbību apturēja) zagšanas orģija, tas bija laiks, kad ielās pirka un pārdeva visu, un šo sistēmu pārvaldīja sporta biksēs tērpti, īpatnēji skūti sportiska auguma bandītiski tipi. Un tieši šajā kriminālajā ekonomikā koncentrējās lielā nauda.

Ap to laiku starp politiķiem dzima vēlme no Rietumiem pārņemt visai banālu ideju, pēc kuras demokrātija ir daudzpartiju sistēma, kuru finansē un pēc tam lobē (kontrolē) sabiedrības bagātie slāņi. Latvijas gadījumā kriminālās struktūras, dažādi spekulanti, korumpanti un mahinatori, kurus kopā ērtības labad nosaukšu par kleptokrātiju (tulkojumā zagļu vara). Tas bija pa prātam arī kleptokrātijai, jo tā saprata, ka atklāta reketa laikmets nevar turpināties ilgi, tāpēc jāparūpējas par smalkākām un legalizētām parazitēšanas formām, kā arī īpašām privilēģijām. Un viņi bija gatavi partijas nopirkt jau pirms to ievēlēšanas Saeimā. Vairāk par tā laika procesiem, lūdzu, lasiet Māra Gaiļa atmiņu grāmatā „Varas tehnoloģija" un citās tā laika grāmatās, kā arī avīžrakstos.

Līdz ar to partijas neveidojās pēc pirmskara shēmas, kad tās tiešām pārstāvēja plašus iedzīvotāju slāņus, piemēram, zemniecību, lielsaimniekus, strādniekus, rūpniekus, etniskās grupas, kara veterānus u.c.. Bet veidojās nelieli politisko biznesmeņu grupējumi, kuru pirmais un galvenais mērķis bija piesaistīt kleptokrātijas finansējumu. Un vēlēšanas tika organizētas kā lieli izklaides šovi, kuros politiķus pavadīja algoti mūziķi, aktieri un mākslinieki, kas bez maksas nabadzīgo publiku aplaimoja ar banāliem jokiem, dziesmām, dāvanām un citu izrādīšanos, kā arī tukšiem solījumiem un konkurentu apcelšanu. Vienlaikus visas ielas tika nolīmētas ar plakātiem un bildēm, radio un TV viļņos granda apdullinošas reklāmas un klipi. Trūka tikai viena svarīga pirmsvēlēšanu elementa godīgas diskusijas par nākotnē vēlamo politiku.

Protams, šādas izklaides kampaņas maksāja lielu naudu, ko deva kleptokrātija. Un kleptokrātija nebūtu kleptokrātija, ja necerētu savus ieguldījumus atpelnīt simtkārši. Tā no partijām pieprasīja sev labvēlīgus likumus, draudzīgus pasūtījumus un arvien jaunas privilēģijas. Ja arī sākotnēji daži deputāti tādai ciniskai naudas atstrādei pretojās, tad tos apstrādāja pati partijas vadība. Jo bija taču skaidrs: ja sponsoru nauda netiks ar uzviju atstrādāta, tad nākamajās vēlēšanās nekāda finansējuma nebūs.

Bez tam arī paši deputāti nepalika tukšā. Tie varēja atbilstoši nopelniem [kleptokrātijas priekšā] piedalīties pie tautai nozagtā pīrāga dalīšanas, kā arī noteikt privilēģijas paši sev, ko tie arī nekautrējās darīt, lai gan turpat uz sienas rēgojās visai kaitinošs lozungs „Viens likums un viena taisnība visiem". Līdz ar to partijas ātri vien degradējās par politiskā biznesa grupējumiem un balsošanas mašīnām, kurām pat nav jādomā, jo frakciju vecākie, iepriekš saskaņojoties ar saviem finansētājiem, ar īkšķi parādīja, kad un kā spiežamas balsošanas pogas.

Protams, tāda „demokrātija" bija pa prātam arī starptautiskajam spekulatīvajam biznesam, kurš ātri vien izcīnīja sev privilēģijas piedalīties Latvijas izlaupīšanā. Lai arī likums it kā aizliedz partiju tiešu finansēšanu no ārvalstu avotiem, tomēr, ja ārvalstu „investors" reģistrējas Latvijā, tad jau tas vairs neskaitās ārvalstu. Tā pie mums ienāca visi lattelekomi, zviedri un dāņi, kā arī viņu bankas, kurām mēs nu skaitāmies parādā palikuši. Un kādu laiku, pieaugot mūsu parādiem, līdzi auga arī Latvijas kopprodukts, kura lielākā sastāvdaļa, protams, bija mūsu pašu parādi. Un to visu Latvijas politiķi vēl pirms pāris gadiem lepni dēvēja par „Latvijas ekonomisko brīnumu", bet Baltijas valstis

-   par „Baltijas tīģeriem".

Kāda tad ir tipiska Latvijas politiskā partija? Tā ir saujiņa izveicīgu vīru vai sievu, kuri, lai reģistrētos kā partija, savas retās rindas papildina ar gadījuma rakstura statistiem (draugiem, radiem, paziņām, psihiski nelīdzsvarotiem varas maniakiem), kā arī tautā populāriem komponistiem, aktieriem, žurnālistiem, sportistiem, slavenu cilvēku uzvārda brāļiem vai kādām ekrāna zvaigznēm. Tīri cilvēciski šos tautas mīluļus var mēģināt saprast. Lai gan viņi nekad nav interesējušies par valsts pārvaldes mākslu, tomēr iztikšana pie jaunās zagļu kārtības kļuvusi tāda pašķidra, kāpēc gan nenodrošināties ar deputāta privilēģijām?

Taču šos tautā populāros cilvēkus izmanto tikai kā ēsmu vēlētāju pievilināšanai un arī kā paklausīgas balsošanas mašīnas.

Tad nu kopš tā laika partiju dibinātāji steidz pie kleptokrātiem un ārvalstu biznesa pārstāvjiem ar saviem politiskā biznesa plāniem, lai iegūtu tautas apmuļķošanas kampaņai nepieciešamo naudu. Un šādos gadījumos kleptokrātija neskopojas, jo tieši tādi ir visienesīgākie un drošākie ieguldījumi, kas garantēti ar visu valsts mantu. Lai nekad nepaliktu tukšā, partiju finansētāji parasti finansē vairākas partijas. Vienalga, kuras uzvarēs tik un tā „pie šprices" būs savējie. Pārējais ir tikai manipulācijas tehnoloģiju jautājums, teātris, kurā partijas sadalījušās labējās, kreisās un centriskās

-    katram pēc viņa gaumes. Turklāt nez kāpēc labējās tiek pasniegtas kā latviskas un prorietumnieciskas, bet kreisās kā cittautiešu vai pat Maskavas aģentu partijas. Lai arī abiem spārniem ir gandrīz vieni un tie paši finansētāji, vieni kliedz: „latvieti, nepadodies, krievi nāk!", bet otri nemitīgi sūdzas par diskrimināciju un cilvēktiesību apspiešanu. Sevišķi šādas kaislības tiek uzpūstas pirms vēlēšanām, kad abu pušu iebaidītos jāpiespiež nobalsot par to, par ko viņi normālos apstākļos nekad nebūtu balsojuši. Parasti jau pēc kāda mēneša kaismīgākie balsotāji ir dziļi vīlušies, bet politiskais bizness turpinās.

Protams, patiešām svarīgos jautājumos, piemēram, Latvijas iekļaušana ES vai NATO, visu orientāciju partijas vienojas apbrīnojami viegli, pat bez debatēm un liekas izrādīšanās. Lai atvieglotu balsošanas mašinēriju, partijas Saeimā ir radījušas dīvainus un Satversmē neparedzētus veidojumus, piemēram, valdošās koalīcijas padomi. Tātad padomāts ir par visu, tikai ne par tautas interesēm.

Otra partiju sistēmas iezīme ir absolūta bezatbildība. Lai arī vēlētāji sarakstā var konkrētiem uzvārdiem pielikt plusus vai mīnusus, viņi var balsot tikai par pašu partiju veidotu sarakstu. Partiju saraksti tiek aizpildīti galvenokārt ar pilnīgi nepazīstamiem cilvēkiem, par kuriem nevienam, izņemot varbūt nejaušam kandidāta paziņam vai ģimenes loceklim, nekad ne prātā nenāktu balsot. Bet sarakstu stratēģiskajās vietās izvietotas preses un profesionālu tēlu veidotāju uzpūstas „lokomotīves" un jau minētie tautā populārie cilvēki: komponisti, aktieri, sportisti. Bez tam 5% barjeru pārvarējušās partijas (atkal viena barjera, kas ir pretrunā ar Satversmes 6. pantā uzsvērto proporcionalitāti) savā starpā sadala arī aiz barjeras palikušo partiju vietas. Līdz ar to neviens vēlētājs nevar pateikt, kurš konkrēti ir viņa ievēlētais pārstāvis, no kura viņš varētu prasīt atbildību vai vismaz sazināties. Lai kā arī deputāti nerīkotos, Satversmes 14. pants nosaka: „Vēlētāji nevar atsaukt atsevišķus Saeimas locekļus."

Ievēlēt deputātus ir neparasti viegli, bet atsaukt praktiski neiespējami. Tātad vēl viena asimetrija, kas pretrunā ar demokrātijas garu un atbildības principu. Tiesa, pāris Satversmes pantu paredz visas Saeimas atlaišanas iespēju, taču šī procedūra ir ļoti sarežģīta, gara un dārga, tāpēc nekad vēl nav izmantota. Un līdz nākamajām Saeimas vēlēšanām daudz kas ir aizmirsies, pirms vēlēšanām deputāti pēkšņi paliek ievērojami draudzīgāki. Bez tam notiek arī deputātu migrācija un pārgrupēšanās. Pēkšņi uzrodas „disidenti", „dumpinieki", „nācijas glābēji", „cīnītāji pret korupciju", un tautas muļķošana turpinās. Ja palūkojamies, tad galvenās figūras tie paši izveicīgie atslēgas cilvēki un īkšķu rādītāji ir savas pozīcijas saglabājuši visu piecu Saeimu garumā, vai vismaz iekārtojušies ērtā biznesā, kuram augsne sagatavota valsts varas struktūrās.

Kas tad paliek mūsu „demokrātijas" sausajā atlikumā? Kolektīva bezatbildība un partiju atkarība no kleptokrātijas. Var pat teikt, ka šīs abas parādības ir tā saplūdušas, ka partijas ir kļuvušas par kleptokrātijas instrumentu. Un kopumā šādu iekārtu var saukt arī par korporatīvo fašismu.

Vēlēšanu sistēmas reforma

Par vēlēšanu kārtības reformēšanu tiek runāts nepārtraukti, taču šajās runās un mēģinājumos netiek skarti iepriekš aprakstītie piedauzības punkti. Tāpēc es ierosinu pavisam citu piegājienu, kas atbilst arī mūsu Satversmes garam.

Jā, katram cilvēkam ir tiesības apvienoties politiskās partijās un citās sabiedriskās organizācijās. Un tās finansējamas tāpat kā visas sabiedriskās organizācijas, t.i., no organizācijas locekļu biedra naudas vai dalības maksas. Partiju gadījumā gan biedru nauda būtu reglamentējama ar likumu un skaidri ierakstāma statūtos, jo partijas taču pretendē uz valsts varu. Piemēram, ar likumu var noteikt, ka biedra nauda nevar būt liekāka par 5 latiem mēnesī. Ja kāda partija patiešām gribēs pārstāvēt kādu noteiktu sabiedrības slāni vai sociālo grupu, tad tās organizētāji rīkosies tā, lai cilvēki redzētu jēgu šai partijai pievienoties. Jo vairāk cilvēku iestāsies, jo lielāks būs šādas partijas budžets. Turklāt paši biedri raudzīsies, lai partija turētos pie pasludinātajiem principiem, pretējā gadījumā no partijas izstāsies. Par iekasēto biedru naudu partijas varēs uzturēt savu aparātu, īrēt telpas, izdot avīzi vai informatīvas brošūras, rīkot konferences utt. Taču nevarēs piedalīties vēlēšanās ar partiju sarakstiem.

Lai tautas pārstāvji būtu atbildīgi gan sava reģiona, gan visas Latvijas priekšā, es ierosinu pāriet uz mažoritāro vēlēšanu sistēmu. Proti, Latvija sadalāma vēlēšanu apgabalos, un katrs apgabals no savu iedzīvotāju vidus pārstāvniecībai Saeimā izvirza un ievēl vienu pārstāvi (otrs variants divus pārstāvjus). Līdzīgi vēlēšanas Latvijā tika rīkotas 1989. gadā (PSRS Augstākās padomes vēlēšanas) un 1990. gadā (LPSR Augstākās padomes vēlēšanas, pēc kurām tika deklarēta Latvijas neatkarības atjaunošana). Taču ierosinu vienu būtisku atšķirību. Ja 1989. un 1990. gadā daudzus deputātu kandidātus mums „silti ieteica" centrs (vecās varas struktūras vai LTF vēlēšanu koordinācijas centrs) un atsūtīja no Rīgas, tad šoreiz svarīgi, lai deputātu kandidātus izvirzītu paši vēlēšanu apgabala iedzīvotāji no savu pastāvīgo iedzīvotāju vidus. Iemesls tam tāds, ka līdz šim Latvijas novadi tika atstāti novārtā, tiem tika liegta attīstība un finansējums. Tāpēc ir svarīgi, lai Saeimā būtu pārstāvēti visu novadu ieinteresēti pārstāvji. Rīga arī šajā gadījumā nepaliks novārtā, jo Rīga tiks sadalīta vairākos vēlēšanu apgabalos un līdz ar to tiks atbilstoši pārstāvēta.

Lai vairs nebūtu tā, ka deputātu kandidātus izvēlas partiju vadība šaurā lokā vai oligarhi, ierosinu divu pakāpju kārtību, kuras ietvaros kandidātus izvēlas paši attiecīgā apgabala vēlētāji. Ar likumu jānosaka, ka, lai kāds pastāvīgais iedzīvotājs kvalificētos par deputāta kandidātu, viņam savā apgabalā jāsavāc, piemēram, 1000 atbalstītāju paraksti. To var darīt gan vēlētāju sapulcēs, gan apbraucot savu apgabalu, gan kaut vai staigājot no mājas uz māju, bet parakstiem jābūt individuāliem un juridiski pārbaudāmiem. Par kandidātu var tikt izvirzīts katrs apgabala pastāvīgais iedzīvotājs, kas vēlēšanu dienā būs vecāks par 21 gadu (protams, kandidēt var aizliegt smagi krimināli sodītiem, psihiatriskā uzskaitē esošiem un līdzīgām kategorijām). Kandidāts var būt kādas politiskas partijas biedrs, bet var arī nebūt. Cilvēkiem ir tiesības par kandidātu izvirzīt katru, kas atbilst viņu ieskatiem par labām cilvēciskām, organizatoriskām, morālām, saimnieciskām, ģimeniskām vai citām kvalitātēm. Partiju biedriem nav paredzamas nekādas citas īpašas priekšrocības kā vien tās, ka viņi varēs sevi dēvēt par kādas partijas biedriem, un partijas biedri varēs viņus dažādi atbalstīt kampaņas laikā un arī pēc tam. Bet tikpat labi partijas biedri var atbalstīt arī kādu bezpartejisku kandidātu, un otrādi.

Tādas dārgas un apjomīgas priekšvēlēšanu un reklāmas kampaņas, kādas mēs pazīstam kopš 5. Saeimas vēlēšanām, protams, nav nepieciešamas un ir pat aizliedzamas. Tā ka sponsoru vai Amerikas onkuļu ziedojumi pilnīgi atkrīt. Ar likumu jānosaka, ka pašvaldību avīzēm, radio un televīzijai par materiāla sagatavošanas pašizmaksas cenu (nevis reklāmas izmaksām) visiem kandidātiem jānodrošina līdzvērtīgs informējošs materiāls. To apmaksā vietējās pašvaldības no budžeta. Tas var būt arī speciāls pašvaldības avīzes bezmaksas izdevums, kas par katru kandidātu vienādā apjomā sniedz informāciju par kandidāta piedāvātajām reģiona un Latvijas attīstības iecerēm, korektu fotoattēlu, īsu, korektu kandidāta biogrāfiju un līdzšinējo sabiedriski nozīmīgāko darbu vai nedarbu uzskaitījumu. Protams, katrs kandidāts var rīkot tikšanās ar vēlētājiem, kurās apspriest savus reģionālos un valstiskos uzdevumus tautas kalpa lomā. To visu var noorganizēt ļoti lēti un visām pusēm derīgi. Jo kandidāts taču nav kaut kāds kaķis maisā, bet gan vietējais iedzīvotājs, kura dzīve un darbi runā paši par sevi.

Tātad nav nepieciešama tēlu veidošana, slavas vai baiļu uzpūšana, vēlētāju uzpirkšana, apziņas manipulācijas triki vai tukšu solījumu dalīšana, bet gan lietišķa saruna ar vēlētājiem par reģionam un valstij būtiskām lietām. Jo deputāti jau nav nekādi salaveči, kas kaut ko var dot, bet gan tikai tautas pārstāvji valsts pārvaldes institūcijā, kuriem jādarbojas ciešā saistībā ar saviem vēlētājiem. Un vēlētāji, protams, nav pasīvi patērētāji, bet gan atbildīgi sava likteņa kaldinātāji, kuriem nepieciešami savi pārstāvji

dažādos valsts pārvaldes līmeņos.

Deputāta amats nav uzskatāms par privilēģiju vai iemeslu pāriešanai augstākā sociālā slānī, bet gan tā ir kalpošana savai valstij un tautai. Tāpēc uz deputātiem attiecināmi tie paši likumi, pēc kuriem dzīvo pārējā tauta „Viens likums un viena taisnība visiem". Tātad nekādu īpašu deputāta pensiju, nekādu šoferu, sulaiņu, kafijas pienesēju vai mīļāko uz valsts rēķina (kas noformēti kā deputāta palīgi). Saeima jau ir apgādāta ar datoriem, kabinetiem, kancelejas precēm, mēbelēm un visu nepieciešamo produktīvam darbam. Deputāta palīgi izvēlami pēc viņu lietišķajām un profesionālajām spējām, nevis radniecības saitēm. Lai deputāti būtu ieinteresēti visas tautas labklājības līmeņa celšanā, tiem nosakāma alga, kas samērojama ar vidējo izpeļņu valstī. Nu varbūt 10 vai 20% virs vidējās izpeļņas valstī. Deputātiem savas algas nav jānosaka, jo tās pēc minētajiem kritērijiem automātiski izrēķinās Saeimas kanceleja. Plus, ja nepieciešams, valsts var finansēt dzīvesvietu Saeimas viesnīcā (par apsaimniekošanas pašizmaksas cenu), ceļu sabiedriskajā transportā līdz mājām pāris reizes nedēļā, saprātīgu limitu telefonsarunām. Vietējās pašvaldības var finansēt telpas, kurās deputāti varēs tikties ar saviem vēlētājiem. Un tas arī viss. Līdz ar to darbs Saeimā vairs nebūs iekārojams minētajiem politiskā biznesa darboņiem, bet būs gana labs un godājams tiem, kas patiesi vēlas kalpot savai tautai. Un tādi cilvēki Latvijā ir.

Šāda sistēma nodrošinās arī deputātu pastāvīgu saikni ar saviem vēlētājiem. Jo šajā gadījumā vēlētāji zinās, kurš ir viņu pārstāvis. Dzīvei ejot uz priekšu, vēlētāji varēs ar savu deputātu sazināties: rakstīt vēstules, zvanīt, tikties, izteikt savas vēlmes, atbalstīt, brīdināt. Ja tomēr kādam deputātam piemirsīsies, ka viņš ir tautas kalps un ka pārstāv konkrētu reģionu, atbilstošā apgabala vēlētāji varēs savu deputātu atsaukt (šim nolūkam Satversmes 14. pants jālabo) un ievēlēt citu (vai arī deputāta mandātu automātiski iegūs nākamais vairāk balsu saņēmušais kandidāts). Tādējādi nemaz netiks apdraudēts visas Saeimas darbs. Atsaukšanas procedūrai, protams, jābūt sarežģītākai par ievēlēšanas procedūru (lai arī vēlētāji justu savu atbildību), tomēr pāris mēnešu laikā reāli īstenojamai.

Lasītāji var iebilst, ka šādā sistēmā Saeima var tikt sadrumstalota pa reģionu interesēm. Protams, viss ir jāsamēro. Lai reģioni nekļūtu tik autonomi, ka novārtā atstātu visas valsts kopīgās vai stratēģiskās intereses, es ierosinu visas tautas vēlētu prezidentu ar pastiprinātām. Šiem varas atzariem (Saeimas likumdošanas vara un prezidenta izpildvara) jābūt labi līdzsvarotiem. Šajā shēmā tieši prezidents veidotu arī valdību, kas būtu tāda, lai to apstiprinātu Saeima. Un šī valdība nebūtu jāveido no partiju komisāriem, bet gan no nozaru speciālistiem.

Pašvaldību vēlēšanas būtu organizējamas līdzīgi kā Saeimas vēlēšanas, tikai vēlēšanu apgabali būs mazāki. Valstī būtu veicama būtiska decentralizācija, kuras ietvaros pieaugtu pašvaldību tiesības, funkcijas un atbildība. Pašlaik pašvaldību tiesības ir tik ierobežotas, ka tām ir tikai simboliska teikšana savas teritorijas pārvaldīšanā. Tas degradē pašu pašvaldības un demokrātijas jēdzienu, padara cilvēkus par attālas varas vai birokrātijas ķīlniekiem, un tālos kabinetos pieņemtu lēmumu pasīviem izpildītājiem.

Nedrīkstam aizmirst arī par klasisko trešo varas atzaru tiesām. Pašlaik pastāv kārtība, pēc kuras tiesnešus uz visu mūžu ieceļ tā pati kleptokrātijas uzpirktā Saeima. Tāpēc nav jābrīnās, ja arī tiesu vara kļuvusi korupta un disfunkcionāla, t.i., vairs nekalpo tautas un tiesiskuma interesēm. Es ierosinu, ka arī tiesneši ievēlami tādā pašā kārtībā un ik pēc 4 gadiem kā mēs vēlēsim savus deputātus. Vienīgā atšķirība tā, ka uz tiesnešu amatiem varēs kandidēt cilvēki ar juridisku izglītību. Apsverama arī tiesas piesēdētāju institūcijas atjaunošana.

Un vēl viena lieta. Uzskatu, ka līdzšinējā kārtība, kas vēlēšanās ļauj piedalīties tikai Latvijas pilsoņiem, nav sevi attaisnojusi. Visus šos gadus Saeimā dominējuši cilvēki ar latviskiem uzvārdiem un it kā patriotisku stāju, taču tas ne mazākā mērā viņiem nav traucējis iztirgot Latvijas intereses un pat pašu suverenitāti. Bet vienlaikus valstī dzīvo tūkstošiem cilvēku, kuri tāpat kā mēs maksā nodokļus, bet kuri netiek pielaisti vēlēšanām. Tas tikai veicinājis aizvainojumu, atstumtību un varbūt pat naidīguma jūtas pret mūsu valsti. Nodokļi bez pārstāvniecības ir nedemokrātisks princips, un vai tiešām mums nepieciešami valstij naidīgi spēki mūsu teritorijā?

Bez tam jaunākajā paaudzē praktiski visi jau ir pilsoņi. Tāpēc es ierosinu vēlēšanu tiesības piešķirt visiem atbilstošu vecumu sasniegušajiem Latvijas pastāvīgajiem iedzīvotājiem, izņemto tos, kuri ir pieņēmuši citas valsts, piemēram, Krievijas, Lietuvas, Vācijas vai ASV, pilsonību. Mums priekšā ir daudz kritisku cīņu par Latvijas interesēm un mums nevar būt par daudz sabiedroto, kuri būtu personīgi ieinteresēti Latvijas demokrātiskajos procesos.

Jā, bet ko darīs komponisti, aktieri, sportisti un pārējās ekrāna zvaigznes?

Viņi ar vēl lielāku prieku komponēs, dziedās, iestudēs iedvesmojošas izrādes un sportos. Un mēs par to viņus mīlēsim, vai ne?

2010. gada 12. februāris

20 gadi kazino gulagā no komunisma uz globalizāciju

Tikko Briseles, Vašingtonas un SVF politiku īstenojošā Latvijas marionešu valdība diezgan smagnēji un, kā parasti, šķirti no tautas nosvinēja 4. maija deklarācijas [par neatkarības atjaunošanu] 20. gadadienu. Netrūka it kā skaisti domātu vārdu, bet no politisko ielikteņu, birokrātu un ārvalstu vēstnieku mutēm tie skanēja kaut kā neīsti, bez prieka un sirsnības. Laikam jau pat viņiem nav viegli runāt par to, kas varēja būt, bet kā realitātē nav. Un šoreiz es nedomāju krīzi, liesējošo budžetu un naudas trūkumu, bet gan pašu svinību iemeslu valsts neatkarību.

Arī internetā uzvirmoja aizvainojumi un ironizēšana par uz svinīgo sēdi neuzaicināto „saulvedi", par nepareiziem brīvības cīnītājiem piešķirtajiem ordeņiem, kā arī mēģinājumi izskaidrot, kāpēc 4. maijs nogājis tik greizi. Pat it kā nopietni cilvēki uzsvēra, ka, neraugoties uz visām nejēdzībām, korupcijas zaņķi un neizdošanos, neatkarība un demokrātija tomēr ir reālas vērtības, kuras mums atnesusi 4. maija uzdrīkstēšanās. Tā vien šķiet, ka arī viņi nav sapratuši, kādā utopiju pasaulē šo laiku dzīvojuši.

Tāpēc sāksim ne ar Kārli Marksu vai kreisajiem oportūnistiem, bet autentisku amerikāņu klasiku. Tā ir jaunās domāšanas menedžera Džensena runa no ASV 1976. gada kinofilmas „The Network" (Tīkls). Amerikā ierasts ekrānu jūtīgo publiku lielām pārmaiņām sagatavot ar atbilstošām kinofilmām, tāpēc tās jāuztver nopietni.

Jaunais evaņģēlijs

Tu esi nostājies pret dabas pirmatnējiem spēkiem, mister Bīl! Un es to nepieļaušu! Vai tas tev skaidrs?

Tu domā, ka esi tikai apturējis biznesa darījumu (runa ir par TV zvaigznes Bīla mēģinājumu apturēt viņa TV studijas pārdošanu Saūda Arābijai tulk. piez.), bet tas nav tā. Arābi no šīs zemes ir saņēmuši miljardiem dolāru (pārdodot naftu tulk. piez.) un tagad viņiem šie dolāri ir jāatgriež atpakaļ. Tas ir paisums un bēgums, paisuma un bēguma gravitācija! Tas ir ekoloģiskais līdzsvars!

Tu esi vecs vīrs un tu domā nāciju un cilvēku kategorijās. Bet tagad vairs nav nāciju, nav tautu, nav valstu! Vairs nav ne arābu, ne krievu. Vairs nav Trešās pasaules un nav arī Rietumu! Ir tikai viena holistiska sistēmu sistēma viena plaša, atbrīvota, savstarpēji savīta, interaktīva multivariantu multinacionāla dolāru domīnija! Petrodolāri, elektrodolāri, eirodolāri, multidolāri! Reihsmarkas, rini, rubļi, sterliņu mārciņas un šekeji! Tā ir starptautiskā valūtu sistēma, kas nosaka šīs planētas dzīves kopumu! Tā šodien ir lietu dabiskā kārtība! Tā ir atomiskā, subatomu un galaktiskā lietu struktūra šodien! Tu esi iejaucies pirmatnējo spēku domīnijā un tev šis grēks būs jāizpērk!

Vai tu mani saproti?

Tu vakar nostājies tajos mazajos 21 collas ekrānos un kliedzi par Ameriku un demokrātiju…

Bet Amerikas vairs nav, un arī demokrātijas vairs nav. Ir tikai IBM un ITT un AT&T. Ir tikai Du Pont, Dow, Union Carbide un Exxon (starptautiskas korporācijas tulk. piez.). Tās šodien ir pasaules nācijas!

Kā tu uzskati, par ko šodien domā un runā krievi savas valsts padomē? Par Kārli Marksu? Nē, viņi stāv pie savām lineārās programmēšanas diagrammām, apspriež statistiskās lēmumu pieņemšanas teorijas, spriež par minimālajiem un maksimālajiem risinājumiem, un tāpat kā mēs rēķina izmaksu-cenu iespējamības savām transakcijām un investīcijām.

Mēs vairs nedzīvojam nāciju un ideoloģiju pasaulē, mister Bīl! Pasaule ir korporāciju kolēģija, kuru nenovēršami regulē nemainīgi biznesa likumi! Pasaule tas ir bizness, mister Bīl. Un tāda tā bijusi, kopš cilvēks izrāpās no gļotām. Un mūsu bērni, mister Bīl, vēl savā dzīvē pieredzēs to perfekto pasauli, kurā nebūs karu un bada, nebūs apspiešanas un brutalitātes. Tā būs milzīga, ekumēniska holdinga kompānija, kurā strādās visi cilvēki. Visi cilvēki kalpos kopīgajam peļņas mērķim un katram piederēs sava daļa akciju šajā vienotajā holdingā. Visas vajadzības tiks apmierinātas, visi satraukumi apmierināti, katra garlaicība izklaidēta.

Un es esmu izvēlējies tevi, mister Bīl, par šā evaņģēlija sludinātāju!

-   Kāpēc mani, mister Džensen?

-     Tāpēc, ka tu esi televīzijā, muļķi! Tevi redz un klausās 60 miljoni cilvēku! Katru nedēļas vakaru no pirmdienas līdz piektdienai!

-   Esmu redzējis dieva seju!

-   Šoreiz tev varētu būt taisnība, mister Bīl!

Tai paaudzei, kurai skolā vēl pasniedza komunisma nākotnes mācību, Džensena evaņģēlija patoss un vīzija nebūs sveši. Arī komunisms solīja pārņemt visu pasauli, valstij bija paredzēta atmiršana, cilvēcei vienotība, mūžīgs miers, atteikšanās no ekspluatācijas, vispārēja labklājība, visiem darbs un visu ļaužu vajadzības apmierinātas. Tāpat kā Džensens jau nākamajai paaudzei sola laimīgu dzīvi globālajā ekumēniskajā holdingā, tāpat arī virs Rīgas namu jumtiem (aiz Vērmanes parka) vēl pirms 30 gadiem zaigoja milzīgs lozungs: „Nākamā paaudze dzīvos komunismā!". To pašu sludināja diktori padomju televīzijā. Tas par jauno paaudzi ir tas pats solījums, ko varam atrast arī Jaunās derības evaņģēlijā. Līdzība nav nejauša. Runa tiešām ir par reliģisku kultu, kurš sola paradīzi zemes virsū. Tikai šoreiz runa nav par kristietību vai komunismu, bet gan par globalizāciju, ko dažādi domātāji dēvē arī par neoliberālismu, brīvo tirgu, jauno ekonomiku, monetārismu, tirgus fundamentālismu, kazino gulagu, finanšu terorismu, pasaules valdību, zelta trako kreklu (Tomasa Frīdmana apzīmējums), zelta miljardu (populāra sazvērestības teorija), jauno pasaules kārtību u.tml.

Arī fināls tādām elku reliģijām ir līdzīgs: citādi domājošo vajāšana, iedomātās kārtības vardarbīga uzspiešana, atteikšanās no demokrātijas utopiskas idejas vārdā, meli, bezjēdzīgi upuri, globālas ambīcijas, krīzes, kari, sabrukums.

Pāreja uz vispārējās labklājības valsts modeli

Laikam jau gudrais Zālamans Vecajā derībā izteicās, ka nekā jauna nav šai pasaulē. Ja cilvēki mūsdienās tik daudz laika neizšķiestu negudrai izklaidei TV ekrānu vai datoru priekšā un citādi nenosistu laiku, bet vairāk painteresētos par cilvēces un savas tautas vēsturi, mēs zinātu, ka bijusi gan globalizācija, gan Lielā depresija, gan patiesa cīņa par cilvēku tiesībām, gan vispārējās labklājības valsts.

Iepriekšējais globalizācijas laikmets bija XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā. Globalizāciju īstenoja Britu impērija, „virs kuras saule nenoriet". Viss bija tāpat kā tagad, tikai interneta vietā bija telegrāfs, jūras ceļus kontrolēja britu liellaivu flotes, sauszemes reģionus savienoja dzelzceļu tīkls. Finanšu jomā dominēja zelta standarts, un šo jomu kontrolēja centrs Londonas Sitijā, starptautiskā valūta bija britu sterliņu mārciņa. Tāpat britu autoritātes citiem sludināja brīvā tirgus principus (kurus paši neievēroja), no kolonijām saņēma lētas izejvielas un lētu darbaspēku, cīnījās pret protekcionismu („Opija kari" u.c.), spieda valstis neiejaukties privātajā biznesā (ko faktiski kontrolēja briti), bija plāns izveidot Eiropas Savienotās valstis un arī cīņa par globālo kundzību. Tā kā nesen apvienotā un ātri uzplaukusī Vācija negribēja samierināties ar otršķirīgu lomu pasaules kontrolēšanas arēnā, britu ģeostratēģiem izdevās izprovocēt pasaules karu, kurā kontinentālās lielvalstis savstarpēji noasiņoja un tika sagrautas (neoficiālais britu kara lozungs bija: „mēs cīnīsimies par uzvaru līdz pēdējam francūzim"), bet Austrumos ne bez latviešu būtiskas līdzdalības sākās komunisma celtniecības eksperiments.

Pēc postošā pasaules kara pavērās jaunas ekspansijas iespējas (gluži kā pēc PSRS un

Austrumu bloka sabrukuma 1990. gados). Lielbritānija arī pati bija cietusi un pati sevi žņaudza ar „zelta standarta" trako kreklu, toties savas globālās iespējas sāka apzināties bijusī britu kolonija Amerikas Savienotās Valstis, kuras karā cieta maz, bet bija labi nopelnījušas (galvenie karotāji tai bija palikuši parādā). ASV finanšu centrs Volstrīta, balstoties uz 1913. gadā pēc Anglijas centrālās bankas impēriskā parauga izveidotās ASV centrālās bankas sistēmu (Federālajām rezervēm), sāka bezdievīgas spekulāciju orģijas. Šo spekulāciju laikmetu sauca par „rosīgajiem divdesmitajiem" (Roaring Twenties). Gluži kā tagad, arī tad spekulācijas noveda pie krasas valstu un sabiedrību polarizācijas: bagātie kļuva arvien bagātāki, bet nabagie nabagāki. Kā parasti, spekulāciju orģijas beidzās ar pamatīgu krīzi (mūsdienās teiktu ekonomikas pārkaršanu), kas vēsturē iegāja ar nosaukumu Lielā depresija, un tā aptvēra gandrīz visu pasauli.

Ameriku no Lielās depresijas izveda prezidenta Franklina Rūzvelta un viņa domubiedru vadītais Jaunais kurss (New Deal). Dolārs tika atbrīvots no zelta standarta, finanšu jomā ieviesa stingru regulēšanu, ieviesa progresīvo nodokļu sistēmu, valsts organizēja plašus infrastruktūras būvniecības projektus, kuros miljoni ieguva vērtīgu darbu, parādniekus atbrīvoja no parādu verdzības, nostiprināja arodbiedrību tiesības, ieviesa minimālo algu, maksimālo darba dienas ilgumu, aizliedza ekspluatēt bērnus, ieviesa sociālās drošības sistēmu (pabalstus, vecuma pensijas, veselības apdrošināšanu u.c.). Līdzīgi procesi ar līdzīgiem rezultātiem tika ierosināti arī citās valstīs, tai skaitā Latvijā. Latvijā Jaunā kursa periodu atceras kā Ulmaņa laikus, kurus raksturoja plaša būvniecība un straujš saimnieciskais pacēlums.

Jaunā kursa principi pasaulei deva tik lielu impulsu, ka jau pēc II pasaules kara (līdz 70. gadiem) gan Rietumos, gan Austrumos nostabilizējās vispārējās labklājības valsts modelis, kuram sāka sekot arī no koloniālās atkarības atbrīvojušās Trešās pasaules valstis.

Šo modeli raksturo jaukta ekonomika (plašs sabiedriskais jeb valsts un pašvaldību sektors, privātsektors un kooperācija), progresīvā nodokļu sistēma, stingra finanšu jomas un sociālās infrastruktūras regulēšana, sociālās garantijas, garantēta, valsts subsidēta veselības aprūpe un izglītība (solidaritātes princips), stipras arodbiedrības, valsts atbildība par visu pilsoņu labklājību un cilvēka tiesībām (piemēram, Somijas konstitūcija visiem garantē mājokli), demokrātija. Šāda sistēma nodrošināja pilnu nodarbinātību un nepolarizētu, solidāru sabiedrību (gandrīz nav superbagātnieku un nabagu, bet ir plašs vidusslānis). Rietumeiropā šis modelis vistipiskāk izpaudās Zviedrijā, Dānijā un Norvēģijā, un zināmā mērā šis skandināvu modelis saglabājies arī pašlaik.

Kas kopīgs tečerismam, reiganomikai, SVF, PB, Eiropas komisijai, eirozonai un 4. maija latvijai?

Bet, kā teiktu marksisti, reakcijas spēki nesnauž. Tāpat kā daudzi egalitārās padomju iekārtas vadoņi 1990. gados pēkšņi pārvērtās par alkatīgām biznesa haizivīm, tāpat arī angloamerikāņu pasaulē ne visi bija apmierināti ar labklājības valsti. Katrā sabiedrībā ir zināms procents (Rietumos 3 5%) sociopātu cilvēku bez sirdsapziņas, kuri slimīgi grib uzkundzēties citiem, tos pazemot, alkatīgi raust priekš sevis, kontrolēt citus vai pat visu pasauli, likt bučot pātagu. Un, ja šie 3 5 procenti kļūst aktīvi, agresīvi un organizēti, viņi var savu panākt. Vismaz uz kādu laiku.

Vēsturiskos romānos un ideoloģizētās vēstures grāmatās maniakālus sociopātus bieži attēlo kā romantiskus vizionārus, pasaules pārveidotājus, bet nekā romantiska šai apmātībā nav. Tā vienkārši ir vardarbības un zemāko negatīvo dziņu glorifikācija un propaganda. Starp citu, tikai pēc Otrā pasaules kara fašisms kļuva par lamuvārdu. 1930. gados Musolīni un Hitlers bija pasaules mīluļi un uzlēcošās zvaigznes bruņinieki, ar kuriem greznoja žurnālu vākus. Vai jūs zināt, ka arī Latvija savulaik piešķīra Lāčplēša ordeni dučem Musolīni? Tā tika mērķtiecīgi gatavots II pasaules karš. Un tā nav nejaušība, ka arī tagad TV ekrānos, datorspēlēs un pārējā izklaides industrijā atkal dominē vardarbības un alkatības kults, un valstis kā goda viesus pieņem masu slepkavību organizētājus, sauc tos par sabiedrotajiem, atkārto viņu melus un piedalās viņu agresīvajās misijās. To dara arī „neatkarīgā" Latvija, tāda ir mūsu oficiālā valsts politika. Bet atgriezīsimies pie tēmas.

Tātad vēl 1970. gados pasaulē dominēja divi attīstības modeļi: sociālistiskās valstis, kurās visu noteica valsts, un vispārējās labklājības valstis ar jauktu ekonomiku (plašu sabiedrisko sektoru, kooperāciju un privātsektoru). Tautsaimniecības abos modeļos orientējās uz nacionālo resursu attīstīšanu, iekšējā tirgus aizsardzību (tirdzniecības tarifi un kvotas, abpusēji izdevīgi tirdzniecības līgumi), fiksētiem valūtu kursiem (kas maksimāli apgrūtināja spekulācijas), valsts regulēšanu un stimulēšanu, aizvien pieaugošiem sociāliem standartiem. Un labi rezultāti neizpalika. Pat bijušajās kolonijās strauji cēlās izglītības līmenis, veselības aprūpe, turība, vidējais mūža ilgums un citi dzīves kvalitātes rādītāji. Pasaulē dominēja divas lielvalstis: ASV un PSRS, kuras sacentās par labāka attīstības modeļa piedāvāšanu citām valstīm, cenšoties tās pārvilkt savā nometnē. Bija arī reģionāli kari un lielvalstu specdienestu atbalstīti apvērsumi (Vjetnama, Āfrikas valstis, Dienvidamerika), bet citādi valdīja optimisms.

Par liktenīgu varētu nosaukt 1973. gadu. Par ieganstu izmantojot karu starp arābu valstīm un Izraēlu, kura rezultātā Izraēla okupēja plašas arābu teritorijas, naftu eksportējošo valstu kartelis OPEC panāca naftas cenu daudzkārtēju palielināšanu starptautiskajā tirgū. Naftas cenu uzskrūvēšanu, protams, vēlējās arī lielās Rietumu naftas kompānijas, kurām ar OPEC bija noslēgti līgumi par peļņas dalīšanu, proti, jo lielāka cena naftai, jo lielāka arī naftas kompāniju peļņa. Lai pamatotu naftas cenu palielināšanu, Rietumu kompānijas jau 1956. gadā sāka izplatīt pseidozinātnisku teoriju par naftas resursu izsīkšanu 50 gadu laikā (tātad apmēram 2006. gadā). Kopš tā laika šīs teorijas sludinātāji rīkojas līdzīgi reliģiskajiem pasaules gala sludinātājiem, kuri ik pēc laika iepriekš prognozēto pastardienu atliek.

Ierobežoti resursi ir labs cenu uzskrūvēšanas pamatojums, ar ko tiek attaisnoti pat kari (piemēram, 1991. un 2003. gada uzbrukumi Irākai). Bez tam rietumvalstis bija vienojušās ar OPEC, ka naftu tās pārdos tikai par ASV dolāriem. Tā radās ASV filmā „Network" minētais apzīmējums petrodolāri, kuriem bija jācirkulē kā okeāna masai paisumā un bēgumā. Taču naftas cenu uzskrūvēšana bija liels trieciens tām jaunattīstības valstīm, kurām nebija savu naftas resursu un nebija arī pietiekamu dolāru rezervju. Lai pirktu naftu savai attīstībai, tām nācās aizņemties dolārus un maksāt lielus procentus. Tā radās pirmā parādu krīze (arī ASV grima parādos, jo karš Vjetnamā un citi impēriskie izdevumi prasīja lielus upurus; 1971. gadā ASV prezidents Niksons atteicās no zelta seguma ASV dolāriem, līdz ar to dolāra vērtība turpmāk balstījās tikai uz ticību un ASV militāro varenību).

Maksātnespējā iedzītajām valstīm palīgā steidzās ASV valsts kases kontrolētais Starptautiskais Valūtas fonds un Pasaules banka. Taču šo institūciju palīdzība, kā to pārliecinājusies arī Latvija, bija saistīta ar smagiem noteikumiem: totāla privatizācija, pilnīga robežu atvēršana ārvalstu kapitālam un precēm, kapitāla kontroles atcelšana, visu ekonomikas nozaru deregulēšana, valsts budžeta izdevumu krasa samazināšana, sociālo garantiju un sociālo izdevumu atcelšana, bieži vien arī nacionālās valūtas devalvācija, tās kursa piesaistīšana dolāram, arodbiedrību un pārējās sociālās likumdošanas likvidēšana, valsts subsīdiju likvidēšana, nodokļu uzskrūvēšana darbaspēkam, regresīvā ienākumu nodokļa ieviešana, īpašumu un spekulāciju atbrīvošanas no nodokļiem utt.

Praksē šie noteikumi nozīmēja visa labklājības valsts modeļa demontāžu un koloniālās atkarības atjaunošanu. SVF noteikumi bija tādi, ka sākotnējie parādi tikai auga ģeometriskā progresijā. Atgriezās analfabētisms, tika slēgtas slimnīcas un skolas, apgrieztas vai likvidētas pensijas, atgriezās jau apkarotās epidēmijas, strauji samazinājās vidējais mūža ilgums un citi attīstības perioda sasniegumi. Auga bezdarbs un vergu darbs. ASV un citu rietumvalstu korporācijas vēlāk uz šīm zemēm sāka pārcelt savas ražotnes, kurās, gluži kā XIX gadsimta Anglijā (palasiet Č. Dikensa grāmatas), atkal nežēlīgi ekspluatē sievietes, bērnus, ieslodzītos un pārējo beztiesisko darbaspēku (var atkārtot arī Aspāzijas dzejoli „Ak, lakstīgala, nedziedi"). Varbūt visuzskatāmāk SVF noteikumu ieviešanas sekas redzamas Argentīnas gadījumā, kura no attīstītas un bagātas Pirmās pasaules lielvalsts tika atsviesta XIX gadsimtā un nesamaksājamos parādos.

1973. gadā sākās vēl viens tālejošs eksperiments. Ar ASV atbalstu Čīles ģenerālis Augusto Pinočets vardarbīgi gāza demokrātisko Aljendes valdību un valstī izvērsa asiņainu teroru, kura aizsegā arī Čīlē tika ieviestas mums jau pazīstamās brīvā tirgus reformas, kas šo labklājības zemi pārvērta par kazino gulagu. Zīmīgs šis notikums bija ar to, ka Čīlē izmēģināto un pilnveidoto modeli vēlāk piedāvāja un ieviesa bijušajās Austrumu bloka valstīs, tai skaitā Latvijā. Šo modeli izstrādāja Čikāgas universitātes profesors Miltons Frīdmens. Čikāgas universitāte apmācīja arī vairākus Čīles studentus (aristokrātisko ģimeņu atvases), kurus vēlāk kā „Čikāgas zēnus" iesūtīja Pinočeta pakļautajā Čīlē, lai veiktu privatizāciju un šoka terapiju. 1990. gados līdzīgu „īso tirgus ekonomikas" kursu izgāja arī mūsu saulveži, sākot no E. Repšes un I. Godmaņa. Un nu šo „priecas mācību", bet ne klasisko politekonomiku, var apgūt tepat Latvijas augstskolās. M. Frīdmens par savām pūlēm atgriezt cilvēci feodālismā un verdzībā saņēma Nobela prēmiju. Gluži tāpat kā Buša karu paplašinātājs Obama nesen saņēma Nobela miera prēmiju.

Lai arī modernais „brīvās tirdzniecības" teorētiskais guru neapšaubāmi ir M. Frīdmens (faktiski jau viņš tikai atsvaidzināja britu koloniālās Austrumindijas kompānijas ekonomistu izstrādāto brīvā tirgus mācību), pie praktiskās tirgus režīma ieviešanas vairāk ir piestrādājis cits Nobela prēmijas laureāts ekonomikā. Tas ir Kanādā dzimušais amerikānis, Kolumbijas universitātes profesors Roberts Mandels (Robert Mundell). Ja britu premjere M. Tečere pirmā uzdrīkstējās valsts privatizāciju un šoka terapiju uzspiest Rietumu lielvalstij un viņa rīkojās pēc M. Frīdmena priekšrakstiem, tad par Reiganomikas īsto tēvu tomēr atzīstams R. Mandels. New York Times ilggadējais ievadnieks un vairāku globalizāciju slavinošu grāmatu autors Tomass Frīdmans (Thomas Friedman) jauno tirgus paradīzi nodrošinošos principus salīdzināja ar „zelta trako kreklu". Viņaprāt, šis trako krekls nodrošina neierobežotu un vieglu bagātību visiem, kuri šos noteikumus ievēro. Tad nu M. Tečeri viņš nosaucis par zelta trako krekla piegriezēju, bet ASV prezidents R. Reigans, sekojot Mandela padomiem, ir šim trako kreklam piešuvis pogas.

Patiesi jābrīnās, kāpēc mūsu Latvijas saulveži par valsts svētkiem nav pasludinājuši R. Mandela dzimšanas dienu, vai vismaz viņam nav piešķīruši I pakāpes Triju zvaigžņu ordeni par īpašiem nopelniem Latvijas privatizācijā? Jo šis neparasti aktīvais un ietekmīgais cilvēks savu roku un prātu ir pielicis visiem 4. maija republikas svētumiem! R. Mandels tai vai citā kvalitātē ir ilggadējs Apvienoto Nāciju, Starptautiskā Valūtas Fonda, Pasaules Bankas, Eiropas Komisijas, ASV Federālo rezervju valdes, ASV valsts kases un neskaitāmu citu iestāžu ekonomiskais padomnieks, un tieši šīs organizācijas taču faktiski izstrādāja Latvijā ieviesto kārtību. Tātad zināmā mērā R. Mandels ir 4. maija republikas idejiskais dibinātājs un tēvs!

Kas tagad ir vienīgais un galvenais 4. maija republikas mērķis? Pareizi, līdz 2014. gadam atteikties no nacionālās valūtas un ieviest eiro. Tad nu mums būtu jāatdod pienākošais gods eiro sistēmas izgudrotājam un radītājam. Tas ir neviens cits, kā mums nu jau pazīstamais R. Mandels! Tieši 1970. gados viņš izstrādāja eiro ieviešanas pamatprincipus, kas vēlāk parādījās Māstrihtas un citos kritērijos, un tieši par savu fundamentālo darbu monetārās dinamikas un optimālās valūtas jomās viņš 1999. gadā saņēma Nobela prēmiju. Tātad R. Mandels ir arī mūsu eiro tēvs. To katru vakaru vajadzētu ar pateicību pieminēt katram Latvijas iedzīvotājam, kam ir eiro nominētie parādi.

Interesants arī veids, kādā R. Mandels nonāca līdz idejai par eiro ieviešanu. To viņš pats atklāti pastāstīja BBC žurnālistam un „Bruņotā trakonama" (Armed Madhouse) autoram Gregam Palastam (Greg Palast). Kā jau idejisks globālā ciema pilsonis, kura darbi atbilst paša sludinātajam evaņģēlijam, Mandels 1970. gados bija sev nopircis senlaicīgu pili Itālijas Toskānas provincē. Taču drīz vien viņam nācās labklājības saindētajā Eiropā smagi vilties. Vispirms jau vietējā pašvaldība Mandelam aizliedza nojaukt pāris sienas senajā pilī, lai tur iekārtotu amerikāniski vērienīgu tualeti. „Eiropā ir pārāk stingra regulēšana," sapīcis konstatēja Mandels. Mazliet vēlāk viņš ar sašutumu atklāja, ka nav tik viegli no darba atbrīvot pieņemtos strādniekus, jo Eiropā strādājošo tiesības sargā likums un arodbiedrības! Tas nu bija par daudz! Un Mandels sāka domāt, kā šo aplamo kārtību fundamentāli mainīt. Kā pieredzējis Reiganomikas veterāns Mandels saprata, ka Eiropa jāsagrābj aiz (kā jūs domājāt?) … valūtas. Lai to varētu izdarīt, Eiropā jāievieš vienota valūta. Ja vienoto valūtu regulēs no vēlētājiem neatkarīga centrālā banka, tad gan valstis, gan pašvaldības zaudēs visas iespējas mērķtiecīgi pārvaldīt savu tautsaimniecību, un visa vara nonāks t.s. starptautisko investoru un baņķieru rokās. Eiropas aristokrātijas aprindās Mandela ideja atrada dzirdīgas ausis. Un tā no starpgadījuma ar Mandela tualeti tapa lēmums par eiro ieviešanu un vēl viena Nobela prēmija.

Zelta trakokrekls

Viens no populārākajiem globalizācijas sludinātājiem, grāmatas „Lexus un olīvkoks" autors Tomass Frīdmans 2001. gada maijā Starptautisko lietu padomes rīkotajā diskusijā Klīvlendā globalizāciju skaidroja tā:

„Globalizācija tā ir komunikāciju revolūcija, internets. Tu vari sēdēt savā guļamistabā, tirgot caur amazonkom akcijas un sūtīt e-pasta vēstules eskimosiem. Un to visu tu vari darīt savā pidžamā. Mēs esam savienoti, stiprināti un iespējoti, turpināja Frīkdmans. Un ja ar to nepietiek, tad globalizācija liek augt ekonomikām. Katra nācija uz šīs planētas, kas devusi solījumu un seko kartei, var atvērt apslēptu zelta atradni. Nabadzība beigsies, tāpat kā valdību tirānija. Un katram bolīvietim būs sava e-pasta adrese.

Bet, lai tas tā notiktu. Ir jāsper daži specifiski soļi: samazināt valdības, samazināt budžetu un birokrātiju, privatizēt praktiski visu, bankām dot brīvību spekulēt un brīvi pārvietot savu kapitālu pāri robežām, deregulēt valūtas un kapitāla tirgus. Bet ar to vēl nepietiek. Katras valsts saimniecība jāatver starptautiskai tirdzniecībai, jālikvidē vecā tarifu sistēma, bez ierobežojumiem valstī jāielaiž ārvalstu investori, nacionālās robežas jāatver komercijai, visas cenas no elektrības līdz ūdenim jāļauj noteikt tirgum. Lai investīcijas virza arbitrāža, valdības jāatdod giljotīnai, jānogriež valsts pensijas un sociālie pabalsti, jāpārtrauc subsīdijas, arodbiedrības jāiztrenkā. Lai politika sarūk, lai mūs vada tirgus!"

Tomass Frīdmans tas ir modernais misters Bīls no minētās kinofilmas neesošā turpinājuma. Viņš ir spēlējis golfu (angļu aristokrātu spēle) ar Indijas multimiljardieri, Kolumbijas narkobaronu, vergu sviedrētavu impērijas īpašnieku, Arābijas šeihu un bijušo autorūpnieku, kurš savu ražošanas impēriju pārvērtis banku impērijā. Dolāri aizplūst un brīvi plūst atpakaļ. Frīdmanam visa pasaule šķiet „plakana", bez barjerām viena liela autostrāde ar neona apmirdzētiem golfa laukumiem, lielveikaliem, Makdonalda ēstuvēm un interneta termināliem. Valsts, kurā ir Makdonalda ēstuvju tīkls, ir demokrātiska, spriež Frīdmans. Ja arī turpat Sietlā kaut kādi koku apskāvēji rīko protestus pret Pasaules tirdzniecības organizāciju, bet Bolīvijā tanki apspiež izmisumā iedzītu protestētāju pūļus, tad „viņi vēl nav sapratuši, ka globalizācija visiem ir laba, tā nes pārticību. Bet ir vēl daži bezatbildīgi elementi".

Tikmēr lielākā daļa indiešu nezina, kas ir golfs. Lai konkurētu ar vergiem Ķīnas sviedrētavās, Indijas trikotāžas ražotājiem samazina algas, paildzina maksimālo darba laiku 60 stundas nedēļā, 80 stundas. Indonēzijā bērni šuj Nike modes apavus par 18 centiem stundā, vairākas maiņas pēc kārtas, līdz zaudē samaņu. Viņus sargā un uzrauga bruņota apsardze. Sūdzēties nedrīkst, ar žurnālistiem runāt nedrīkst. Citādi zaudēsi to pašu, kas vēl ir. Frīdmans apsveic jauno Indiju ar pievienošanos globālajam ciemam, ar atbrīvošanos no Gandija vecmodīgajām vispārējās labklājības un brīvības idejām. Dolāri plūst. Rietumu patērētāji ar lēto produkciju Volmart lielveikalos apmierināti. Ko? Nafta pret asinīm? Arī tas labs darījums. Ja vien pašam vai paša bērnam nav jābrauc karot.

Nav jau tā, ka cieš tikai Trešās pasaules valstis. Tirgus filozofija un posts kopš Reiganomikas laikiem pakāpeniski pārņem arī pašu Ameriku, kas no industriāli spēcīgākās valsts ar līdzsvarotu sabiedrību nu pārvērsta par kārtējo kazino gulaga nometni, kas ražo tikai bruņojumu un toksiskus vērtspapīrus, un kuras sabiedrība polarizējas kosmiskā ātrumā.

Amerikas veikalos amerikāņu produkcijas gandrīz nav. Tāpat kā Latvijā. Un Amerika ir vislielākā parādniece pasaulē. Tās lielākais kreditors komunistiskā Ķīna. Amerikai pagaidām tikai viena priekšrocība tā var neierobežoti drukāt dolārus, kurus pagaidām pasaule atzīst par galveno rezerves un starptautiskās tirdzniecības valūtu. Dolāri plūst un atplūst. No naftas transakcijām, narkotiku transakcijām, lētajām vergu sviedrētavām, kurās investējušas ASV korporācijas. No nepārtrauktiem kariem, kuri tāpat lielā mērā privatizēti un kotējas biržās.

Par to daudz runā grāmatas „The Economic Elite vs The American People" (Ekonomiskā elite pret Amerikas tautu) autors Deivids Degro (David Degraw).

Ekonomiskā elite tas ir apmēram pus procents ASV iedzīvotāju, kas tuvs organizācijai „Biznesa apaļais galds" (Business Roundtable). Tā dominē arī Amerikas politiskos procesus finansē partijas, lobē.

2010. gada sākumā ASV bez darba vai ar nepilnu darba slodzi bija 30 miljoni cilvēku. Nākamajā desmitgadē korporācijas plāno 25% atlikušo darbavietu pārcelt uz valstīm ar lētu darbaspēku. 1% ASV bagātāko iedzīvotāju pēdējos 5 gados pārņēmis 75% no ekonomisko aktivitāšu kopapjoma, kontrolē vairāk nekā 70% ASV finanšu aktīvu. 400 bagātāko amerikāņu kontrolē vairāk bagātības nekā 155 miljoni nabadzīgāko amerikāņu kopā. 50 miljoni amerikāņu dzīvo nabadzībā un šis skaits strauji pieaug. Vairāk nekā 5 miljoni ģimeņu zaudējušas savus mājokļus un viņu skaits strauji pieaug. Aplēsts, ka līdz 2014. gadam savus mājokļus zaudēs 15 miljoni amerikāņu ģimeņu. 3 miljoni ASV ģimeņu ir bezpajumtnieces. 2.3 miljoni cilvēku Amerikā ir ieslodzītie. 700 no 100 000 pilsoņiem ASV ir cietumos, kas ir pasaulē augstākais ieslodzīto rādītājs (salīdzinot Ķīnā, kas tiek vainota cilvēktiesību apspiešanā, ieslodzīti tikai 110 cilvēki no katriem 100 000). Bankrotu skaits pieaudzis par 32%, pusotrs miljons amerikāņu pasludinājuši savu bankrotu. 50 miljoniem amerikāņu nav veselības apdrošināšanas polišu, 60% bankrotu izraisa medicīnas izdevumi, kas augstākie pasaulē. No tiem 75% cilvēku ir tādi, kuri bankrotē neraugoties uz to, ka viņiem ir veselības apdrošināšana. Pašlaik Amerikā tiek pilnīgi iznīcināta vidusšķira, kura vēl pirms 10 gadiem dominēja un simbolizēja t.s. amerikānisko dzīvesveidu. Vairāk nekā 60% amerikāņu tagad dzīvo no rokas mutē, no algas līdz algai, no pabalsta līdz pabalstam, bet kādiem iekrājumiem, bet ar lieliem parādiem. Apmēram puse amerikāņu bērnu līdz pilngadības sasniegšanai ir spiesti lielāku vai mazāku periodu dzīvot no pārtikas taloniem (Food Stamps) vai badoties. Viena no katrām četrām amerikāņu ģimenēm pagājšgad saskārās ar fizisku badu.

Parastie amerikāņi no savām pensijām un iekrājumiem krīzes periodā zaudējuši 5 triljonus dolāru. Kopējā mājokļu vērtība krīzes periodā zaudējusi 13 triljonus dolāru. 55 60 gadus vecie amerikāņi, kuri strādājuši vairāk nekā 20 30 gadus, zaudējuši vidēji 25% savu pensijas iekrājumu.

2009. gadā ASV izveidojās 100 jaunas bruņotu kaujinieku grupas (milicijas), kopējam „miliču" skaitam dubultojoties. Pieprasījums pēc ieročiem izaudzis tik strauji, ka vairāk nekā 200 ieroču firmas nespēj apmierināt pieprasījumu pēc munīcijas. Vienlaikus ASV pavalstīs strauji rodas un pieaug kustības par atdalīšanos. Tiktāl Deivids Degro.

Saistībā ar krīzi Grieķijā nesen pieņemts lēmums par 750 miljardu eiro lielu aizdevumuglābšanas paketi. Ne jau Grieķiju glābs, grieķi tikai maksās parādus un demontēs savu labklājības valsti, ja no šiem „labvēļiem" neatkratīsies līdzīgi islandiešiem. Glābšanas pakete domāta to pašu starptautisko baņķieru un ES vienotās valūtas eiro glābšanai. Mākslīga valūta var izrādīties ļoti dārgs prieks. Ne jau parastie grieķi šos parādus sadzīvoja, kā mums cenšas iestāstīt. Mūsdienu Eiropa ir „vairāku ātrumu Eiropa". Dažādām ES dalībvalstīm ir dažādi attīstības līmeņi, dažādi dalības noteikumi ES un arī dažāda integrācijas pakāpe globālajā spekulāciju sistēmā. Grieķijas parādi cēlās no konservatīvo aprindu sadarbības ar ASV lielāko banku Goldman Sachs. Grieķijas finanšu institūcijas iesaistījās krāpnieciskās shēmās ar vēl viltīgākiem finanšu teroristiem. Un viņu zaudējumus tagad uzveļ visai grieķu tautai. Tāpat kā Parex un zviedru banku zaudējumus uzveļ Latvijas tautai. Atšķirība tikai viena: kamēr mēs pazemīgi pieņemam finanšu teroristu diktātu un nesam nevajadzīgus upurus, tikmēr grieķi un islandieši pret šādu krāpniecību un savas valsts demontāžu (izlaupīšanu) cīnās.

Ja paraugāmies plašākā mērogā, ES vēsture ir labklājības valsts modeļa demontāžas vēsture Eiropas kontinentā. Ar katru nākamo līgumu (Romas, Māstrihtas, Amsterdamas, Nicas, Lisabonas u.c.) ES dalībvalstis zaudē kādu vai vairākus labklājības valsts balstus, kā arī zaudē daļu savas suverenitātes, t.i., tiesības pieņemt patstāvīgus demokrātiskus lēmumus savā teritorijā. Visbiežāk savu suverenitāti valstis atdod nedemokrātiski, vienkārši politiķiem parakstot līgumus šaurā lokā, kamēr sabiedrība par parakstītajām saistībām vēl ilgi paliek neziņā. Daudz kas atkarīgs no politisko vadītāju godaprāta un patriotisma. Daudziem līderiem, ja tos tā var saukt, šo īpašību vairs nav. Viņi slēdz aizkulišu darījumus, bet savai tautai ciniski melo. Tā tas bija arī Latvijā.

Tomēr reizēm nācijas ir gana gudras un modras, lai šādu nodevību nepieļautu. Piemēram, dāņi un zviedri eiro ieviešanu noraidīja, norvēģi vispār noraidīja iestāšanos ES. Vai domājat, ka viņi ir muļķi?

Vai tā ir nejaušība, ka tieši Dānija, Zviedrija un it sevišķi Norvēģija ir tieši tās Eiropas valstis, kuras arvien lielā mērā saglabājušas labklājības valsts modeli? Jau dzirdu gudrus izsaucienus: „Jā, bet Norvēģijai ir nafta!" Jā, ir, bet nafta ir arī Nigērijai un Sudānai. Un pat Latvijai ir nafta! Tikai Nigērijai un Sudānai nafta ir lāsts, bet Norvēģijai svētība. Kāpēc?

Tāpēc, ka Norvēģijā ar naftas ieguvi un tirdzniecību nodarbojas valsts kompānija, kas lielu ienākumu daļu iegulda valsts budžetā, tai skaitā sociālajā budžetā. Proti, naftas dotās bagātības Norvēģijā iemanto visa tauta, bet Nigērijā un Sudānā no naftas ienākumus gūst starptautiskās kompānijas un saujiņa vietējo oligarhu-kompradoru. Līdzīga parādība vērojama arī Latvijā.

Kas kopīgs Dānijai, Zviedrijai un Norvēģijai? Tām ir sava suverēna valūta, stingra tirgus regulēšana, stingra darba un sociālā likumdošana, stipras un lielas arodbiedrības, plaša kooperācija, aktīva sabiedrība, nav ne superbagāto, ne nabagu, aktīva valsts loma tautsaimniecībā, lieli sabiedriskie sektori, progresīvā ienākuma nodokļu sistēma, salīdzinoši lielas algas (Dānijā vidējā alga ir virs 25 dolāriem par stundu), stabila un dāsna pensiju un sociālo pabalstu sistēma, efektīva iekšējā tirgus aizsardzība. Tātad gandrīz viss, no kā globalizators Tomass Frīdmans aicināja atteikties. Nu nepatīk skandināviem zelta trakokrekls!

Globalizatori uzvarēs tad, kad dāņu, norvēģu ražotājiem, kas pelna vidēji vairāk par 25 dolāriem stundā un strādā mazāk nekā 35 stundas nedēļā, kā arī Latviešu ražotājiem, nāksies bez jebkādiem aizsargmehānismiem konkurēt ar indiešiem, ķīniešiem un indonēziešiem, kas par 18 centiem stundā gatavi strādāt 80 un vairāk stundas nedēļā.

Salami liberāltotalitārisms

Latvijā stilīgi skaitās savu valsti noniecināt, taču tas nav labs stils. Mēs neesam ne ar ko sliktāki par citiem, ja vien pacenšamies un iztaisnojam mugurkaulu, un neļaujam sev smadzenes pūderēt ar lētu propagandu.

Pirms kara Latvija bija strauji topoša labklājības valsts. Tikai maz laika bija mūsu senčiem atvēlēts šim darbam. Jā, bija arī tad visādas nejēdzības, korupcija, draugu būšanas, netaisnība, šķelšanās un rīdīšanas. It sevišķi disfunkcionālajā partiju un vājās Satversmes periodā. Bet Ulmaņa gados, lai arī bija lieli saimnieciski sasniegumi, tauta atradinājās patstāvīgi domāt, vien klausījās „Vadonī" (ar sajūsmu vai sašutumu), kurš sagatavoja ceļu citam vadonim.

Jā, tas viss bija, bet bija arī daudz kā laba, no kā mēs arī šodien varam mācīties. Piemēram, saimnieciskās krīzes pārvarēšanu. Lielo depresiju Latvija 1930. gados pārvarēja un no tās izgāja daudz stiprāka nekā bija pirms depresijas. Lai arī bija nemierīgs un nestabils pirmskara laiks, kad Eiropa vārījās. Kā tas tika panākts?

Nē, Latvija neņēma starptautiskus aizņēmumus, negaidīja uz investoru, spekulantu vai privātsektora žēlastību. Latvijā nebija nevienas ārvalstu bankas. Iniciatīvu uzņēmās pati valsts un kopīgam koordinētam darbam mobilizēja visu sabiedrību.

2010. gada 13. maijs

Dažas patiesības par naudu

•    Federālās rezerves (ASV centrālās bankas nosaukums) patiesībā nav federālas (t.i., valstij piederošas). Tā ir privāta korporācija, kas pieder ļoti lielam starptautisku banku konsorcijam.

•    Ja neskaita metāla monētas, ASV valdība neemitē ASV valūtu. Dolāra zīmes (Federālo rezervju banknotes) emitē privātā Federālo rezervju korporācija, kura to uz procentiem aizdod ASV valdībai.

•    Taustāma nauda (monētas un dolāra zīmes) kopumā sastāda mazāk par 3% no kopējā ASV valūtas apjoma (no tām valsts emitētās monētas tikai tūkstošo daļu). Pārējie 97% ir tikai elektroniski dati, kas redzami datoru ekrānos, un visu šo naudas masu radījušas privātas bankas, izsniedzot aizdevumus.

Nauda, ko aizdod bankas, netiek ņemta no iepriekš eksistējošiem noguldījumiem. Tā ir pilnīgi jauna nauda, kuras pirms aizdošanas nebija.

Mēs esam pilnīgi atkarīgi no komercbankām. Katrs dolārs, kas ir apgrozībā, skaidrā naudā vai kā kredīts, kādam ir jāaizņemas uz procentiem. Ja bankas rada pietiekamu sintētiskās naudas apjomu, mēs esam turīgi; ja nē, tad mums jāmirst badā. Mums nav nekādas pastāvīgas naudas sistēmas. Ja kāds iztēlojas pilnu šīs traģiskās situācijas ainu, mūsu bezcerīgā stāvokļa absurdums ir gandrīz neticams, bet te tas ir. Tā ir vissvarīgākā tēma, kādu vien inteliģents cilvēks var izpētīt un dziļi pārdomāt.

Aptuveni 30% tās naudas, kuru ar ierakstu uzskaites ailēs rada bankas, bankas investē savā kontā.

ASV banku sistēma, kura savulaik izsniedza produktīvus aizdevumus lauksaimniecībai un rūpniecībai, mūsdienās ir pārvērsta par milzīgu spēļu automātu jeb kazino. 2007. gada decembrī banku sistēmā apgrozījās kompleksi augsta riska derivāti, kuru nominālvērtība sastādīja 681 triljonu dolāru. Šī saistību summa 10 reizes pārsniedza visas pasaules ekonomikas kopējo gada produkciju. Šos derību papīrus emitē lielākās ASV bankas, aizņemoties naudu, kas radīta tikai uz datoru ekrāniem. Derivātus izmanto, lai manipulētu tirgus, izlaupītu ražotnes, iznīcinātu veselas ekonomikas.

ASV valsts parāds nav atmaksāts kopš prezidenta Endrjū Džeksona laikiem. Maksāti tiek vienīgi parāda procenti, bet pamatsumma turpina augt.

Federālais ieņēmumu nodoklis tika ieviests ar vienīgo mērķi piespiest nodokļu maksātājus maksāt privātām bankām valsts parāda procentus. Ja naudu emitētu pati valdība, nevis to aizņemtos no privātām bankām, tad no ieņēmumu nodokļa varētu atteikties pavisam.

Tikai procentu maksājumi par ASV valdības parādu vien drīz pārsniegs apjomu, kādu nodokļu maksātāji spēj maksāt. Kad mēs vairs nespēsim maksāt valdības parāda procentus, uz federālajām rezervēm balstītā dolāru sistēma sabruks.

Pretēji populārajam viedoklim, nepārtraukto inflāciju rada nevis valdības, bezatbildīgi drukājot naudu, bet gan privātas bankas, kuras kopējo naudas apjomu uzpūš ar aizdevumiem, kuri radīti „no tīra gaisa", vienkārši aizdodamās summas ierakstot kredītņēmēja kontā.

„Banānu republikās" vērojamo hiperinflāciju rada nevis nacionālās valdības, drukājot par daudz naudas, bet gan globālie spekulanti, kuri starptautiskajos tirgos uzbrūk nacionālajām valūtām, sagraujot to vērtību.

Līdzīga spekulāciju izraisīta devalvācija var skart arī ASV dolāru, ja starptautiskie investori to izmetīs tirgū un/vai pārtrauks to pieņemt kā rezerves valūtu. Vairākas valstis jau sākušas līdzīgus draudus īstenot, lai aizsargātos pret to, ko tās uztver kā Amerikas ekonomisko imperiālismu.

No šā purva eksistē izeja. To jau sekmīgi izmantojuši pirmie Amerikas kolonisti, prezidents Ābrahams Linkolns un citi nacionālie līderi: valdība var atgūt savas

tiesības pašai emitēt savu naudu. Tulkots no amerikāņu autores Elēnas Braunas grāmatas „Web of Debt" (Parādu tīmeklis)

2010. gada 26. februāris

Īpašā sala Gernsija

Daudziem latviešiem pazīstamā Gernsijas sala atrodas tuvu Francijai, taču tā ir Lielbritānijas protektorāts ar visai patstāvīgu iekšpolitiku. Lai arī ārpolitikas un aizsardzības jomās Gernsijas valdībai jārēķinās ar Lielbritāniju, savu iekšējo dzīvi aptuveni 65 tūkstoši šīs salu grupas iedzīvotāju tradicionāli iekārtojuši un pārvaldījuši paši. Gernsija nav Lielbritānijas administratīvā sastāvdaļa, lai gan formāli atzīst britu kroņa virsvaldību. Gernsija nav iekļauta arī Eiropas Savienībā. Bet pats interesantākais ir tas, ka jau 200 gadus savu valūtu Gernsijas mārciņu salas valdība emitē pati, un šī nauda ir brīva no procentiem. Proti, Gernsijā nav britu parauga centrālās bankas.

Klasisks nacionālās ekonomikas paraugs

Šāda prakse sākās pēc Napoleona kariem, kuros Gernsija bija pamatīgi cietusi. Sienas, kas šo gleznaino salu aizsargāja pret jūras stihiju, bija pamatīgi sadrupušas. Neparasti šaurie ceļi bija nolaisti līdz neizbraucamu dubļu grāvju stāvoklim. Salas kopīgie gada ieņēmumi 1816. gadā sasniedza 3 tūkstošus mārciņu, bet valsts parāds 19 tūkstošus. Katru gadu vismaz 2400 mārciņu no ieņēmumiem bija jāatdod valsts parāda segšanai. Valdīja bezdarbs un nabadzība, tāpēc salas iedzīvotāji sāka strauji izbraukt uz citām valstīm. Tātad stāvoklis bija līdzīgs tam, kādā tagad esam nonākuši mēs.

Atšķirība bija tā, ka Gernsijas valdība sāka enerģiski un gudri rīkoties. Neprasot atļauju britu aizbildņiem un neiesaistot spēlē augļotājus-baņķierus, tā 1816. gadā emitēja valsts naudu 6000 mārciņu vērtībā. Šī suverenā valūta bija brīva no parādiem un segums tai bija valsts autoritāte. 4000 mārciņas tika ieguldītas jūras sienas labošanā un ceļu būvē, bet pārējā summa tika bez procentiem aizdota citiem projektiem. Gernsijas tautsaimniecība ātri atdzīvojās.

1820. gadā Gernsijas valdība emitēja 4500 mārciņas, 1821. gadā vēl 10 000, 1824. gadā 5000, 1826. gadā 20 000 mārciņu. Līdz 1837. gadam tādā veidā Gernsijas valdība bija emitējusi 50 000 mārciņu, kuras bez procentiem tika ieguldītas jūras krasta nostiprināšanā, ceļu, tirgus laukumu, baznīcu, skolu un citu būvju celtniecībā. 13 gadu laikā naudas kopējais apjoms Gernsijā bija dubultojies, bet nekādas inflācijas nebija.

Savas nacionālās naudas emisiju Gernsijas valdība turpināja arī 1914. gadā, kad Lielbritānijas valdība saistībā ar I pasaules karu bija ierobežojusi naudas emisiju. Četru gadu laikā Gernsija emitēja vēl 142 000 mārciņu. Līdz 1958. gadam šādā veidā un neizraisot nekādu inflāciju, Gernsijas valdība bija emitējusi 542 tūkstošus mārciņu.

Salā darbojās arī privātas komercbankas, kuras aizdeva privātiem klientiem, bet pati valsts nekad neuzņēmās nekādus parādus, kurus vajadzētu segt nodokļu maksātājiem. Kad vien radās nepieciešamība būvēt vai modernizēt sabiedrisko infrastruktūru vai sniegt citus sabiedriskus pakalpojumus, valdība vienkārši emitēja naudu šo projektu finansēšanai.

Šāda finansēšanas kārtība salai ļāva ieviest arī ļoti vienkāršu un draudzīgu nodokļu sistēmu. Gernsijā vispār nav pievienotās vērtības vai apgrozījuma nodokļa, nav mantojuma nodokļa, kapitāla pieauguma un kapitāla pārvietošanas nodokļa, kā arī īpaša korporāciju nodokļa. Visi strādājošie maksā vienādu 20% iedzīvotāju ienākuma nodokli. Līdz 2007. gadam gan iedzīvotāji, gan uzņēmumi maksāja vienādu 20% ienākuma nodokli. Bet kopš 2008. gada, kamēr indivīdi turpināja maksāt šo 20% ienākuma nodokli, uzņēmumi ienākuma nodokli maksā atkarībā no ieņēmumu avota. Standarta likme ir nulle procentu. To maksā parastie uzņēmēji, dažādi ofisi un pakalpojumu sniedzēji. Vidējo ienākuma nodokļa likmi 10% maksā banku jomas uzņēmumi. Visaugstāko uzņēmuma nodokļa likmi 20% maksā īpašam regulatoram pakļauto pakalpojumu tirgotāji, zemes un nekustamā īpašuma īpašnieki. Tas, ka nekustamo īpašumu turētāji ir aplikti ar lielāko nodokļa likmi, Gernsiju pasargā no īpašumu spekulācijām un spekulāciju burbuļu uzpūšanas. Turklāt no šā nodokļa praktiski nav iespējams izvairīties. Tāpēc Gernsijai nav raksturīgas tās krīzes un depresijas, kādas ik pēc laika pārdzīvo citas rietumu valstis. Bezdarbs arī patreizējās krīzes periodā Gernsijā ir tīri simbolisks 0,86%, turklāt Gernsija piesaista viesstrādniekus. Tiek lēsts, ka vasarās Gernsijā strādā 4000 darbinieku no Latvijas vien. Otra lielākā viesstrādnieku grupa ir portugāļi.

Kopš Gernsijas valdība pirms 200 gadiem sāka pati emitēt savu suvereno naudu, naudas apjoms ir pieaudzis 25 reizes, bet inflāciju šīs salas iedzīvotāji nav pieredzējuši. Vidējais mūža ilgums Gernsijā vīriešiem ir 78 gadi, sievietēm 83 gadi. Gernsijas iedzīvotāju dzīves līmenis ir viens no augstākajiem pasaulē, turklāt nav novērota citām rietumvalstīm raksturīgā polarizācija starp bagātajiem un nabagajiem. Pēdējos gados gan šo sociālo harmoniju nedaudz izjauc tas, ka Gernsija, pateicoties tās draudzīgajai nodokļu sistēmai, kļuvusi par izdevīgu ārzonu banku reģistrācijas vietu. Taču šās banku darbības rezultātā izveidojusies turība nav panākta uz citu salas iedzīvotāju rēķina. Ārzonu banku bizness, fondu pārvaldīšana un apdrošināšana Gernsijai dod aptuveni 32% ienākumu. Bez tam salās ir attīstīta lauksaimniecība, ziedu audzēšana, tūrisms, optisko instrumentu un citu izstrādājumu ražošana. Lai arī Gernsija izjūt lielu ES un citu rietumvalstu spiedienu veikt neoliberālas reformas, piemēram, privatizāciju, arī šajā ziņā tiek saglabāts veselīgs līdzsvars. Varbūt tāpēc Gernsijas vārds tik reti parādās starptautisko izdevumu skandālu lappusēs. Otrs iemesls, kāpēc par Gernsiju raksta maz, ir tieši šī unikālā pieredze, kura varētu ieinteresēt arī citas valstis, tai skaitā Latvijas iedzīvotājus. Tieši tāpēc ceru šo balto plankumu nedaudz aizpildīt ar šo rakstu.

Pasaulē ir daudz valstu, kuras kādu laiku ir emitējušas savu suverēnu, no parādiem brīvu valūtu, taču Gernsija ir viena no nedaudzām, kas to darījusi ilgstoši, līdz ar to pārliecinoši apgāžot daudzus neoliberālo ideologu izplatītos mītus. Bieži vien, kad kāda valsts uzdrīkstas atgūt suvereno kontroli pār savu naudu, seko prezidentu noslepkavošana (piemēram, ASV prezidenti Linkolns un Kenedijs), valdības apvērsumi, boikoti, karš vai cits starptautisko spekulantu organizēts uzbrukums. Kādu laiku suverēnu naudu sekmīgi emitēja Amerikas kolonisti, kamēr britu valdība naudas mijēju ietekmē šādu emisiju aizliedza. Tieši šis fakts, pēc daudzu vēsturnieku domām, bija galvenais iemesls Amerikas neatkarības karam. Arī pašas Lielbritānijas ekonomika plauka, pateicoties tās karaļu emitētajai suverēnajai nauda, līdz Olivers Kromvels pavēra vārtus naudas aizdevējiem. Pēc 1700. gada tiesības emitēt Lielbritānijas naudu tika nodotas privātai Anglijas bankai, kas naudu piesaistīja zelta standartam. Kopš tā laika Lielbritānijai raksturīgā centrālās bankas sistēma tika ar viltu vai varu uzspiesta daudzām rietumvalstīm, padarot tās atkarīgas no baņķieru un spekulantu kontroles. Patreizējā pasaules finanšu krīze ir gandrīz 300 gadus audzētas parādu piramīdas rezultāts. Varbūt labāko izeju no strupceļa mums parādījusi mazā Gernsijas sala.

2010. gada 3. marts

Latvijas tautsaimniecību iznīcina apzināti un mērķtiecīgi

Jau trešo gadu turpinās starptautisko banku spekulantu un citu finanšu teroristu un tirgus fundamentālistu izraisītā ekonomikas depresija Latvijā. Lai arī valdošie politiķi mūs mierina ar apgalvojumiem, ka krīzes smagākais posms ir jau aiz muguras un sākusies „rāpšanās ārā no bedres", patiesībā mēs arvien straujāk tiekam ievilkti aizvien dziļākā parādu, nabadzības un atkarības bedrē. Ja vēl pirms trim gadiem, neraugoties uz hronisko tautsaimniecības mazspēju, Latvijas ārējais parāds bija salīdzinoši neliels, tad tieši krīzes periodā tas tiek mērķtiecīgi uzpūsts. Pat pēc visoptimistiskākajām Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) prognozēm, pēdējo divu gadu laikā Latvijas iekšzemes kopprodukta (IKP) apjoms ir krities par 25,5%, uzstādot pasaules rekordu, un paredz IKP kritumu vēl par 4%. Tam sekojošais Latvijas ekonomikas sabrukums aizēnos ASV Lielās depresijas rādītājus. Latvijas valdība strauji palielina parādus. Ārējais parāds no 7,9 % 2007. gadā pieaugs līdz 74 % šā gada beigās un saskaņā ar SVF visoptimistiskāko scenāriju 2014. gadā stabilizēsies 89% līmenī, atstājot Latviju tālu aiz Māstrihtas vienošanās kritēriju robežām.

Kāpēc tas tā notiek?

Dabīgais un vienīgais depresijas pārvarēšanas ceļš būtu Latvijas reālās ekonomikas stimulēšana un attīstīšana, taču šis ceļš netika pat apspriests. Lai arī suverenai valstij ir tiesības pašai emitēt valūtu savas ekonomikas vajadzībām, tā vietā tika paņemts starptautisko banku un Eiropas Komisijas nolīgtā parādu piedzinēja Starptautiskā Valūtas fonda kredīts. Šis kredīts nav domāts ieguldīšanai mūsu reālajā tautsaimniecībā, bet gan to pašu starptautisko banku un citu parazītu glābšanai. Tātad glābta tiek nevis Latvija, bet gan tie parazīti, kas visus šos 20 gadus bija Latviju aplaupījuši, turējuši atkarībā un izraisījuši šo krīzi. SVF un EK aizdevuma un citi Eiropas Komisijas noteikumi kategoriski aizliedz ieguldīt naudu Latvijas tautsaimniecībā, bet paredz nepārtrauktu nodokļu un citu izmaksu uzskrūvēšanu, kā arī krasu budžeta izdevumu un algu samazināšanu. Šo pasākumu dabiskās sekas ir vēl atlikušo uzņēmumu bankrots, ko labi simbolizē Latvijas sejas Gunāra Ķirsona „Lido" uzņēmumu nonākšana maksātnespējā, un nemitīga bezdarbnieku skaita pieaugšana (realitāte jau ir ap 200 000 oficiāli reģistrēto bezdarbnieku, bet ap 300 000 faktiski bez darba palikušo). Bet šo pasākumu mērķis ir visu Latvijas atlikušo resursu (zemes, dzīļu, ūdens baseinu, mežu, būvju, infrastruktūras objektu) lēta nonākšana ārzemnieku rokās. Par to netieši liecina arī ierosinātā Latvijas valsts uzņēmumu akciju kotēšana biržā, kur esošās zemās tirgus konjunktūras apstākļos tās pavisam lēti varētu nopirkt ārvalstu spekulanti.

Par to, ka Latvijas reālās ekonomikas mērdēšana notiek apzināti un mērķtiecīgi, liecina vairāki fakti. Latvijas mēdijos jau izskanējusi skandalozā ziņa, ka pat valstij piederošā Hipotēku banka nedrīkst kreditēt ražošanu zemnieku saimniecībās, nedrīkst tām aizdot pat apgrozāmos līdzekļus. Nedrīkst tāpēc, ka valdība, kurai pieder 100% Hipotēku bankas akciju, to ir aizliegusi (lai gan pati Hipotēku bankā nav ieguldījusi nevienu santīmu; Hipotēku banka nerīkojas ar budžeta naudu, bet savus līdzekļus uz savu risku piesaista pati). Tas nozīmē, ka bankrotā tiks iedzīti daudzi zemnieki un ar tiem saistītās nozares, vairosies bezdarbnieku skaits, saruks nodokļu maksātāju bāze, bet mēs nonāksim vēl lielākā atkarībā no ievestās pārtikas.

SVF un EK kabalas iezīme ir šāda: jo vairāk mēs maksājam mums netaisnīgi uzspiestos parādus un nodokļus, jo lielākos parādos nokļūstam. Par to jau sen praksē ir pārliecinājušās neskaitāmas Trešās pasaules valstis, kuras ielaidušās ar SVF.

Bet visatklātāk šo cinismu varbūt pauž par nodokļu maksātāju naudu uzturētā Nodarbinātības Valsts dienesta programma „Atbalsts komercdarbības vai pašnodarbinātības uzsākšanai". Pirms ar potenciālo uzņēmēju vispār sāk runāt, viņam jāparaksta sekojošas saistības (seko fragments no Nodarbinātības Valsts aģentūras sagatavotās IESNIEGUMA VEIDLAPAS_varat nospiest veidlapas hipersaiti, lai izlasītu pilnu tekstu):

Ar savu parakstu apliecinu, ka:

1)  sniegtā informācija par iegūto izglītību ir pareiza;

2)   | |…| pašnodarbinātību vai komercdarbību neplānoju uzsākt: 2.1. zivsaimniecības un akvakultūras nozarē, uz ko attiecas Padomes Regula (EK) Nr.104/2000; 2.2. sarakstā uzskaitīto lauksaimniecības produktu primārajā ražošanā (sarakstu skatīt pielikumā); 2.3. sarakstā uzskaitīto lauksaimniecības produktu pārstrādē un tirdzniecībā un lūgt atbalstu (sarakstu skatīt pielikumā): 2.3.1 pamatojoties uz produktu, kuru attiecīgais darba devējs iepircis no sākotnējiem ražotājiem vai laidis tirgū, cenu un daudzumu; 2.3.2. lai produktus daļēji vai pilnībā nodotu sākotnējiem ražotājiem; 2.4. lai veiktu eksportu uz trešajām valstīm vai Eiropas Savienības dalībvalstīm, t.i., lai veiktu darbības, kas saistītas ar eksportētajiem daudzumiem, ar izplatīšanas tīkla izveidošanu un darbību; 2.5. lai veiktu darbības, kas nodrošina, ka importētu preču vietā tiktu izmantotas vietējās preces; 2.6. ogļu nozarēs, kas definētas Padomes Regulā (EK) Nr. 1407/2002; 2.7. lai veicot komercpārvadājumus ar autotransportu, vēlētos saņemt atbalstu kravas autotransporta līdzekļu iegādei.

3)   neapvienošu saņemto finanšu atbalstu ar citu komercdarbības atbalstu attiecībā uz tām pašām kompensējamām izmaksām.

Tātad no šā iesnieguma varam secināt, ka uzņēmēji šo atbalstu nedrīkst izmantot uzņēmējdarbībai Latvijas reālajā ekonomikā (ražošanai, importa aizstāšanai, eksporta veicināšanai u.c.), bet atbalstīta tiek starpniecība vai cits atbalsts ārvalstu uzņēmumu interesēm. Otrs vērojums ir, ka daudzi aizliegumi izriet tieši no ES regulām.

Daži secinājumi pēc 20 „neatkarības" gadiem

Lai zinātu, uz ko orientēties turpmāk, būtu lietderīgi noteikt, kurp esam atnākuši pa šiem 20 otrās Latvijas Republikas gadiem, kas nav mazs periods, zinot, ka faktiski tikpat ilgi pastāvēja pirmā Latvijas Republika.

•    Latvijas valdības politiku tagad diktē starptautiskā finanšu oligarhija (tai skaitā šeit reģistrētās skandināvu bankas), proti, finanšu korporācijas ir saplūdušas ar valsts varu, tās finansē un kontrolē arī pastāvošo partiju sistēmu. Otrkārt, vērojama varas koncentrācija visās jomās un līmeņos. 1930. gados tādu iekārtu bez liekas kautrēšanās sauca par fašismu. Zīmīgi, ka fanātiskākie pastāvošās iekārtas aizstāvji nesen izveidojuši apvienību ar nosaukumu „Vienotība". Vienotība ir viens no svarīgākajiem fašisma simboliem un lozungiem. Protams, tā ir no augšas uzspiesta un/vai dažādos veidos manipulēta vienotība;

•    Tā kā minētās finanšu korporācijas pārstāv ārvalstu kapitālu, tad Latvijā pastāvošais režīms ir arī tipisks kompradoru režīms (skat. svešvārdu vārdnīcu), un Latvija faktiski ir kolonija. Neokoloniālisma stratēģija pieļauj formālu koloniju suverenitāti (savs karogs, himna u.tml.), un koloniālais režīms tiek nodrošināts nevis caur tiešu impērisko klātbūtni, bet ar pašu iezemiešu (jau minēto kompradoru un pasīvas sabiedrības) rokām;

•    Kopš 1990. gadiem sludinātā un slavētā globalizācija nav nekas cits kā jau pazīstamais britu parauga koloniālisms un imperiālisms, tikai šoreiz impērisko nastu uzņēmusies ASV, un šī stratēģija daļēji tiek īstenota ar neokoloniālisma metodēm, starp kurām dominē finanšu imperiālisms: valstu pakļaušana Volstrītas un Londonas Sitijas finanšu diktātam, kas izpaužas kā mērķtiecīga iedzīšana parādu verdzībā un tai sekojoša feodāla atkarība no t.s. ārvalstu investoriem un spekulantiem. Pret valstīm, kuras šim diktātam nevēlas pakļauties, tiek vērsti ASV un NATO militārie spēki. Diemžēl šajās operācijās ir iesaistījusies arī Latvija: Balkāni, Afganistāna, Irāka, Pakistāna u.c., kam var sekot agresija pret Irānu un III pasaules karš.

•    Ja kādā mūsu sabiedrības daļā vēl saglabājusies dzīva griba pēc brīvības un griba būt saimniekiem savā valstī, tad šai sabiedrības daļai ir jāuzņemas iniciatīva atjaunot Latvijas Satversmes 2. panta darbību, kas nosaka, ka „Latvijas valsts suverenā vara pieder Latvijas tautai." Tas panākams organizējot plašu kustību un mērķtiecīgi rīkojoties, kā arī atbalstot citas iniciatīvas, kas orientētas uz Latvijas neatkarības atjaunošanu un valsts attīstību.

•    Ja runājam par nākamajām Saeimas vēlēšanām, tad vienīgā no redzamākajām apvienībām, kurai ir vēlme un programma Latvijas attīstībai, ir Sociāldemokrātiskā partija „Saskaņa". Taču vēl nav skaidrs, cik konsekventa un stipra ir šīs partijas vadības apņēmība savus mērķus īstenot. Šaubas manī rosina arī ideja tik būtiski mainīt Latvijas politiku, neizstājoties no ES vai vismaz būtiski nemainot Latvijas dalības noteikumus ES (SP „Saskaņa" ir par Latvijas dalību ES). Jo tā politika, kas Latviju noveda līdz sabrukumam un ir noplicinājusi Latvijas sabiedrību, bija un ir tieši ES politika, visus šos gadus esam dzīvojuši pēc ES priekšrakstiem (dažās jomās pēc Vašingtonas diktāta). Tā vai citādi, arī šī partija savus pasludinātos mērķus nespēs īstenot bez plaša, organizēta un aktīva sabiedrības atbalsta.

2010. gada 3. maijs

Stāsts par suni, kas kalpo savam lentenim un cērmēm

Turpināsim barot lenteni, vai tomēr pažēlosim suni?

10. maijā ES finanšu ministri vienojās par 750 miljardu eiro jeb gandrīz triljonu dolāru liela stabilizācijas fonda izveidi eiro valūtas aizsargāšanai. Mums to pasniedza kā Grieķijas „glābšanas paketi", taču runa tiešām ir par pašu eiro un ES banku sistēmu, kura 6. maijā pārcieta milzīgu un koordinētu tirgus spekulantu uzbrukumu. Viens no galvenajiem spekulantiem, kas centās sagraut eiro, kā apliecina Wall Street Journal, bija mums pazīstamais finanšu terorists Džordžs Soross. Bet, protams, šīs finanšu hiēnas uzbruka ne jau veselīgai sistēmai, bet gan vājiniekam, kas jau pirms tam bija smagi un neglābjami sasirdzis. „Mēs aizsargāsim eiro, lai arī ko tas prasītu," pēc vienošanās apliecināja ES ekonomikas un monetāro lietu komisārs Olli Rēns. „Ja kritīs eiro, kritīs Eiropa un Eiropas Savienības projekts," vakar draudēja Vācijas kanclere Angela Merkele, uztraukta par savas partijas neveiksmi vēlēšanās.

Kādu brīdi šķita, ka tirgus atdzīvojas, eiro kurss pret dolāru pakāpās par pāris ASV penijiem, bet tad atkal sāka krist. Lai arī eiro sistēma vēl pastāv, kopumā šī glābšanas operācija uzskatāma par izgāzušos. Un citādāk tas nemaz nevarēja būt, pat ja „stabilizācijas pakete" sasniegtu 10 vai pat 1000 triljonus dolāru. Jo vaina ir daudz dziļāka un plašāka. Globālajā finanšu sistēmā, kurā integrējusies arī ES, nekontrolēti cirkulē ne ar kādām vērtībām nesegti spekulatīvi (toksiski) vērtspapīri (t.s. derivāti) nu jau pusotra kvadriljona jeb 1500 triljonu nominālvērtībā! Pat ja kādam Piena ceļa galaktikas kosmiskajam tirgonim izdotos pārdot visu Saules sistēmu ar visu tās planētu vērtībām, tāda summa nesavāktos. Astronomiski uzskrūvētie parādi vairs nav samaksājami, sistēma ir bankrotējusi.

Ja runājam par globālo krīzi, kas tagad ieiet savā otrajā fāzē, runa nav par parastām biznesa cikla svārstībām, bet gan par sistēmisku krīzi, globālās finanšu sistēmas sairumu. Tā jau ir depresija, kas apjomos un aiz fasādes paslēptā melnā cauruma dziļumā pārsniegusi 1929. gada Lielo depresiju. Pašlaik esam tajā fāzē, kādā Rietumu pasaule bija 1931. gadā. Tātad viss galvenais smagums vēl priekšā.

10. maija glābšanas pakete nebija pirmais mēģinājums paildzināt bankrotējušās sistēmas mūžu. Tāpat kā Latvijas nodokļu maksātājus piespieda glābt Parex un zviedru bankas, līdzīgas operācijas notikušas praktiski visās rietumvalstīs: Anglijā, Francijā,

Vācijā, Islandē, Itālijā, Spānijā u.c. ASV banku glābšanai atvēlēti 15 triljoni dolāru (pagājšgada Bloomberg aģentūras dati). Šīs glābšanas akcijas gan nodrošināja lielas prēmijas baņķieriem un finanšu starpniekiem, taču neglāba tautsaimniecības reālo sektoru, vien palielināja bezdarbu un kopīgo parādu summu. Jo glābti tiek nevis cilvēki un reālā ekonomika, bet gan tie parazīti un spekulanti, kas pasauli ieveda krīzē.

Depresija iestājas tad, kad krāpniecisku finanšu manipulāciju rezultātā radītā parādu piramīda paralizē reālo ekonomiku: ražošanu, būvniecību, lauksaimniecību, izglītības un veselības aprūpes sistēmu un pārējās cilvēku dzīvei nepieciešamās nozares. Tas nozīmē, ka arvien ir cilvēki, kuri grib strādāt, ir resursi un veicami darbi, kas darāmi, bet vairs nav iespējama norēķināšanās ar naudu, jo visi ir parādā un jaunus kredītus neizsniedz. Ja ASV tos pašus 15 triljonus dolāru izdalītu parādos nonākušajiem amerikāņiem, lai tie nokārtotu savus parādus, parādu krīze ASV beigtos un varētu atsākties normāla dzīve. Ja tos miljardus, kurus Latvijas valdība atvēlēja Parex un zviedru banku glābšanai, tā būtu izdalījusi parādos nokļuvušajiem Latvijas iedzīvotājiem un uzņēmumiem, lai tie nokārtotu savus parādus, parādu krīzes nebūtu arī Latvijā.

Problēmas būtība ir tā, ka neoliberālās sistēmas ietvaros finanšu un banku joma ne tikai darbojas nekontrolēti un atrauti no reālās ekonomikas, bet ir uzkundzējusies valstīm un tautām, faktiski diktējot valdību un arī reālajā sektorā strādājošo privātuzņēmēju politiku. Šo valstu politikas pamatā vairs nav reālais, cilvēkiem nepieciešamais darbs un cilvēku vajadzības, bet gan spekulantu iegribas, kuriem interesē maksimāla peļņa un kontrole pār sabiedrībām. Un katrs dolārs vai lats, ko nopelna baņķieri, kādam citam ir parāds. Tā ir uz parādiem balstīta sistēma, kas darbojas kā vēzis, kas pārtiek no veselā organisma. Tā vietā lai glābtu veselo organismu, neoliberālās valdības pakļaujas baņķieriem un baro vēzi!

To varam labi redzēt arī Latvijas piemērā. Mums cenšas iedvest, ka mēs esam vainīgi, ka „treknajos gados" esam saņēmuši pārāk lielas algas un pabalstus, dzīvojuši pāri saviem līdzekļiem, uzņēmušies neatmaksājamus parādus utt. Patiesībā mūsu algas ir bijušas ļoti mazas, un nekādi baņķieri mums nav aizdevuši nekādu reālu savu vai savu noguldītāju naudu. Mūs ar parlamenta un valdības aktīvu līdzdalību tikai ievilināja krāpnieciskā shēmā. Lieta tā, ka mūsdienās pēc frakcionālo rezervju principiem strādājošās privātbankas neizsniedz kredītos savu vai savu noguldītāju naudu. Līdz ar to tās Latvijas ekonomikā nav ieguldījušas nevienu santīmu, tikai manipulējušas ar mūsu pašu naudu un radījušas nesamaksājamu parādu piramīdu.

Kā notiek „kreditēšana"? Ja kāds grib ņemt kredītu, piemēram, dzīvokļa iegādei, banka vienkārši viņa kontā ieraksta norunāto summu. Kad dzīvoklis nopirkts, banka šo summu no ņēmēja konta pārraksta uz dzīvokļa pārdevēja kontu. Tā nav reāla nauda, kas maina kontus, bet tikai ieraksts elektroniskajā datu bāzē. Bet „kredīta" ņēmējs par šo „pakalpojumu" paraksta līgumu, kurā viņš apņemas bankai atmaksāt nu jau reālu naudu (ko viņš nopelnījis darbā) un plus kredīta procentus (parasti ar mainīgu likmi, kas var izrādīties ļoti liela). Un tādu aizņēmēju, kas katru mēnesi bankai ieskaita kārtējo reālas naudas maksājumu, bankai ir daudz. Ja kāds no bankas klientiem grib no sava konta izņemt reālu naudu kādam pirkumam skaidrā naudā vai iztikai, tad viņam banka izmaksā to naudu, kuru tai atnesuši „kredīta" ņēmēji, vai kuru banka nopelnījusi citās savās operācijās: valūtu maiņa, kontu apkalpošana, komisijas naudas par komunāliem maksājumiem, investīciju portfeļu apkalpošana, valsts vērtspapīru iegāde, manipulācijas ar pensiju fondiem, citas spekulācijas globālajā tirgū, kas bieži nes zaudējumus, u.c.

Šajā „kreditēšanas" procesā tiek uzpūstas nekustāmo īpašumu cenas un tiek izraisīta liela inflācija, kas nodara lielus zaudējumus katram cilvēkam un valstij kopumā. Tieši tas notika „treknajos gados". No tā izriet, ka kredīta ņēmēji bija spiesti aizņemties uzpūstas, reālajām vērtībām neatbilstošas summas. Piemēram, man zināms reāls dzīvoklis Jēkabpilī 1996. gadā tika nopirkts par 500 latiem, bet 2006. gadā to pašu dzīvokli bez kādas remontēšanas pārdeva jau par 20 000 latiem (tātad cena tika uzpūsta 40 reizes!). Trekni šie gadi bija tieši bankām. Par to varat pārliecināties, internetā sameklējot to gadu statistikas rādītājus, kas atspoguļoja milzīgu banku peļņu. Faktiski šīs zviedru bankas bija un arvien ir aplikušas ar savu nodevu katru mūsu maksājumu un papildus ieguvušas to fantastisko peļņu, ko kādu laiku deva pašu uzpūstais īpašumu burbulis.

Tātad izslavētās zviedru bankas Latvijā bija un arvien vēl ir tikai kā bagātības izsūknēšanas pumpis (peļņa tiek izvesta no Latvijas), kas pats Latvijas tautsaimniecībā nav ieguldījis ne santīmu. Bet nu iepriekš aprakstītās krāpšanas shēmas rezultātā tūkstoši Latvijas iedzīvotāju ir pataisīti par parādniekiem.

Līdzīga krāpšanas shēma ir arī 7,5 miljardi eiro lielais EK un SVF aizdevums Latvijai. No šīs summas neviens santīms nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecībā! Gluži otrādi kopā ar šo „aizdevumu" nāk EK un SVF noteikumi, kuri paredz valsts izdevumu samazināšanu, algu un pabalstu samazināšanu, pensionēšanās vecuma palielināšanu, nodokļu palielināšanu, slimnīcu, skolu un citu nepieciešamu iestāžu slēgšanu vai apcirpšanu (piemēram, policijas) utt. Šo noteikumu rezultātā tiek likvidēts tūkstošiem darbavietu, samazinās tirdzniecības apgrozījums, bankrotē uzņēmumi, paliek neapsēti lauki utt. Bet kur paliek „aizdotie" 7,5 miljardi? Tos pārskaita ārvalstu baņķieru un parazītiskās sistēmas glābšanai.

Kāds tad ir visu šo „ekonomikas atdzīvināšanas" pasākumu sausais atlikums pēc divu gadu „glābšanas"? Ir nožņaugta liela Latvijas reālās ekonomikas daļa, likvidētas darbavietas, paralizēta tautsaimniecība, bet kopējā Latvijas parāda nasta ir pieaugusi vairākkārtīgi!

Sistēmas parazītisko dabu var ilustrēt arī tā. Latvijā jau kopš dibināšanas tika īstenots tāds monetārais režīms, ka vienmēr visām dzīves vajadzībām pietrūka naudas: zemniekiem nemaksāja par nodoto produkciju, uzņēmējiem nebija naudas darbības uzsākšanai, budžetā trūka naudas skolotājiem, mediķiem un policijai, trūka naudas algu izmaksai, nodokļu maksāšanai, kurināmā iepirkšanai, ūdens un kanalizācijas sistēmas remontam, ceļu remontam, sabiedriskā transporta kustības nodrošināšanai utt. Lai kaut kas tomēr notiktu, gan iestādēm, gan infrastruktūras objektiem, gan privātfirmām nācās aizņemties vai arī savus resursus lēti pārdot ārzemniekiem. Sākumā aizņemties varēja tikai ar ļoti lieliem procentiem. Tā bankrotēja daudzi uzņēmumi vai pat veselas nozares. Līdz ar to tika panākts efekts, ka katru latu, kas nonāca apritē, kāds vai kādi bija spiesti kaut kur aizņemties un par to maksāt procentus. Tas ārkārtīgi sadārdzināja mūsu dzīvi, bet nodrošināja nepārtrauktu un treknu peļņas plūsmu bankām un citiem augļotājiem. Visus šos gadus finanšu joma ir noplicinājusi un žņaugusi Latvijas reālo ekonomiku. Tāpēc arī esam nonākuši pie tāda rezultāta, ka reālā ekonomika ir gandrīz mirusi, un nu visi tieši vai pastarpināti maksā kaut kādus parādus (personīgos vai tos, kurus mūsu vārdā uzņēmusies valsts).

Vienīgais Latvijas parāds, ko tiešām varam atzīt, izriet no ārējās tirdzniecības negatīvās bilances, kas liecināja, ka patērējām vairāk nekā saražojām. Bet iemesli šai negatīvajam bilancei ir tie, kurus uzskaitīju iepriekš.

Tātad skaidrs, ka ne banku sistēmas glābšana, ne valsts budžeta samazināšana mūs no krīzes neizvedīs, bet tikai vēl dziļāk iegrūdīs depresijā un parādos. Tā nav izeja.

Lai atrastu izeju, nemaz nav jābūt ekonomikas profesoram. Vēl jo vairāk tāpēc, ka neviens ekonomikas profesors šo izeju nav parādījis (ja kādu neesmu dzirdējis, tad atvainojos). Lai redzētu izeju, pietiek ar veselo saprātu un tautas gudrību. Ko jūs katrs darītu, ja atklātu, ka jūsu suņa gremošanas sistēmā saimnieko resns, nobarojies lentenis, vesels bars cērmju un citi tārpi, un sunītis pavisam sanīcis, negrib vairs pat staigāt? Profesori un dārgi atalgoti valdības padomnieki nešaubīgi apgalvos, ka jāglābj lentenis un cērmes. Viņi par valūtu pirks speciāli izstrādātu lenteņa barību, ievadīs to suņa organismā un teiks: „Tagad sunītis veseļosies, un te jums rēķins par ārstēšanu." Kad pēc nedēļas zvanīsiet profesoram, ka sunītis vairs pat apsēsties nespēj, profesors atbildēs, ka tās jau ir pirmās atveseļošanās pazīmes un lai tik lenteņa barības devu palielina trīskārši…

Bet ko šajā situācijā darītu jūsu vecmāmiņa? Pareizi, viņa atrastu iespēju sunīti no lenteņa atbrīvot, un jūsu mīlulis dažu dienu laikā atlabtu. Tad nu atliek saprast, ka suns šai gadījumā ir lenteņa nomocītā Latvijas tauta, bet lentenis visi šie ārvalstu baņķieri, viņu vietējie izpalīgi un pati disfunkcionālā finanšu sistēma.

Kā to īstenot dzīvē? Kad Lielo depresiju sāka pārvarēt ASV prezidents Franklins Rūzvelts un arī mūsu Kārlis Ulmanis, viņi pirmkārt finanšu jomu pakļāva stingrai valsts regulēšanai, atbrīvoja savas valūtas no baņķieriem vēlamā režīma (tā būtiski samazinot parādnieku saistības), stiprināja strādājošo tiesības un sāka plašus būvniecības un citus sabiedrisko darbu projektus, kas Ameriku izcēla no saimnieciskā sastinguma. Rūzvelts nebija konsekvents līdz galam un ASV banku sistēmu tomēr nepakļāva pilnīgai bankrota reorganizācijai, tāpēc saimniecības atveseļošanās nebija gana ātra un ieilga līdz pasaules karam. Tomēr Rūzvelta administrācijas radītais impulss deva tik milzīgus rezultātus, ka vēl tagad ASV dzīve lielā mērā balstās uz Rūzvelta Jaunā kursa periodā sasniegto. Arī Latvijā depresijas pārvarēšana izvērtās par gigantisku jauncelsmes darbu, kas tika paveikts dažos gados: tapa jaunas rūpnīcas un elektrostacijas, jaunas būves (skolas, slimnīcas, dzelzceļa stacijas, iestāžu ēkas, ilgu laiku kalpojošas privātās būves u.c.) un kultūrceltnes, jauni ceļi, zemes meliorācijas un dzelzceļa attīstības projekti. Šajos gados Latvijā ne tikai nebija bezdarba, bet tika uzaicināti tūkstoši un tūkstoši viesstrādnieku, galvenokārt leiši un poļi. Un to visu mēs varam jau citā kvalitātē atkārtot arī tagad, ja vien sāksim glābt cilvēkus un attīstīt reālo ekonomiku, nevis glābsim neatgriezeniski bankrotējušo un parazitāro banku sistēmu.

T.s. Ulmaņa laikā Latvijā nebija nevienas ārvalstu bankas, bet bija valsts un pašvaldību bankas, kā arī pašu cilvēku organizētie kredītkooperatīvi. Tam bija milzīga nozīme, jo valsts un pašvaldību banku mērķis ir kreditēt vai pat dotēt sabiedrībai nepieciešamos darbus, nevis gūt peļņu. Ja arī šīm iestādēm bija peļņa, tad tā nenogūla privātu akcionāru seifos, bet gan atgriezās sabiedriskajā apritē, finansējot arvien jaunus darbus. Nauda šīm bankām nebija jāizņemas ar procentiem starptautiskajā tirgū, to tautsaimniecībai nepieciešamajos daudzumos emitēja valsts. Tā bija suverēna, no parādiem brīva Latvijas nauda un vienīgais legālais norēķinu līdzeklis Latvijas teritorijā. Tehnoloģiju un citu vajadzību iepirkšanai nepieciešamo ārvalstu valūtu Latvijas valsts ieguva ar savām eksporta programmām (ārvalstu valūtu uzkrāja un vajadzības gadījumā arī privātiem uzņēmējiem izsniedza speciāla valsts iestāde). Jauncelsmes darbu pārtrauca karš, bet visus pirmskara gadus Latvijai bija pozitīva ārējās tirdzniecības bilance, katra gada budžets tika izpildīts ar krietnu pārpalikumu, Latvija nevienam nebija parādā, bet īsā laikā sakrāja ievērojamas zelta rezerves. Lūk, ko var panākt, ja atsakās no lenteņa barošanas!

Kā to īstenot mūsdienās? Būtu jau ideāli, ja, piemēram, G-20 valstis vai vismaz Eiropas Savienība vienotos toksiskos vērtspapīrus un t.s. hedžfondu darbību pasludināt par nelikumīgu, ieviest stingru banku darbības regulēšanu, pasludināt vispārēju parādu norakstīšanu vai vismaz parādu maksāšanas moratoriju un vienotos par bankrotējušās finanšu sistēmas reorganizāciju. Taču izskatās, ka tas tuvākajā laikā nenotiks. Izskatās, ka baņķieru pavadā ejošās valdības atkārtos 1930. gados pieļauto kļūdu: turpinās glābt disfunkcionālo finanšu sistēmu, šai procesā nonāks līdz diktatorisku režīmu ieviešanai savās valstīs, bet mākslīgi radīto parādu problēmu centīsies atrisināt ar jaunu pasaules karu, kas šoreiz varētu tikt izprovocēts Tuvajos austrumos, piemēram, uzbrūkot Irānai.

Ja pasaules lielvalstis to nedarīs, tad to savā teritorijā var izdarīt pati Latvija, apliecinot savu suverenitāti. Ja globālā sistēma izvēlējusies grimstošās „Titānikas" likteni, tad mums ir tiesības nodrošināties ar savu glābšanas laivu, lai nenogrimtu kopā ar „Titāniku".

Tā kā pārrunas ar starptautisko banku sistēmu aizņemtu daudz laika un šādām sarunām pašlaik nav piemērota fona, tad atliek uzņemties vienpusīgu iniciatīvu. Valdībai jāizsludina visu parādu atmaksāšanas un ieķīlāto īpašumu atsavināšanas moratorijs uz nenoteiktu laiku, vismaz līdz krīzes pārvarēšanas brīdim. Izveidojama valstij un pašvaldībām piederošu banku sistēma, kas orientēta uz reālās ekonomikas kreditēšanu. Hipotēku bankai jau ir nopietnas sagatavošanās iestrādes, lai tā uzņemtos attīstības bankas funkcijas. Atbalstāma arī pašu iedzīvotāju organizēta kredītkooperācija un citas kooperācijas formas, kuru ietvaros iedzīvotāji paši varēs organizēt sev darba vietas. Jāievieš šiem mērķiem piemēroti banku darbības standarti. Ja Latvijas teritorijā esošās ārvalstu banku filiāles šos standartus pieņems, tad tās varēs turpināt savu darbību. Ja nepieņems, tās zaudēs savu darbības licenci. Jo, ja runājam atklāti, nav neviena nopietna argumenta, kāpēc mums būtu nepieciešama peļņā ieinteresētu ārvalstu banku klātbūtne (dārgs starpnieks tam, ko varam paveikt paši). Visbeidzot jānacionalizē un jāreorganizē Latvijas Banka (tiem, kas to nezina, paskaidroju, ka pašlaik LB nav pakļauta Latvijas valdībai un nav Latvijas valsts iestāde) un jāorganizē tautsaimniecības attīstīšanai nepieciešamās suverēnas Latvijas valūtas emitēšana. Tiem, kas sabaidīti ar inflāciju, paskaidroju, ka reālajā ekonomikā ieguldītā nauda (atšķirībā no patēriņa kreditēšanas, balstoties uz frakcionālo rezervju sistēmu) rada reālas vērtības, tāpēc inflāciju neizraisa. Inflācija rodas, ja naudas masa aug straujāk nekā ražojumu un pakalpojumu vērtība.

Kad finanšu sistēma reorganizēta un sagatavota tautsaimniecības kreditēšanai, tad nekavējoties sākami reālie tautsaimniecības atjaunošanas un attīstīšanas projekti, par paraugu ņemot Rūzvelta Jaunā kursa, mūsu pašu Ulmaņa laika un citu valstu pozitīvā pieredze. Darba pietiks visiem, un būtiski rezultāti būs jūtami jau ļoti ātri. Sevišķa un tūlītēja vērība veltāma Latvijas lauksaimniecības atjaunošanai un paplašināšanai, lai pēc iespējas ātrāk atjaunotu neatkarību no pārtikas importa un nerastos pārtikas trūkums, ko citādi sauc par badu. Lieki teikt, ka globālā krīze visai drīz var izpausties kā pārtikas trūkums un pārtikas cenu būtisks pieaugums starptautiskajā tirgū. Nav izslēgta arī starptautiska pārtikas blokāde.

Vienlaikus veicama arī būtiska nodokļu reforma, kuras galvenais mērķis ir būtiski atvieglot nodokļu nastu darbam, bet palielināt īpašumiem un spekulācijām. Protams, ieviešams progresīvs ienākumu nodoklis.

Paliek pats galvenais jautājums, kas izriet no mūsu sabiedrības pasivitātes: kā piespiest savu valdību rīkoties mūsu valsts interesēs?

Skaidrs, ka patreizējā valdība, kas ieklausās tikai baņķieru diktātā, šādu politikas maiņu bez nopietna sabiedrības spiediena neuzņemsies. Līdz vēlēšanām vēl tālu, to rezultāti grūti prognozējami, bet tikmēr mūsu un visas ES ekonomikas grimšana depresijā notiek tik strauji, ka, iespējams, rudenī jau būs ļoti grūti kaut ko glābt civilizētā un organizētā veidā. Kā liecina Argentīnas bēdīgā pieredze, tautsaimniecības paralīze var izraisīt sabiedrības sociālo, saimniecisko un pārvaldes struktūru iziršanu, var iestāties haoss, bads, anarhija un patvaļa primitīvas izdzīvošanas apstākļos.

Tātad nepieciešama būtiska mūsu sabiedrības aktivizēšanās, organizēšanās visas tautas kustībā un konsolidēšanās. Konsolidēšanās ne ap personībām vai partijām, bet ap ideju un mērķi. Latvijai mestais izaicinājums ir milzīgs. Tāpēc vismaz uz periodu līdz krīzes pārvarēšanai mūsu sabiedrībai vajadzētu mobilizēties galvenajam mērķim, un līdz tam laikam vitāli nepieciešams atteikties no jebkādām sīkām partejiskām, ideoloģiskām, šķiru, reliģiskām, etniskām vai kādām citām domstarpībām, negatīvām emocijām, destruktīvām kaislībām vai aizspriedumiem. Nekādā gadījumā nav pieļaujamas vardarbīgas metodes! Taču izmantojamas pilsoniskās nepakļaušanās, nevardarbīgas pretestības un nesadarbošanās metodes. Katra šķelšanās vai izprovocēta vardarbība apdraud mērķa sasniegšanu. Visa enerģija un entuziasms jāsakopo galvenajam krīzes pārvarēšanai. Mēs visi esam vienā laivā, un ar kopīgiem spēkiem šī laiva jādabū mierīgos jauncelsmes un atjaunošanas darbu ūdeņos.

Faktiski jāatkārto Atmodas laiks, kad mēs visi spējām vienoties par galveno. Un tad šī tautas vienotā griba jāmanifestē sev, valdībai un pasaulei! Tautas kustība, kas zina, ko grib, un vienojas sava mērķa sasniegšanai, ir neapturama.

2010. gada 14. maijs

1922. gada Satversmes un daudzpartiju sistēmas radītais strupceļš

Satversmes sapulce, izstrādājot un vēlāk pieņemot Latvijas Satversmi, vairākus tās svarīgākos principus aizguva no pasaules karā sakautās Vācijas (t.s. Veimāras republikas) un Francijas Trešās republikas konstitūcijām. Tolaik Latvijas Satversme tika uzskatīta par vienu no demokrātiskākajām un liberālākajām konstitūcijām pasaulē. Piemēram, atšķirībā no citām rietumvalstīm, Latvijas Satversme jau tad paredzēja balsstiesības sievietēm. Taču ne Latvijā, ne Veimāras republikā konstitūcijas deklaratīvais demokrātisms neizpaudās kā efektīva valsts pārvalde un abos gadījumos noveda līdz konstitucionālai krīzei un apvērsumam, ko partiju intrigu nomocītie pilsoņi pieņēma ar lielu atvieglojumu. Šķiet, ka arī otro Latvijas Republiku tā pati Satversme novedusi līdz līdzīgai krīzei un sastingumam.

Arī otrās republikas lāsts ir daudzpartiju sistēma, kāda tā izveidojusies. Kā liecina jaunākie SKDS aptaujas dati (2010. gada aprīlis), tikai 6,8% Latvijas vēlētāju ir vismaz viena partija, kurai tie uzticas, bet 93,2% Latvijas pilsoņu nav savas partijas, kurai tie uzticētos.

Konstitucionālās mazspējas iemesli

Kā pirmo iemeslu gribētu minēt Satversmē paredzēto proporcionalitātes principu, ievēlot tautas pārstāvjus Saeimā un pašvaldībās.

Valstīm, kurās parlamentu ievēl proporcionāli un pēc partiju sarakstiem, raksturīga tendence dibināt lielu, praktiski neierobežotu partiju skaitu. Tā tas bija pirms kara un tā tas ir arī tagad. Ja arī kādai no šo partiju bara būtu konkrēta programma (parasti jau nav) un valstiski mērķi, šī partija nekad nespētu šos mērķus īstenot, jo parasti neiegūst lēmumu pieņemšanai nepieciešamo vairākumu (51%). Līdz ar to nākas veidot koalīciju ar citām partijām, kā rezultātā sākotnējie mērķi izšķīst un pazūd, valsts dzīves nozares tiek sadalītas starp partijām ietekmēs sfērās, un šo kompromisu rezultātā izveidotā valdība parasti ir nestabila un/vai rīcībnespējīga, t.i., atkarīga no aizkulišu tirgošanās un intrigām.

Lai arī pilsoņiem teorētiski piešķirtas tiesības demokrātiski izvēlēties savus pārstāvjus parlamentā, praksē vēlētājiem nekāda skaidras izvēles nav, kā arī nav tiesību savus pārstāvjus atsaukt. Patiesībā neviens pilsonis pat nezinu, kuru deputātu viņš ir ievēlējis un kurš deputāts viņu pārstāv. Tā kā balsot tiek piedāvāts par partiju sarakstiem, kurus sastāda pašas partijas (kopā ar finansētājiem), tad iznāk, ka paši pilsoņiem nav tiesību ne izvirzīt sev vēlamu un viņus pārstāvošu kandidātu, ne par viņu nobalsot. Atliek balsot par t.s. saraksta lokomotīvi, kuru lielākā pilsoņu daļa nemaz nepazīst, jo nekādas objektīvas informācijas nav. Ir tikai mēdiju un sabiedrisko attiecību (PR) speciālistu uzburts virtuālais tēls (imidžs), par kuru piedāvāts atdot balsi. Par konkrētiem valsts politikas principiem pirmsvēlēšanu kampaņās nemaz netiek runāts. Partijas tiek reklamētas tāpat, kā reklamē veļas pulveri, zobu pastu vai biksīšu ieliktņus. Tāpat kā zobu pastas reklāma nesniedz patiesu informāciju par zobu pastas sastāvu un īpašībām, tā arī partiju reklāma nesniedz objektīvu informāciju par partijas vai partijas saraksta īpašībām. Vēlētāji nobalso par mēdiju uzburto „lokomotīves" tēlu, bet līdz ar lokomotīvi Saeimā tiek ievilkti arī statisti, par kuriem vispār nav nekādas informācijas un kuru uzdevums vēlāk būs tikai spaidīt pogas atbilstoši frakcijas vadītāja raidītajiem signāliem.

Ja ņem vērā, ka neviens deputāts, nedz ievēlētā partija nepārstāv konkrētus vēlētājus (vēlēšanu apgabala iedzīvotājus vai sociālos slāņus), ir neatsaucams (atlaist var tikai Saeimu kopumā, bet tas prasa praktiski neīstenojamu procedūru), bet par vēlēšanu kampaņas manipulācijās iztērēto naudu ir parādā privātiem ziedotājiem, tad rezultāts ir no finansētājiem atkarīga balsošanas mašīna, un Satversmes 2. pants (Suverenā vara Latvijā pieder Latvijas tautai) ir tikai tukša deklarācija.

Otrs varas mazspējas iemesls ir līdzsvara un nodalījuma trūkums starp galvenajiem varas atzariem: lēmējvaru, izpildvaru un tiesu varu, kā arī to vājums, kas izriet no iepriekš minētajiem kompromisiem. Tiesnešus ievēl Saeima uz visu mūžu. Arī par kārtējo kompromisos savārstīto valdību Saeima nobalso formāli, ievērojot sponsoru un partiju intereses, bet ne valsts intereses. Saeima valdībai gan var izteikt neuzticību, bet citos gadījumos tā faktiski nonāk atkarībā no pašas apstiprinātās valdības. Prezidentu neievēl tauta un tam lielākoties ir tīri ceremoniālas funkcijas. Prezidents šai sistēmā ir kā tāds labi uzposts pajoliņš, kas runā viņam priekšā uzrakstītus vārdus un piedalās ceremonijās. Katru neizdarību un nespēju šis varas purvs cenšas attaisnot ar vajadzību „glābt vai nosargāt valdības stabilitāti". Aiz visas šīs žonglēšanas un aizkulišu darījumiem pazūd jelkādas valsts vai sabiedrības intereses, kā arī tām atbilstoša skaidra politika.

Tātad galvenais „tautas pārstāvju" mērķis, kas arī netiek īpaši slēpts, ir „tikt pie varas" (lai gan Satversmē rakstīs, ka vara pieder tautai). To partijas sludina atklāti tikt pie varas. „Vara" viņiem nozīmē automātisku pacelšanos sociālajā hierarhijā, nokļūšanu vismaz vidusslāņa augšgalā, ja ne vēl augstāk. Pakalpīgie žurnālisti un PR smadzeņu duļķotāji šo stāvokli dēvē par nonākšanu „varas elitē". Tas nozīmē privilēģijas, atraušanos no pārējās sabiedrības, stabilu dzīves līmeni, deputātu pensijas utt. Galvenais, kas nepieciešams, lai „paliktu pie varas", ir „pareizi" spiest pogas (lai arī nākamo reizi ieliktu sarakstā) un apmierināt privāto ziedotāju vēlmes. Tauta, kā redzam, šajos rēķinos netiek ņemta vērā.

Izsekojot daudzpartiju sistēmas darbību Latvijā ilgstošā periodā, varam nonākt pie visai interesantiem secinājumiem. Piemēram:

•     neatkarīgi no tā, par kurām partijām nobalso vēlētāji, tas būtiski neietekmē Saeimas politiku;

•     Saeimā ievēlētās partijas absolūti zaudē jelkādu interesi par saviem vēlētājiem (un pat par saviem ierindas biedriem) un iepriekš dotajiem solījumiem, tās aktivizējas tikai dažus mēnešus pirms nākamajām vēlēšanām;

•     deputātu lojalitātes maiņa savai partijai nav izskaidrojama ar konkrētā cilvēka pasaules uzskata maiņu, prāta apgaismību vai garīgo evolūciju, bet tikai ar vēlmi atrast jaunu kombināciju, ar kuru nākamajās vēlēšanās varētu vēlreiz piemuļķot tautu;

•    partijas var skaļi strīdēties par maznozīmīgiem vai simboliskiem jautājumiem, kā arī, lai noveltu vainu uz citiem, bet būtisku jautājumu izlemšanā (piemēram, iestāšanās ES, NATO, Lisabonas līguma ratificēšana, ārvalstu banku glābšana, pievienošanās starptautiskām organizācijām) visas partijas balso vienbalsīgi un bez būtiskām debatēm;

•    ja arī Latvijas oficiālajā politikā vērojamas būtiskas pārmaiņas, tad cēlonis politikas maiņai meklējams nevis Latvijā, bet ārpus tās robežām (piemēram, EK, SVF, PB iejaukšanās, Briseles direktīva vai pat zvans no kādas ārvalstu vēstniecības);

•    tā kā Saeima nepārstāv Latvijas intereses, tad tā spiesta paļauties uz atbalstu ārpus Latvijas, līdz ar to arī pakļauties ārēju spēku diktātam;

•    vienīgās intereses, kas Saeimā nekad netiek pārstāvētas, ir Latvijas tautas intereses. Ja arī valsts reaģē uz iekšējām vajadzībām, tad tā parasti ir iejaukšanās ugunsdzēšanas režīmā, lai glābtu vai nostabilizētu pastāvošo sistēmu;

•    ja sistēma tomēr sabruks, tad politiķi savu „patriotismu" demonstrēs, sakāpjot kuģos vai helikopteros un emigrējot.

Ar sīkāku partiju sistēmas analīzi un alternatīviem priekšlikumiem varat iepazīties manā rakstā „Par vēl ēšanām ar izvēli un atbildību".

Gaidāmās „milžu cīņas"

Runājot par nākamajām Saeimas vēlēšanām, vērojama vēl nepiedzīvota taktikas maiņa, kura tomēr izskaidrojama ar iepriekš uzskaitītajiem secinājumiem. Šī maiņa izpaužas kā partiju pārgrupēšanās lielās pirmsvēlēšanu apvienībās. Fanātiskākie līdzšinējā politiskā kursa aizstāvji apvienojušies organizācijā „Vienotība". Viņi par katru cenu grib saglabāt un stiprināt to, kas bija, bet īsti vairs nevar turpināties. Interesanti, ka šajā grupējumā nolēmuši iesaistīties arī tie, kuri sevi pozicionējuši zem latviešu nacionālisma karoga, piemēram, apvienība TB/LNNK un „Visu Latvijai". Nacionālistiem pēc definīcijas būtu jāmīl sava tauta un jābūt izciliem savas zemes patriotiem. Kas gan viņus var vienot ar kosmopolītisko „Vienotības" kolaborantu šļuru, kas Latviju mērķtiecīgi ievedusi parādu verdzībā un pilnīgā atkarībā no globālā kazino kapitāla? Ideoloģiski un sirds līmenī nekas. Taču viņus vieno jau iepriekš uzsvērtais: vēlme „tikt pie varas". Simtiem reižu pievīluši nacionāli domājošos vēlētājus un sevi pilnīgi diskreditējuši, viņi savu nacionāli iekrāsoto zīmolu nu ir gatavi pārdot, lai uz „Vienotības" astes iebrauktu Saeimā.

„Vienotība" sevi pozicionējusi kā prorietumniecisks spēks, taču nav pamanījusi, ka arī Rietumi ir būtiski mainījušies un nekad vairs nebūs tādi, kā vēl nesen bija. Garantēts vairs nav nekas: ne dolārs, ne eiro, ne ASV, ne ES turpmāka pastāvēšana līdzšinējā stāvoklī. ASV un Rietumeiropa ir iegājusi tikai otrajā saimnieciskās depresijas fāzē, un gala šai sistēmas krīzei vēl neredz. Patlaban Rietumu valdības ir tikai glābušas savas privātās bankas un pašas nonākušas nesamaksājamos parādos. Finanšu sistēma parazitē uz šo valstu nodokļu maksātāju un reālās tautsaimniecības rēķina. Zīmīgs ir Vācijas kancleres Angelas Merkeles izteikums „The Telegraph" 6. maija numurā: "Vispirms bankrotēja bankas, piespiežot valstis veikt to glābšanas operācijas. Bankas globālo ekonomiku gandrīz iegrūda bezdibenī, un mums nācās vākt glābšanas paketes, kas palielināja valstu parādus. Taču tagad bankas veic spekulatīvus uzbrukumus valstu parādiem. Tā ir liela nodevība. Valdībām jāatgūst vara. Šī ir cīņa pret finanšu spekulantu tirgiem, un es esmu apņēmības pilna šo cīņu uzvarēt."

Tātad A. Merkele ir apjautusi bēdīgo realitāti un sākusi runāt skaidru valodu, kamēr mūsu „Vienotība" arvien dzīvo pagātnē un gatavojas arī turpmāk kalpot starptautiskajai finanšu oligarhijai un tirgus fundamentālistu ideoloģijai. Sekas šādai stratēģijai var izrādīties pilnīgi pretējas iecerētajām. Rietumi vēl ilgu laiku būs aizņemti ar sevis glābšanu, un iznākums ir grūti prognozējams. Spekulatīvais kapitāls jau sen sācis atstāt tādas savas kolonijas kā Latvija. Ja „Vienotība" iegūs lielu vēlētāju atbalstu un turpinās līdzšinējo politiku, varbūt pat forsētā un vēl radikālākā veidā, Latvijas ārējais parāds pieaugs astronomiski, un valsts tiešām būs spiesta pārdot visu, kas vēl pārdodams. Tā kā Rietumu kapitāls Latviju atstāj, te visu lēti nopirkt varēs tieši Krievija! Un šo procesu būs veicinājuši tieši latviešu dezorientētie nacionālisti.

Otra lielākā apvienība, kas varētu iegūt plašu atbalstu nākamajās vēlēšanās, ir nesen konsolidētā sociāldemokrātiskā partija „Saskaņa", kas izveidojusies uz „Saskaņas centra" bāzes.

Atšķirībā no citām partijām, kuras iztiek ar populistiskiem solījumiem un apziņas manipulācijas trikiem, „Saskaņai" patiešām ir programma, kas, ja to valstiski īstenotu, varētu izvest Latviju no krīzes un atjaunot Latvijas patstāvību. Šī programma, kas izstrādāta sadarbībā ar ASV ekonomistu Maiklu Hadsonu, saucas „Atjaunotā Latvija". Man nav šaubu par to, ka „Saskaņas" sastāvā ir arī patriotiski, godīgi cilvēki, kuri patiešām gribētu iniciēt labas pārmaiņas. Taču izskatās, ka visi labie nodomi atduras pret iepriekš aprakstīto daudzpartiju sistēmas loģiku.

„Saskaņas" vecais kodols divdesmit gadus ir nosēdējis pasīvā opozīcijā, piesavinādamies visus Latvijas partiju netikumus. Viss varbūt būtu savādāk, ja šie profesionālie opozicionāri šo laiku būtu strādājuši un būtu aktīvā opozīcijā. Bet nu beidzot viņi ir nobrieduši „tikt pie varas"! Partijas priekšsēdētājs Jānis Urbanovičs 26. janvāra intervijā „Citai Dienai" tā arī sludina: „(..) Jo es būšu vara. Es būšu vara! Mans opozīcijas limits ir izsmelts. Es būšu vara, es nevaru nebūt, un ja ne ar jums, tad ar tiem, jo mana armija nevar visu laiku būt treniņnometnē. Mēs esam izaudzinājuši lērumu cilvēku, kas ir labāki, godīgāki un spējīgāki par jūsējiem, un es gribu to pierādīt."

Interesanti, kas J. Urbanoviča „labajiem cilvēkiem" traucēja vismaz mēģināt savas labās idejas īstenot līdz šim? Tā vietā visu šo laiku vērojama kaut kāda muļķīga spēle un lubu romāniem raksturīga flirtēšana. „Vienotības" funkcionāri „Saskaņu" atklāti apsaukā par Maskavas partiju, bet „Saskaņa" taisnojas, ka viņi tādi nav, un mēģina pierādīt, ka viņi nav kamieļi. Lai to pierādītu, viņi sola visās lietās bez noteikumiem atbalstīt „Vienotības" valdību un tiešām to arī dara. Lai netraucētu „Vienotībai" demontēt Latvijas valsti, „Saskaņa" pagājušā gada beigās pat atturējās no sava alternatīvā budžeta projekta aktīvas virzīšanas un aizstāvēšanas, pat paši palīdzēja izšķirošajā brīdī (kad uz ielām bija tūkstošiem protestētāju) šo alternatīvo projektu apglabāt informācijas blokādes klusumā. Un visos patiešām svarīgos jautājumos „Saskaņas" opozicionāri allaž balsojuši tieši tā, kā pozīcijai vajadzēja.

Es patiešām nezinu, kā varētu pierādīt, ka „Saskaņa" visus šos gadus bijusi opozīcijā?

Latvija tiek mērķtiecīgi dzīta parādu verdzībā un demontēta, Latvijas aktīvākie cilvēki izklīst pa visu pasauli un izmirst, „Saskaņa" to labi zina un saprot, tai ir alternatīvas idejas, bet tā tik un tā dogmatiski atbalsta šo Latvijai nāvējošo kursu!

Tā vietā, lai popularizētu savas alternatīvās idejas, veidotu motivētu un stāvokli izprotošu cilvēku struktūras un tādējādi jau tagad iespaidotu sabiedrisko domu (sabiedrība taču pārmaiņām jāsagatavo) un valdības politiku, „Saskaņa" klusē kā baltkrievu partizāns. Pat savas partijas dibināšanas kongresā J. Urbanovičs no tribīnes nerunāja par Latvijai nepieciešamo fundamentālo politikas maiņu, kādu paredz programma „Atjaunotā Latvija", vien popularizēja no konteksta izrauto Somijas vēsturisko piemēru, to pavisam aplami saistot ar Nokiju. Nekādu dzīvu diskusiju! Tā vietā tika ar pompu prezentēts „nākamais premjerministrs" un ministru kandidāti. Es šajā kongresā biju, bet nudien neradās iespaids, ka esmu liecinieks vēsturiskai jauna politiskā kursa dzimšanai. Bija vienkārši garlaicīgi.

Jaunus programmatiskos principus neatradīsiet arī „Saskaņas" avīzē „Tava avīze". Vien kaut kādi augstmanīgi, birokrātiski stīvi spriedelējumi par „stabilitāti" un piedāvājumi nodokļu sistēmas grozījumiem, kuri nemaz neatspoguļo programmā „Atjaunotā Latvija" sludinātos.

Partijas ierindas biedru dūšas stiprināšanai J. Urbanovičs gan sāka runāt par „Lielās tīrīšanas laiku", bet tajā pašā laikā mēdijiem viņš sludina, ka pēc vēlēšanām gatavs sadarboties ar visiem. Uz „Citas Dienas" jautājumu „kas ir jūsu ministri?", Urbanovičs atbild nepārprotami: „Bijušie ministri un valsts sekretāri".

Es, protams, nezinu, kā rīkotos „Saskaņa", ja tā vēlēšanās iegūtu vairāk nekā 51% balsu (droši vien paši no tāda iznākuma apjuktu un justos ļoti nelaimīgi). Taču skaidrs, ka neiegūs. Lai tomēr piepildītos sapnis „es būšu vara", „Saskaņas" vadība būs gatava pieņemt kaut vai visas „Vienotības" nostādnes (kā to darīja līdz šim), varbūt ar dažiem tīri kosmētiskiem mīkstinājumiem savu vēlētāju mierināšanai.

Bez „Vienotības" un „Saskaņas" vēl jau paliek mazliet pragmatiskāki tirgus fundamentālisti: AŠ kvadrātā un LZS. Aiz LZS varētu būt grūtāk prognozējamais Aivars Lembergs, kurš, ja nekļūdos, vismaz nav ārzemniekiem iztirgojis Ventspils infrastruktūru. Taču, ja jau galvenais mērķis ir „tikt pie varas", tad arī šīs partijas savus labos nodomus, ja tādi vispār ir, būs gatavas nonivelēt līdz neatpazīstamam stāvoklim un tos iespiest „politika kā parasti" cietajos rāmjos.

Es ļoti vēlos, lai manas prognozes nepiepildītos, lai šoreiz notiktu izņēmums, kas atšķirtos no ierastās prakses. Taču pagaidām mana prognoze ir šāda: ja vien Latvijas politiku nesatricinās kādas fundamentālas ārējās pārmaiņas vai arī pašā Latvijā nesāksies tautas revolūcija, visi cilvēki, kurus kaut kādā veidā pārliecinās atbalstīt kādu partiju, tiks kārtējo reizi piemuļķoti. Visi!

Vai ir kāda alternatīva? Alternatīva ir vienmēr. Tā ietver visas sabiedrības aktivizēšanos un organizēšanos, lai atgūtu partiju un to finansētāju nolaupīto suvereno varu.

2010. gada 19. maijs

Finanšu teroristu galvenais upuris mūsu jaunatne

Tiem vecāko paaudžu cilvēkiem, kuri darbu nezaudēja nu jau divus gadus ieilgušajā banku spekulantu glābšanas akcijā, kaut kāds darbs vēl pagaidām ir. Ja neskaita tās amatpersonas, piemēram, LB vadību, kuras algu sev nosaka paši, algas cilvēkiem ir zem faktiskā iztikas minimuma līmeņa, bet tomēr kaut kā izdzīvot vēl var. Pagaidām. Daudz bēdīgāks ir to jauniešu stāvoklis, kuri šajos gados pabeiguši vidusskolas, tehnikumus vai pat augstskolas. Ja vien viņi nav kādas ministrijas vai pašvaldības šoferu dēli vai meitas, ja vien viņiem nav citas īpašas pazīšanās vai radniecības priviliģētajā slānī, tad brīvu darbavietu, kas šos jauniešus gaidītu, vienkārši nav.

Bankas glābjošie valdības ierēdņi dižojas ar oficiālā bezdarba līmeņa rādītāju krišanos un jau steidz izsludināt ekonomikas atveseļošanos. Taču rūgtā patiesība ir pavisam cita: katru dienu Rīgas lidosta ir pilna ar cilvēkiem, kuri Latviju atstāj, lai sev izdzīvošanu meklētu citās valstīs (aizbrauc arī ar vilcieniem, autobusiem un automobiļiem). Pārsvarā šie izbraucēji ir jaunieši, kuri nu, kā lēts darbaspēks, būvēs citu zemju labklājību, vai arī nonāks cilvēku tirgotāju mafijas verdzībā. Lidostas sienas jau piesūkušās ar aizbraucēju un palicēju šķiršanās asarām, pēdējiem apskāvieniem un … Latvijas savas Dzimtenes

-     nolādēšanu. Bet tikmēr ar šodienu 2010. gada 1. jūliju stājas spēkā jaunie grozījumi Imigrācijas likumā, kas būtiski atvieglo ārzemnieku ieceļošanu Latvijā. Vai mūsu jauniešu nomainīšana ar naudīgiem ārvalstu ieceļotājiem, kuriem šeit piedāvās nekustāmos īpašumus, ir mērķtiecīga, iepriekš izplānota politika?

Augstākās izglītības slazds

Izglītība, tāpat kā citas jomas jaunajā Latvijas Republikā, ir komercializēta atbilstoši Pasaules Bankas un citu globālo institūciju priekšrakstiem. Izglītība ir tikai viens no biznesiem, kura galvenais mērķis ir nevis sniegt dzīvei nepieciešamo izglītību, bet gan gādāt garantētu peļņu kleptokrātiem, kā arī nodrošināt treknu ierēdniecības slāni. Protams, gadās izņēmumi, kad bērnus izglītoties iedvesmo gudri vecāki vai talantīgi pedagogi (riskējot ar savu stāvokli ierēdņu ieviestajā birokrātiskajā režīmā), taču pārsvarā vidusskola ir tīri formāls process, ko var iziet, sevi neapgrūtinot ar izglītošanās darbu. Ja vien skolnieks kaut cik regulāri apmeklē skolu, viņu cauri vidusskolai vai deviņām klasēm kaut kā izvilks. Jo arī skolas ir ieinteresētas ministrijai iesniegt „labas", pieņemtajiem indikatoriem atbilstošas atskaites. Taisnība tiem publicistiem, piemēram, Viktoram Avotiņam, kas mūsdienu izglītības sistēmu Latvijā nosaukuši par debilizācijas sistēmu.

Tā kā mūsu valstij nav nekādas attīstības stratēģijas, netiek domāts arī par valsts attīstībai nepieciešamo speciālistu gatavošanu specializētajās un augstākajās izglītības iestādēs. Vidusskolu beigušie skolnieki, kurus uz augstāko izglītību pierunā vecāki, klasesbiedri, reklāmas kampaņas, vai arī kuri to izdomā paši, pārsvarā izvēlas vai nu modes specialitātes (kuras tiek reklamētas gluži kā veļas pulveris), vai tās specialitātes, uz kurām mazāks konkurss un mazākas prasības. Ir, protams, arī studenti, kuri savu specialitāti izvēlas pārdomāti un mērķtiecīgi, taču es rakstu par dominējošo tendenci. Turklāt daudzas specialitātes, kuras neatkarīgai valstij būtu nepieciešamas, Latvijā nemaz nemāca. Nemāca tāpēc, ka mums nav pilnvērtīgas tautsaimniecības, nav valsts atbalstītas zinātnes un veselības aprūpes, gandrīz nav ražošanas un vairāku citu tai nepieciešamo jomu.

Daudz pēdējos gados rakstīts par hipotekāro kredītu krīzi, nesaprātīga patēriņa parādiem, kā arī parādiem, kas radušies, apgūstot t.s. Eiropas fondu naudu. Bet mazāk rakstīts par parādu verdzību, kas tēmēta tieši uz jauniešiem. Jo arī par nevērtīgu augstāko izglītību mūsu valstī ir jāmaksā ļoti dārgi. Pēc Studiju un zinātnes administrācijas (SZA) datiem, līdz 2010. gadam jauniešiem izsniegti 41 312 studiju kredīti par kopējo summu 80, 897 miljoni latu (vidēji 1959 lati uz cilvēku plus procenti) un 20 462 studējošo kredīti par kopējo summu 45, 645 miljoni latu (vidēji 2280 latu uz cilvēku plus procenti). Arī šajā gadījumā kreditori izmantojuši visas parādu verdzību veicinošās sviras, piemēram, kredīti lielākoties izsniegti ar mainīgu procentu likmi. Pagājušā gada jūlijā t.s. Rigibor likme sasniedza 25, 09%. Bankas parūpējušās arī par tiesībām kredītu piedzīt no galvotājiem. Tātad aptuveni 60 000 jauniešu, pabeidzot augstāko izglītību, patstāvīga dzīve sākama ar nevērtīgu izglītību, parādu nastu un bez vērā ņemamas perspektīvas atrast labu darbu.

Latvija atstumj savu jaunatni

Kāda tad ir šo un citu jauniešu perspektīva? Ja neskaita tos, kurus priviliģētā darbā (kādā no privileģētām sinekūrām) iekārto paziņas, mīļākie vai tuvinieki, jauniešiem atliek nevērtīgi darbi kādā pakalpojumu vai tirdzniecības jomā, piemēram, ārvalstu akcionāriem piederošā lielveikalā, produktu izplatīšanas tīklā, kazino vai citā azartbiznesa jomā, kas robežojas ar prostitūciju. Tieši Rīga ir pasaules mērogā atzīts prostitūcijas, izspiešanas un spēļu elles centrs. Interneta porno un seksa pakalpojumu vietnēs plaši reklamējas meitenes un zēni no visām Latvijas pilsētām. Savukārt porno un seksa pakalpojumi, un azartbizness ir cieši saistīti ar organizēto noziedzību: cilvēku, narkotisko vielu un ieroču tirdzniecību, izspiešanu, krāpnieciskām cilvēku aplaupīšanas shēmām, t.sk. totalitāro reliģisko sektu darbību. Otra perspektīva ir jau minētā izbraukšana uz ārvalstīm, lai tur kļūtu par lētu un beztiesisku darbaspēku. Taču šī iespēja drīz var zust, jo arī tādas viesstrādnieku zemes kā Lielbritānija ir ķērušās pie tādiem pašiem budžeta izdevumu samazināšanas, finanšu bardzības, darbavietu likvidēšanas un nodokļu uzskrūvēšanas pasākumiem, kādus nu jau divus gadus izjūtam Latvijā. Šo valstu pamatiedzīvotājos aug neiecietība pret viesstrādniekiem, kuri nosit algu līmeni un izkonkurē vietējos strādniekus. Pieaugot bezdarbam un nabadzībai, arī Rietumeiropas valstis būs spiestas pārskatīt savu darba politiku. Pieaugot saimnieciskajai depresijai un valstu protekcionismam, itin drīz, varbūt jau šajā gadā, pienāks brīdis, kad rietumvalstis viesstrādniekus vienkārši deportēs atpakaļ uz viņu izcelsmes zemēm.

Bez iztikas un darba atstātus jauniešus apdraud arī citi riski: visdažādākās atkarības (azartspēles, alkoholisms, narkomānija, totalitāras sektas, video spēles, atkarība no interneta un elektroniskām ierīcēm, adiktīvas surogātpārtikas, stimulējošiem kulta dzērieniem, medikamentiem u.c.), ārvalstu specdienestu vervētāji, kriminālās struktūras, teroristisku organizāciju vervētāji. Esmu personīgi saskāries ar to, ka pēc mūsu jauniešiem tīko arī kaujinieciskās islāma organizācijas, it sevišķi t.s. vahabīti. Paklaiņojiet pa draugiem.lv, un jūs atradīsiet daudzus latviešu un citu tautību jauniešus, kuri reklamējas ar saviem musulmaņu iesvētītajiem vārdiem. Vahabītu vervēšanas sekas ir grūti paredzamas, jo islāms un jo sevišķi vahabītisms būtiski atšķiras no mūsdienu kristietības. Ja pat aktīvākajiem kristiešiem reliģija mūsdienās nozīmē kādu stundu vai divas svētdienās veltīt formālam dievkalpojumam, tad musulmaņiem reliģija ir visa dzīve, un garīgo autoritāšu lēmumi viņiem ir likums.

Ir, protams, arī tādi jaunieši, kuri arī pēc pilngadības sasniegšanas turpina dzīvot uz vecāku rēķina. Tā vai citādi, bet kopīgais šīm tendencēm ir tas, ka jauniešiem netiek dota iespēja sākt patstāvīgu, pilnvērtīgu dzīvi un viņi nonāk atkarībā no ārējiem apstākļiem un citu, ne vienmēr labvēlīgu cilvēku plāniem. Dzimtene Latvija savu jauno paaudzi atstumj un pret to izturas kā pamāte. Līdz ar to Latvija iznīcina pati savu nākotni.

Kā bija tad, kad es biju jaunietis?

Ja šo rakstu lasa kādi jaunieši, varbūt viņi īsti nesaprot, par ko esmu tik sašutis, jo viņi ir šai absurdajā sistēmā dzimuši un neko citu, ar ko salīdzināt, nav paši piedzīvojuši. Es neesmu padomju iekārtas idealizētājs (jau tad biju disidents, kas pie pirmās izdevības iesaistījās „Helsinki-86" darbībā), tomēr pastāstīšu savu pieredzi, kurā, atskatoties, esmu atradis daudz laba un derīga.

Kad 1975. gadā pabeidzu Rīgas industriālā politehnikuma ķīmijas nodaļu, mani jau diplomdarba aizstāvēšanas dienā uzrunāja vairāku rūpniecisku un pētniecisku uzņēmumu vadītāji, kuri man piedāvāja darbu. Es varēju izvēlēties, vai strādāt Rīgā, Olainē, Jūrmalā, Valmierā vai Daugavpilī (pilsētas, kurās tolaik bija attīstīta ķīmiskā rūpniecība). Tehnikumus, profesionāli tehniskās skolas un augstskolas pabeigušie tajā laikā ieguva „jauno speciālistu" statusu. Atkarībā no savām sekmēm jaunie speciālisti varēja izvēlēties prestižākās darbavietas.

Jaunie speciālisti baudīja vairākas priekšrocības, piemēram, priekšrocību ārpus kārtas saņemt dzīvokli un cita veida atbalstu (sevišķi tad, ja jaunais speciālists bija nodibinājis ģimeni). Dzīvokļi tajā laikā bija valsts subsidēti, komunālie maksājumi tīri simboliski. Tiesa, pastāvēja dzīvokļu deficīts Rīgā un citās prestižākās pilsētās, tāpēc jaunā speciālista statuss bija sevišķi vērtīgs. Ģimeņu veidošana un bērnu dzimstība tika valstiski atbalstīta. Ģimenes bez bērniem maksāja bezbērnu nodokli, kuru izmantoja bērnu atbalstam. Līdz ar to 1987. gadā Latvijā tika panākts XX gadsimtā augstākais dzimstības līmenis un vislabākie veselības rādītāji. Turpretī 1991. gadā t.s. šoka terapijas iespaidā dzimstība samazinājās gandrīz uz pusi, Latviju iegrūžot demogrāfiskā izmiršanas katastrofā, no kuras mēs tā arī vēl neesam atguvušies. Ja salīdzinām dzimušo un mirušo skaitu vien, šajos 20 Latvijas pastāvēšanas gados esam zaudējuši vairāk nekā 250 000 cilvēku.

Algas tolaik nebija lielas arī tiem, kas bija beiguši augstskolu. Patiesībā savu amatu labi apguvuši profesionāli tehnisko skolu audzēkņi metinātāji, virpotāji, atslēdznieki, mežstrādnieki, melioratori, jūrnieki un citi tehniski darbinieki parasti saņēma lielākas algas nekā inženiertehniskie darbinieki. Bet bija lēta dzīvokļu īre un komunālie maksājumi, bezmaksas izglītība un veselības aprūpe, kā arī plašas izaugsmes iespējas tiem, kas centās. Latvijā nebija bezdarbnieku, bet vietām pastāvēja akūts darbinieku trūkums. Tas bija iemesls, kāpēc uz dzīvi Latvijā iebrauca daudzi citu PSRS republiku iedzīvotāji, kurus 1980. gadu beigās mēs saucām par migrantiem (faktiski šie migranti aizpildīja to tukšumu, ko radīja 1940. gadu represijas, karš un lielas iedzīvotāju daļas bēgšana uz rietumvalstīm). Tiem, kas mēģināja izvairīties no pastāvīga darba, draudēja soda sankcijas. Viņus sauca par slaistiem un liekēžiem.

Izglītība tolaik nebija tik formāla un teorētiska (ja neskaita politnodarbības un ideoloģizētos priekšmetus), bet tika saistīta ar praktisko dzīvi. Katrs skolas gads sākās ar izbraukumu uz lauku kopsaimniecībām, kur skolnieki palīdzēja lauku ļaudīm novākt ražu. Tika veicināta skolnieku iesaistīšanās lauku darbos arī vasaras brīvlaika periodā. Tā skolnieki sāka pelnīt paši, lai varētu sev paši nopirkt iecerēto: velosipēdu, mopēdu, fotoaparātu, mūzikas instrumentu, jaunu apģērbu u.c. Arī pašām skolām parasti bija savas saimniecības (iekopti dārzi, mājdzīvnieki u.c.), kurās darbojās skolnieki un kuru produkciju patērēja skolu kopgaldi. Profesionāli tehniskajās skolās, tehnikumos un augstskolās teorijas apgūšanas semestri mijās ar prakses semestriem labākajos tā laika uzņēmumos. Tur pavadītie mēneši tika ieskaitīti jauno cilvēku darba stāžā, kā arī tika izmaksātas algas.

Lauku darbos, studentu celtnieku vienībās un citās studentu vienībās tika iesaistīti arī augstskolu studenti. Dalība studentu vienībās bija goda un prestiža lieta, turklāt neatsverama savstarpējās saskarsmes, sociālo saišu un mūža draudzības dibināšanas skola. Arī vislīksmāk pavadītais laiks, kurā netrūka romantikas un piedzīvojumu. Skolēni tika iesaistīti arī vasaras nometnēs. Visās mācību iestādēs tika veicināts sports, tehnisko prasmju pulciņi un mākslinieciskās pašdarbības kolektīvi. Faktiski skolās, pionieru namos un DOSSAF iestādēs varēja bez maksas apgūt visu: dejošanu, dziedāšanu, sportu, tehniskās (piemēram, amatieru radio tehniku, modeļu aviāciju, auto vadīšanu u.c.) un amatnieku prasmes, un citas intereses. Visu to, ko pēc 1990. gada Latvijas skolās pakāpeniski un metodiski iznīdēja. Pabeidzot jebkuru skolu, lielākā daļa jauniešu patiešām bija sagatavoti praktiskai, patstāvīgai dzīvei.

Ja runājam par augstskolām, padomju laikā bija vēl viens stimuls turpināt izglītību, lai gan tas bija attiecināms tikai uz zēniem. Padomju laikā visus pilngadību sasniegušos zēnus, kuriem bija gana laba veselība, iesauca obligātajā dienestā padomju armijā. Sauszemes armijā dienests ilga divus gadus, bet jūras karaspēkā trīs gadus. Vismaz latviešu vidū dienests padomju armijā nebija sevišķi iemīļots, jo tā tomēr bija okupācijas armija, kurā bija jārunā krieviski, jādienē bieži vien bija tālos PSRS nostūros, daudzās armijas daļās (ne visās) jauniesauktie tika pakļauti pazemojošām ārpusreglamenta attiecībām utt. Taču no dienesta padomju armijā atbrīvoja tos, kuri tūlīt pēc vidusskolas iestājās augstskolā, un arī augstākā izglītība Latvijā bija bez maksas sekmīgie studenti saņēma stipendijas, no kurām varēja izdzīvot, ja prata dzīvot pieticīgi un taupīgi. Parasti gan studenti baudīja arī savu vecāku atbalstu.

Taču arī šai ziņā latviešu jaunieši tika faktiski diskriminēti, jo latviešu plūsmas vidusskola ilga 11 gadus, kamēr krievu plūsmas vidusskolās bija tikai 10 klases. Līdz ar to latviešu jauniešiem bija mazāk laika iestāties augstskolā. Ja tūlīt līdz rudenim neiestājies, tad tiki iesaukts armijā. Kamēr krievu plūsmas vidusskolnieki varēja mēģināt augstskolā iestāties arī nākamajā gadā, jo vidusskolu viņi beidza gadu ātrāk, būdami nepilngadīgi.

Nevar teikt, ka armija bija tikai negatīva parādība vai zaudēti gadi. Padomju armijā, kurā netrūka arī graujošu izpausmju (sevišķi, ja jauno karavīru nosūtīja uz karu Afganistānā vai pakļāva pazemojošām ārpusreglamenta attiecībām), jaunieši ieguva ļoti vērtīgu dzīves skolu, fizisku rūdījumu, vīrišķību un arī daudzas derīgas prasmes. Daudzi vecāku izlutināti zēni tikai armijā iemācījās klāt savu gultu, uzkopt telpas, rūpēties par savu apģērbu, stāju un higiēnisko tīrību, sadzīvot ar svešiem cilvēkiem, piedalīties ēdiena gatavošanā (padomju armijā oficiantu un pārējā servisa nebija viss bija jāveic pašiem karavīriem). Tos, kurus armija nesalauza un nesamaitāju, pēc armijas izgāja daudz stiprāki, nobriedušāki, dzīvei sagatavotāki. Zēni, kuri nebija izgājuši armiju, meiteņu acīs kotējās daudz zemāk.

Vēl jāmin, ka 1970. gados sākās arī neformālās kustības, piemēram, folkloristu kustība (kura tad bija daudz dzīvāka, plašāka un iedzīvotāju iemīlētāka nekā tagad) un dabas draugu organizācijas. Negatīvi bija tas, ka visus bērnus ideoloģiski apstrādāja ar valdošās komunistiskās partijas melīgo propagandu un prasīja izrādīt vismaz simbolisku lojalitāti padomju varai. Tas veicināja liekulību, karjerismu, dubultdzīvi, izspiegošanu, ziņošanu (par paziņu iespējamo nelojalitāti pret padomju varu) un nenovīdību, kas galu galā arī sagrāva padomju impēriju.

Fināls tam bija visai bēdīgs. Tieši jaunieši bija uzcēluši daudz tautsaimniecībai nepieciešamu objektu, kurus vēlāk privatizēja un izpostīja bijušie padomju karjeristi un pielīdēji, kuri arī tagad turpina iztirgot Latviju un iznīcināt dzīves iespējas tieši jaunajai Latvijas paaudzei.

Kā Latvija pārvarēja pirmo depresiju?

Lai arī pirmās Latvijas Republikas pilsoņi ātri novērsa karu un revolūciju nodarītos postījumus, tomēr arī tad attīstību traucēja tāds pats uzpirktu daudzpartiju tirgus, kādu vērojam tagad. Turklāt 1930. gados sākās Lielā pasaules depresija, kas jūtami skāra arī Latviju. Arī tad daudzi bankrotēja, tika iedzīti parādos, zaudēja darbu un iztiku. Daudzpartiju tirgus arī tad ilgi un fanātiski turējās pie stiprā lata kursa (kamēr citas Eiropas valstis savas valūtas bija devalvējušas), iznīcinot Latvijas eksportu. Iestājās vispārējs panīkums un bezcerība.

Es neesmu Kārļa Ulmaņa politikas nekritisks apjūsmotājs, taču jāatzīst, ka vismaz saimnieciskās politikas laukā viņam izdevās Latviju pacelt un attīstīt vēl un arī pēc tam nebijušos augstumos. Vienīgā pareizā izeja no depresijas ir reālās ekonomikas dinamiska attīstība, vispirms to atbrīvojot no spekulantu, citu kleptokrātu un parazītisku starpnieku tīmekļiem.

Kas tad ir ekonomikas depresija? Ekonomikas depresiju izraisa nekontrolētas finanšu tirgus spekulācijas, kuru rezultātā no tautsaimniecības tiek izsūknēta brīvai saimnieciskai aktivitātei nepieciešamā nauda. Tātad ir ražošanas jaudas un resursi, ir strādāt un iepirkties griboši cilvēki, bet sistēmā nav naudas visi ir kaut kam parādā, un augļotāji līdzīgi kā spekulants Šekspīra lugā „Venēcijas tirgonis" pieprasa sev miesas daļu no tautas organisma. Tā tas bija 1930. gadu sākumā un tā tas ir arī tagad, lai gan augļotāju metodes XXI gadsimtā ir daudz izsmalcinātākas un vēriens daudz globālāks.

Depresijas mērķtiecīgi izraisa alkatīgi un varaskāri cilvēki, kuru raksturs atbilst pilnai sociopātijas definīcijai. Viņi grib pakļaut un kontrolēt visu un visus. Kā nesen izteicās kāds vadošs Goldman Sachs bankas darbinieks „mēs darām Dieva darbu". Mūsdienu globalizācijas periodā tie, kas sevi iztēlojušies Dieva lomā, ir starptautiskie spekulanti lielās globālās bankas un t.s. hedžfondi, kuri ar vietējo aģentu palīdzību mērķtiecīgi būvē dažādu manipulāciju shēmas un parādu piramīdas, kurās ievilina gan veselas valstis, gan indivīdus. Dažādu toksisko vērtspapīru (pārsvarā t.s. derivātu) masa pasaulē savā nominālvērtībā jau pārsniegusi 1500 triljonus dolāru, kamēr pasaules kopprodukts ir tikai 65 triljoni dolāru. Īsi sakot, globālie spekulanti tagad no pasaules grib izspiest šos 1500 triljonus. Lai to panāktu viņi gatavi ne tikai melot, baidīt, terorizēt, manipulēt, uzpirkt politiķus un amatpersonas, bet arī izraisīt III pasaules karu. Un šī nesamaksājamā summa tikai līdzsvarotu globālās banku sistēmas bilanci. Faktiski globālā banku sistēma jau sen ir bankrotējusi un tā ir jāpakļauj bankrota reorganizācijai. Bet tā vietā t.s. politiskās elites, tai skaitā Latvijas valdība, ir nolēmušas glābt nevis reālo tautsaimniecību un savus pilsoņus, bet gan šo bankrotējušo un parazītisko banku sistēmu. Ir radīts absurds stāvoklis, kad rati tiek jūgti priekšā zirgam. Nevis bankas kalpo ekonomikai un cilvēkiem, bet gan reālā ekonomika un cilvēki vergo bankām.

Kā izpaužas naudas trūkums? Naudas trūkums ir tad, kad rūpniekam nav naudas, lai algotu darbiniekus, iepirktu izejvielas un maksātu nodokļus, kad uzņēmējam nav naudas, lai īrētu telpas un iegādātos nepieciešamās tehnoloģijas, kad zemniekam nav naudas, lai iepirktu sējai nepieciešamo degvielu, sēklas un minerālmēslojumu, kad īrniekam nav naudas, lai nomaksātu komunālos maksājumus, kad ģimenei nav naudas savas veselības aprūpei un bērnu sūtīšanai skolā, kad iestādēm nav naudas, lai algotu savus darbiniekus, kad pircējam nav naudas, lai nopirktu dzīvei pašu nepieciešamāko, kad valdībai nav naudas, lai finansētu slimnīcas un skolas, kad pašvaldībām nav naudas, lai salabotu ceļus un izremontētu kanalizācijas sistēmu, kad veikalniekam katastrofāli krītas pārdošanas apjomi, kad komunālajam uzņēmumam nav naudas kurināmā iepirkšanai utt. Un kad šo trūkstošo naudu par saprātīgu likmi nevar aizņemties arī bankā.

Kā šādā situācijā, kad nav naudas, rīkojas mūsu valdība? Valdība samazina budžeta izdevumus, likvidē darbavietas, slēdz skolas un slimnīcas, atņem subsīdijas un pabalstus, atsakās no attīstības projektiem, samazina algas, uzskrūvē esošos un rada jaunus nodokļus. Tātad valdība, klausot saviem ārvalstu padomniekiem un partiju finansētājiem, naudas trūkumu mērķtiecīgi palielina, līdz ar to vēl vairāk padziļinot arī depresiju. Jā, vēl valdība aizņemas naudu no starptautiskām institūcijām, taču aizņemto naudu nevis iegulda tautsaimniecībā, bet tikai pārskaita bankrotējušajām bankām.

Ja cilvēks domā tikai ģimenes budžeta mērogos, šāda valdības rīcība var šķist loģiska izdevumi jāsaskaņo ar ieņēmumiem u.tml. Taču suverēna valsts ir kaut kas vairāk par parastu ģimeni. Suverēnai valstij ir tiesības emitēt savu suverēnu valūtu un ir tiesības kreditēt savu tautsaimniecību, kā arī ieguldīt tajā valsts līdzekļus tieši. Tas ir pat valsts pienākums apgādāt savu tautsaimniecību ar plānotajām saimnieciskām aktivitātēm nepieciešamajiem apgrozījuma līdzekļiem, t.i., ar naudu. Taču tieši to otrās Latvijas Republikas valdība nav nekad darījusi. Latvijas lats jau no iesākuma 1993. gadā nav suverēna valūta un Latvijas Banka nav Latvijas valstij pakļauta iestāde. Emitēto latu apjoms jau no iesākuma tika ierobežots ar citu valstu valūtas rezervēm Latvijas Bankā. Tieši ar šo monetāro mehānismu jau 1990. gadu sākumā Latvijā tika mākslīgi uzturēts hronisks un ass naudas trūkums (skat. iepriekš tā pazīmes). Lats tika ieviests, Latvijai, kura tad vēl bija pilnīgi brīva no parādiem, uzņemoties ārēju parādu. Katrs apgrozībā esošais lats nav brīvs, bet tikai apliecinājums kādam vai vairākiem parādiem. Tāpēc Latvijā visu laiku bija lielas izmaksas un mazas algas.

Tieši tāpēc, lai te vispār kaut kas notiktu, cilvēkiem, iestādēm, uzņēmējiem, zemniekiem un pat vietējām bankām un pašai valstij bija jāņem kredīti vai jāemitē parādzīmes ar nepanesamiem procentiem. Un kredītu procenti tad bija fantastiski augsti. Tieši tajos gados tika likti pamati tai parādu piramīdai, kas tagad likumsakarīgi paralizējusi visu mūsu valsti. Patiesība ir tā, ka pati Latvijas valdība un Latvijas Banka, mākslīgi uzturot naudas trūkumu, mērķtiecīgi un apzināti iznīcināja mūsu ražošanu un Latviju padarīja atkarīgu no importa un ārvalstu spekulantu neesošās žēlsirdības.

Saimniecisko depresiju raksturo arī tas, ka privātie uzņēmēji paši par sevi nespēj dot impulsu ekonomikas attīstībai, jo viņi paši ir vai nu parādos, bankrotējuši vai naudas trūkumā. Vienīgais, kas spēj valsti izraut no depresijas, ir pati valsts. Tieši tā 1934. gadā rīkojās gan Ulmaņa valdība Latvijā, gan Rūzvelta valdība ASV, gan citas valstis, kuras uzņēmās sevi izvilkt no depresijas. Rezultātā depresija pārauga vēl nepieredzētā attīstībā.

Ulmaņa tautsaimniecības politika ir plaša tēma, kurai būtu veltāma bieza pētījumu grāmata, bet galvenos principus var izklāstīt arī īsi. Tātad Ulmaņa valdība likvidēja spekulantu kantorus, blēdīgus uzņēmumus un bankrotējušās privātbankas, kā arī viņu radītos parādus, bet to vietā dibināja veselu virkni valsts akciju sabiedrību un iedibināja vairākus valsts monopolus. Jaundibinātie valsts uzņēmumi, kuru akcijas varēja iegādāties arī valsts pilsoņi un uzņēmēji, ķērās pie lieliem attīstības projektiem, kā arī inovatīvu produktu ražošanas, piemēram, valsts rūpnīcā VEF. Dažu gadu laikā šī attīstības politika Latviju pārvērta līdz nepazīšanai: tika uzceltas jaunas rūpnīcas, elektrostacijas, jauni ceļi, tilti, dambji, dzelzceļa līnijas, dzelzceļa stacijas, monumentālās būves, lauksaimniecības vajadzībām tika meliorēta zeme, meži un purvi, atbalstīta jaunu saimniecību ierīkošana no ilgi kalpojošiem materiāliem utt. Jauncelsmes darbā tika iesaistīti visi: sākot no skolniekiem mazpulku un skautu organizācijām, beidzot ar valsts monopoliem, kooperatīviem un kamerām, kas nodrošināja valsts saikni ar visu jomu ražotājiem. Ārvalstu kredītus Latvija izmantoja minimāli. Viens tāds ārvalstu kredīta ņemšanas piemērs bija Ķeguma spēkstacijas celtniecība, kurā piedalījās zviedru speciālisti un bija nepieciešamība iepirkt iekārtas. Tad nu Ķeguma HES celtniecības līgums paredzēja 14 miljonu latu kredīta aizņemšanos no Zviedrijas, pārējos izdevumus sedza pati Latvija. Naudu attīstības projektiem Latvija vienkārši emitēja pati, bet ārvalstu valūtas iegūšanai kalpoja daži valsts monopoli, piemēram, bekona un sviesta eksports. Visu ārvalstu valūtu, kas ienāca no eksporta vai tika izmantota importa preču un iekārtu iepirkšanai ārvalstīs, kontrolēja valsts.

Šādiem valsts attīstības projektiem ir multiplicējošs efekts. Proti, šādi projekti veicina saimniecisku rosību visās dzīves jomās, tai skaitā privātajā sektorā. Piemēram, Ķeguma HES celtnieki saņēma labas algas, kuras tērēja, stimulējot privātos uzņēmējus (Latvijas iekšējais tirgus tika aizsargāts, tāpēc veikalos bija daudz Latvijā ražotās produkcijas). Katram objektam bija nepieciešama plaša infrastruktūra: pievedceļi, ūdens un kanalizācijas pievadi, celtniecības materiāli, dažādu pakalpojumu sniedzēji. Arī to nodrošināja pārsvarā Latvijas uzņēmēji un privāti subkontraktori. Kur tika būvēts liels objekts, tur bija nepieciešamas arī dzīvesvietas strādniekiem, veikali, atpūtas objekti, frizētavas, kinoteātri, klubi utt. Jaunuzceltās rūpnīcas izmantoja lielākoties Latvijā ražotās izejvielas. Piemēram, cukurfabrikas iepirka Latvijas lauksaimnieku audzētās cukurbietes, celulozes un papīra fabrikas iepirka Latvijas mežinieku sagādāto koksni, būvmateriālu ražotnes iepirka Latvijas mālu, dolomītu un citus zemes iežus, eksporta uzņēmumi iepirka zemnieku audzētos lopus un pienu. Pastāvēja arī tieša kooperācija starp vietējiem uzņēmumiem.

Līdz ar to Latvijā 1930. gadu otrajā pusē ne tikai pazuda bezdarbs, bet uz Latviju peļņā brauca vismaz 50 tūkstoši viesstrādnieku. Pārsvarā viesstrādnieki bija lietuvieši un poļi, bet bija arī viesstrādnieki no tādām valstīm kā Zviedrija un Dānija. Par sava veida sezonas viesstrādniekiem varēja uzskatīt arī Latgales jauniešus. Tā kā zeme Latgalē bija mazāk auglīga un Latgalei bija raksturīgas kuplas daudzbērnu ģimenes, tad daudzi Latgales jaunieši vasarās devās peļņā uz Vidzemi, Zemgali un Kurzemi. Vēl jāiezīmē, ka Latvijas valsts 30. gados pret viesstrādniekiem izturējās ar cieņu, nodrošinot tiem ar likumu garantētu algu, pārtiku un pajumti un citus labvēlīgus apstākļus. Diemžēl mūsdienās Rietumeiropas valstīs pret Latvijas viesstrādniekiem bieži vien izturas kā pret 3. šķiras pilsoņiem, ja ne vergiem.

Daži secinājumi

1.     Nekavējoties jānoraida tā Latvijas valdības politika, kas orientēta uz mūsu tautsaimniecības nožņaugšanu, darbavietu likvidēšanu, algu apcirpšanu, Latvijas pilsoņu nomērdēšanu un izkliedēšanu pa pasauli, kā arī uz Latvijas resursu iztirgošanu ārzemniekiem. Tā vietā iniciējama dinamiskas attīstības politika, kurā galveno iniciatīvu un atbildību uzņemas pati Latvijas valsts. Attīstības projektu ietvaros atjaunojama un modernizējama Latvijas sabrukusī infrastruktūra, atjaunojamas vai ceļamas no jauna tādas ražotnes, kas, pirmkārt, var izmantot Latvijā iegūstamās izejvielas, otrkārt, orientējas uz inovatīvu produktu ražošanu. Ceļama Latvijas enerģētiskā neatkarība. Katram attīstības stratēģijas virzienam dibināma viena vadošā valsts akciju sabiedrība, kurai iespējamas filiāles Latvijas reģionos.

2.    Nacionalizējama un valdības kontrolei pakļaujama Latvijas Banka, kuras galvenā funkcija būs suverēnas valūtas emisija. Attīstības bankas funkcijas jāuzņemas Hipotēku bankai, kura šīm funkcijām ir jau gatavojusies un kurai ir filiāles visos reģionos. Pilnīgi jāatsakās no ārvalstu un privāto banku pakalpojumiem, ko var panākt ar iedzīvotāju boikotu un darbības licences anulēšanu (t.s. zviedru bankas ir Latvijā grābušas fantastisku peļņu, krāpušas savus labticīgos, bet banku mahinācijās neizglītotos klientus, izraisījušas inflāciju un parādu krīzi, tāpēc tām nekas te vairs nepienākas). Finanses pasludināmas par valsts un pašvaldību monopolu. Municipālo banku peļņai pēc ASV Ziemeļdakotas štata parauga jānonāk pašvaldības budžetā, kur jākalpo par bāzi zemu procentu vai bezprocentu kredītu izsniegšanai uzņēmējiem un privātpersonām, kā arī nodokļu sloga mazināšanai (iesaku izpētīt Ziemeļdakotas štata municipālās bankas The Bank of North Dakota pieredzi; Ziemeļdakota ir vienīgais ASV štats, kam nedraud bankrots, kurā nav kredītu krīzes un ir viszemākais bezdarba līmenis). Veicināma arī cilvēku kredītkooperācija jeb krājaizdevu sabiedrību dibināšana. Pietiks barot ārvalstu banku spekulantus un finanšu teroristus! Ārvalstu valūtas iegūšanai dibināmi īpaši valsts monopoli.

3.      Ar likumiem ierobežojama ārvalstu akcionāriem piederošo lielveikalu ķēžu patvaļa, diktāts un monopols. Veicināma vietējo iedzīvotāju privātveikalu un patērētāju sabiedrību veikalu dibināšana katrā apdzīvotā vietā, kas nodrošinās tirdzniecības peļņas palikšanu vietējās komūnās, kā arī tirgotāju tiešu sadarbību ar vietējiem ražotājiem. Tas nozīmē politisku kursu uz valsts decentralizāciju, pašvaldību nozīmes pastiprināšanu, cilvēku atgriešanos laukos un mazpilsētās, lielākas cilvēku iespējas demokrātiski iespaidot savu pašvaldību politiku (kritiski pārvērtējami teritoriālās reformas rezultāti, izšķirot „uzspiestās laulības" un ļaujot pašvaldībām pašām izvēlēties savus sadarbības vai apvienošanās partnerus). Vienlaikus veicami saprātīgi Latvijas iekšējā tirgus aizsardzības pasākumi, ārējo tirdzniecību balstot uz abpusēji izdevīgiem starpvalstu tirdzniecības un sadarbības līgumiem.

4.        Jāapzinās, ka Latvija iekļauta ES uz diskriminējošiem noteikumiem, un faktiski Eiropas Komisija ir pieteikusi finansiālu un administratīvu karu Latvijai (tās diktāts ir vērsts uz Latvijas saimniecisku iznīcināšanu). Ja nav iespējams panākt Briseles attieksmes maiņu sarunu ceļā, jābūt gataviem no ES izstāties, vienlaikus saglabājot un paplašinot savstarpēju sadarbību ar individuālām ES dalībvalstīm. Jebkurā gadījumā jāatsakās no LB nodoma pievienoties eiro zonai, jo eiro mehānisms ir jau pierādījis savu nederīgumu, kļūstot par vienu no svarīgākajiem saimnieciskās depresijas cēloņiem Eiropā. Vienlaikus paplašināma tirdzniecība un sadarbība austrumu virzienā, uz kurieni strauji pārvietojas pasaules ekonomisko aktivitāšu centrs (Ķīna, Krievija, Indija, Dienvidaustrumāzijas valstis). Tā kā NATO ir zaudējusi savas sākotnējās aizsardzības un drošības funkcijas un ir kļuvusi par agresīvu globālo žandarmu, kas veic koloniālas pakļaušanas funkcijas ārpus Eiropas kontinenta, tad jāapsver arī Latvijas dalības NATO lietderība. Nedarīsim citiem to, kas mums pašiem nepatiktu. Proti, nekļūsim par citu valstu okupācijas un pakļaušanas līdzdalībnieku.

5.         Starptautiskās sadarbības ietvaros Latvijā uzceļama vismaz viena moderna kodolelektrostacija ar pilnu kodoldegvielas pārstrādes un atkārtotas izmantošanas ciklu, kā arī jāapsver iespēja uzbūvēt vēl vienu hidroelektrostaciju uz Daugavas. Tas Latviju nodrošinās ar gana lētu un ekoloģiski tīru enerģiju. Latvijas zinātniekiem ir nopietnas iestrādes enerģijas ražošanā uz kodolsintēzes principiem. Valstij bagātīgi jāfinansē šie pētījumi, lai tos vēlāk izmantotu savām, kā arī eksporta vajadzībām.

6.      Atbrīvojoties no nastas, kuru Latvija uzņēmusies saistībā ar dalību globālajā parādu un spekulāciju piramīdā, mums vienlaikus jāreformē visa nodokļu sistēma. Jāatbrīvo no pārmērīgās nodokļu nastas ražošana un cits produktīvais, sabiedrības attīstībai nepieciešamais darbs, bet ar nodokļiem jāapliek zeme un spekulācijas. Zeme un citas dabas bagātības nav mūsu radītas, bet ir Dieva dotas, lai tās izmantojam visas tautas attīstībai, nevis spekulantu saujiņas bagātību raušanai. Ja mūsu valūta būs suverēna, atkritīs vajadzība iesaistīties apšaubāmos darījumos un ieķīlāt zemi, bet zemes aplikšana ar nodokli īpašniekus mudinās to racionāli izmantot savā un pārējās sabiedrības labā, uz zemes organizējot ražošanu un citas sabiedrībai nepieciešamās vajadzības.

7.       Veicot šos un citus pārkārtojumus, izvirzāmi šādi stratēģiski mērķi jau tuvākajai nākotnei: panākama pilna nodarbinātība un laba atalgojuma politika, kas nodrošinās arī izbraukušo Latvijas pilsoņu atgriešanos Latvijā; garantējama bezmaksas izglītība un bezmaksas, uz slimību profilaksi orientēta veselības aprūpes sistēma (veselību veicinās arī veselībai kaitīgu surogātproduktu importa aizliegums); jau tuvākajā laikā veicami dzimstības veicināšanas un ģimeņu stiprināšanas pasākumi.

Ja mēs to darīsim, nav izslēgts, ka Latvijā varētu sākt atgriezties arī 1940. gadu bēgļu pēcteči, jo daudzas pazīmes liecina, ka ASV un citas spekulantu tīklos sapinušās rietumvalstis gaida ārkārtīgi smagi laiki. Vēl smagāki nekā mums PSRS sabrukuma periodā.

Diemžēl no vajadzības apgūt izdzīvošanas mākslu vispārēja sabrukuma apstākļos neesam pasargāti arī mēs, ja vien turpināsim paciest šo mērķtiecīgo valsts pašnāvības politiku. Lai to novērstu, nepietiks ar pasīvu piedalīšanos kārtējā Saeimas vēlēšanu rituālā un farsā, kurā kandidēs jau iepriekš kleptokrātu nopirkti un rūpīgi atlasīti politiskā biznesa partiju saraksti. Būs vien jāorganizējas pašiem un par savu valsti un tās attīstību jācīnās. Neviens cits to mūsu vietā nedarīs. Ir pienācis laiks tautas kustībai par Latvijas attīstību un neatkarību! Mācīsimies un solidarizēsimies ar mūsu brāļiem un māsām Islandē, Grieķijā un citās valstīs, kurās tauta jau sākusi organizētu nevardarbīgu cīņu pret globālo finanšu terorismu un tendencēm atgriezt pasauli feodālā atkarībā!

Ja 20 gadus esam gājuši degradācijas un dehumanizācijas ceļu, kas mūs no pilsoņiem transformēja par patērētājiem un spēlmaņiem, un pēc tam par parādu vergiem, tad tagad mums jāspēj atkal uzņemties godpilna pilsoniska atbildība par savu dzīvi un savu valsti, kuras nākotne piederēs mūsu jaunajai paaudzei.

2010. gada 1. jūlijs

Globālā finanšu oligarhija vai tautu brīvība?

Ja pirms 100 gadiem 1910. gadā tā laika domātājiem kāds gaišreģis izstāstītu, kādi zinātnes jaunatklājumi un tehnoloģiskās iespējas cilvēcei pavērsies nākamo 100 gadu laikā, un šie domātājiem palūgtu uzrakstīt esejas par pasaules tautu dzīvi pēc 100 gadiem, tad mēs bibliotēku fondos tagad atrastu grāmatas par pārpilnības un brīvā laika sabiedrību otrajā tūkstošgades sākumā. Par ģimenēm, kuru pārticību nodrošina viena apgādātāja alga, par 3 dienu darba nedēļu, par četru stundu darba dienu, par ģimenēm, kuras daudz laika un rūpju velta savu bērnu audzināšanai un kopīgam kvalitātes laikam, par dzīvi bez kariem, cīņas par izdzīvošanu un destruktīvas konkurences, par daudziem radošiem un aktīviem brīvā laika pavadīšanas veidiem, talantu izkopšanu, kultūras un mākslas uzplaukumu, pasaules iepazīšanas ceļojumiem, kosmosa un Zemes dzīļu apgūšanu u.c.

No labklājības valsts uz neofeodālismu

Patiesībā šādas grāmatas tiešām tika sarakstītas, un līdzīgi mērķi tika ierakstīti t.s. progresīvās ēras domātāju plānos. Par to vēl runāja un sapņoja 1960. gados. Un tam bija reāls pamats dzīvē. Piemēram, ASV 1960. gados vidēju četru cilvēku ģimeni ar visu nepieciešamāko (māju, mašīnu, bērnu skološanu augstskolā, pilnvērtīgu atpūtu u.c.) spēja nodrošināt viens strādājošais parasti ražošanā strādājošs vīrs. ASV bija industriāli visspēcīgākā valsts pasaulē ar salīdzinoši egalitāru (sociāli un materiāli viendabīgu) sabiedrību un plašu vidusslāni. Tādās vispārējas labklājības valstīs kā Dānija vēl nesen bija 32 stundu darba nedēļa un pasaulē lielākās algas. Tajā pašā virzienā orientējās arī sociālistiskās valstis. Filozofi un politiķi runāja par abu sistēmu miermīlīgu konverģenci jeb saplūšanu. Taču jau 1970. gados viss sāka strauji mainīties, un jau 1980. gados reiganomikas un tečerisma iespaidā klasiskā kapitālisma modelis tika radikāli transformēts neofeodālisma virzienā. Šo modeli, kurā dominē finanšu manipulācijas un monetārisms, deindustrializācija, infrastruktūras privatizācija, visu jomu komercializācija un sociālo programmu demontāža, nekritiski pārņēma arī Latvija.

Šodien, ja neskaita militāri industriālo kompleksu, Amerikā faktiski vairs nav ražošanas, bet ir nestabili un nevērtīgi darbi pakalpojumu sektorā bez sociālajām garantijām. Vidēja četru cilvēku amerikāņu ģimene parasti ir dziļos parādos: hipotekārais parāds, kredītkaršu parāds, studiju parāds u.c. Lai pilnīgi nenogrimtu un nezaudētu pajumti, jāstrādā abiem vecākiem, turklāt abiem kā vāverēm ritenī jāraujas pušu vairākos nevērtīgos darbiem, ja vispār izdodas atrast darbu. Bērnus vecāki gandrīz neredz (diennaktī vidēji bērns saņem vidēji mazliet vairāk par minūti pozitīvas uzmanības, toties vidēji 7 stundas dienā pavada pie televizora un ne mazāk pie datora). Bērnu veselību sagrauj toksiska surogātpārtika un sēdošs dzīvesveids. Amerikas sabiedrība ir radikāli polarizēta starp bagātnieku saujiņu (finanšu spekulantu un oligarhiju) un nabadzīgu vairākumu. Bet lai runā paši amerikāņi.

Deivids Degro (David Degraw) nesen par šo tēmu izdeva grāmatu „The Economic Elite vs The American People" (Ekonomiskā elite pret Amerikas tautu) .

Ekonomiskā elite apmēram pus procents no iedzīvotāju skaita, kas tuva organizācijai „Biznesa apaļais galds". Tā dominē arī Amerikas politiskos procesus finansē partijas un lobē (lobēšana legalizēta uzpirkšana). 2010. gada sākumā ASV bez darba vai ar nepilnu darba slodzi bija 30 miljoni cilvēku. Nākamajā desmitgadē korporācijas plāno vēl 25% atlikušo darbavietu pārcelt uz valstīm ar lētu darbaspēku. 1% ASV bagātāko iedzīvotāju pēdējos 5 gados pārņēmis 75% no ekonomisko aktivitāšu kopapjoma un kontrolē vairāk nekā 70% finanšu aktīvu. 400 bagātāko amerikāņu kontrolē vairāk bagātības nekā 155 miljoni nabadzīgāko amerikāņu kopā. 50 miljoni amerikāņu dzīvo nabadzībā un šis skaits strauji pieaug. Vairāk nekā 5 miljoni ģimeņu zaudējušas savus mājokļus, un viņu skaits strauji pieaug. Aplēsts, ka līdz 2014. gadam savus mājokļus zaudēs vēl 15 miljoni amerikāņu ģimeņu. 3 miljoni ASV ģimeņu jau tagad ir pilnīgi bez pajumtes (ne mājokļa, ne īres dzīvokļa). 2,3 miljoni cilvēku Amerikā ir ieslodzītie. 700 no katriem 100 000 pilsoņiem ASV ir cietumos, kas pasaulē augstākais ieslodzīto rādītājs (salīdzinot Ķīnā, kas tiek vainota cilvēktiesību apspiešanā, ieslodzīti tikai 110 cilvēki no katriem 100 000). Bankrotu skaits pieaudzis par 32%, pusotrs miljons amerikāņu pasludinājuši savu bankrotu. 50 miljoniem amerikāņu nav veselības apdrošināšanas polišu, 60% bankrotu izraisa medicīnas izdevumi. No tiem 75% cilvēku ir tādi, kuri bankrotē neraugoties uz to, ka viņiem ir veselības apdrošināšana. Pašlaik Amerikā tiek pilnīgi iznīcināts sabiedrības vidusslānis, kurš vēl pirms 20 gadiem dominēja un simbolizēja t.s. amerikānisko dzīvesveidu. Vairāk nekā 60% amerikāņu tagad dzīvo no rokas mutē, no algas līdz algai, no pabalsta līdz pabalsta, bet kādiem iekrājumiem. Apmēram puse amerikāņu bērnu līdz pilngadības sasniegšanai ir spiesti lielāku vai mazāku periodu dzīvot no pārtikas taloniem (Food Stamps) vai badoties. Viena no katrām četrām amerikāņu ģimenēm pagājšgad saskārās ar fizisku badu.

Parastie amerikāņi no savām pensijām un iekrājumiem krīzes sākumposmā zaudējuši 5 triljonus dolāru. Kopējā mājokļu vērtība krīzes periodā zaudējusi 13 triljonus dolāru. 55 60 gadus vecie amerikāņi, kuri strādājuši vairāk nekā 20 30 gadus, zaudējuši vidēji 25% savu pensijas iekrājumu.

2009. gadā ASV izveidojās 100 jaunas bruņotu kaujinieku grupas (milicijas), kopējam „miliču" skaitam dubultojoties (bruņojuma brīvu iegādi un organizēšanos pašaizsardzības vienībās ASV garantē konstitūcijas 2. labojums, kuru gan Obamas administrācija tagad cenšas atcelt). Pieprasījums pēc ieročiem pieaudzis tik strauji, ka vairāk nekā 200 ieroču firmas nespēj apmierināt pieprasījumu pēc munīcijas. Viens no ienesīgākajiem „mazo cilvēku" biznesiem, kam prognozēta liela izaugsme izdzīvošanas mākslas kursi ekstremālos apstākļos (pēc tam, kad sabrukusi visa sociālā infrastruktūra). Arvien vairāk amerikāņu runā par jau tuvākajā laikā gaidāmo ASV sabrukumu pēc PSRS parauga. ASV ir pasaulē lielākā parādniece, kuras lielākais kreditors ir komunistiskā Ķīna. Neraugoties uz to ASV valdība gatavojas paplašināt savu kara darbību ārpus ASV robežām un sākt jaunus karus.

Demokrātija vairs nedarbojas

Ja Ļeņina vadītie lielinieki gaišāku nākotni cerēja izkarot bruņota apvērsuma un šķiru cīņas ceļā, tad Rietumu sociāldemokrāti, sociālisti, leiboristi, progresīvisti, sociālie reformatori, humānisti un sociālie kristieši nolēma parasto cilvēku dzīvi uzlabot sociālās evolūcijas, izglītošanas un demokrātijas ceļā. Šā redzējuma ietvaros darba cilvēki organizējās arodbiedrībās, partijās, kooperatīvos, sociālo aktīvistu un reformistu kustībās, izplatīja izglītojošu literatūru, lasīja lekcijas, rīkoja diskusijas, izvirzīja savus pārstāvjus darbam izglītības iestādēs, pašvaldībās un valstu parlamentos. Un šai taktikai bija labi panākumi, kuras iznākumu pēc II pasaules kara nosauca par vispārējās labklājības valsti.

Kāpēc šī progresīvā tendence tika pārtraukta, par to vēl filozofi nav vienojušies, taču pastāv vairākas hipotēzes. Viens no vienkāršākajiem izskaidrojumiem: progresīvistu vadība izvirta, kļuva elitāra, ļāva sevi uzpirkt, korumpējās. Arī labklājību sasniegušais vidusslānis reklāmu un patērētāju sabiedrības propagandas iespaidā attiecās no saviem pilsoniskajiem un cilvēciskajiem ideāliem, un deģenerējās par patērētājiem un spēlmaņiem. 1960. gadu beigās Rietumu jaunatni, kuru ASV sauc arī par beibibūmeru paaudzi, pārņēma kontrkultūras vilnis, kurā dominēja roka, seksa un narkotiku kults. Tā iespaidā Rietumos (ar mazu nobīdi un mazliet mazākos mērogos arī Austrumos) sāka dominēt emocionālais anarhisms, morālais relatīvisms, iegribu momentānas apmierināšanas kults (tās lozungs: baudi šodien, maksā rīt). Jaunieši noraidīja gandrīz visas vecākās paaudzes vērtības, kuras balstījās tautu tradīcijās, tradicionālajā reliģijā un Lielās depresijas pārvarēšanā iegūtajā pieredzē. Sava tuvākā mīlestības ideālus aizstāja narcisisms. Piemēram, ASV liberāļi, kreisie un progresīvisti atbalstīja ASV agresiju pret Vjetnamu un vēlāk arī citus karus. Un tieši tagad šie beibibūmeri ir pārņēmuši varu visās institūcijās un jomās.

Visas šīs tendences kopumā varam nosaukt par konservatīvo revolūciju (kuru vēlāk pārņēma arī liberāļi un kreisie, radušos ideoloģiju nosaucot par neoliberālismu). Konservatīvo tādā nozīmē, ka tā pārstāv feodālā laikmeta oligarhisko tradīciju: kungu kārtas privilēģijas, tiesības gūt no nodokļiem atbrīvotus un sabiedriski derīgā darbā nenopelnītus ienākumus, atteikšanās no progresīvo nodokļu sistēmas un citiem progresīvā laikmeta sociālajiem ieguvumiem, sabiedriskā sektora privatizācija (bezmaksas sociālo infrastruktūru pārvēršot par maksas pakalpojumu jomu), tāds monetārais režīms, kas visas jomas un indivīdus padara atkarīgus no privātu augļotāju aizdevumiem un finanšu tirgus manipulācijām, finanšu un komunālo jomu deregulācija, uz maksimālu peļņu orientētu korporāciju privilēģijas, korporāciju atbrīvošana no sociālās un ekoloģiskās regulēšanas, un atbildības par nodarītajiem zaudējumiem, kapitāla plūsmu pilnīgi nekontrolēta globalizācija u.c.

Visu to, ko īsā periodā bija sasnieguši humānisti un progresīvisti, vēl īsākā laikā izdevās sagraut konservatīvajai revolūcijai. Piemēram, Reiganam un Tečerei izdevās sagraut arodbiedrību kustību, noārdīt uz solidaritātes principiem balstīto veselības aprūpes sistēmu (medicīnu padarot par dārgu pakalpojumu un biznesu, no kura neierobežotu peļņu gūst zāļu un tehnoloģiju ražotāji, un privāti apdrošinātāji, un kas orientējas uz slimību vairošanu), sagraut izglītības sistēmu, korporāciju kontrolei pakļaut visus masu informācijas līdzekļus utt.

Ja vēl 60. gados Rietumu vidusskolās pastiprināti mācīja vēsturi, dabas zinātnes, eksaktās zinības, sociālās zinības un arī ekonomikas pamatus, tad tagad pat augstskolās studentiem nepasniedz klasisko politekonomiku un tautsaimniecības vēsturi. Jā, klasiskā politekonomika mūsdienu Rietumos ir aizliegta zinātne! Tās vietā pasniedz monetārismu, abstraktu, no realitātes atrautu brīvā tirgus teoriju, t.s. tirgzinības jeb mārketingu, reklāmas paņēmienus, PR un citus psiholoģiskus trikus, ar kuriem muļķot patērētājus. Tāpēc nav jābrīnās, ka pat ekonomisko zinātņu doktori, profesori, dažādi „eksperti" un padomnieki nespēja paredzēt un novērst šo globālo krīzi, vēl arvien nav izpratuši šīs krīzes būtību, kā arī nezina vai negrib zināt, kā no tās izkļūt.

Humanitārās un eksaktās zinātnes pārzinošais latviešu publicists Viktors Avotiņš nesen savā rakstā šo sakropļoto izglītības jomu nosauca par „debilizācijas sistēmu". Un tāda tā patiešām ir, jo dažādu dzīvei nepieciešamu zinību, praktisko iemaņu, interešu izglītības, praktisko darbu, mūzikas, mākslas un fizkultūras (praktiskie un mākslinieciskie priekšmeti, piemēram, glītrakstīšana, zīmēšana, darbmācība, dziedāšana un kustības nepieciešamas bērnu fiziskā ķermeņa un smadzeņu normālai attīstībai, kā arī rakstura veidošanai) vietā tā pasniedz dažādus nezinātniskus izdomājumus, kuri domāti sabiedrības iebaidīšanai un manipulēšanai. Jau bērnudārzā bērnus baida ar „ozona caurumiem", „cilvēku radītu globālo sasilšanu", kodolenerģijas un citu moderno enerģijas veidu bīstamību, drīzu dabas resursu izsīkšanu (naftas maksimumu jeb Oil Peak ) un citām maltuziānistu baidu teorijām, „zaļās enerģijas" priekšrocībām u.c. Un, protams, skolās īsti nemāca vēsturi, bet tikai tās ideoloģizētu, primitīvu un melīgu versiju, ar ko tiek attaisnota slikta politika mūsdienās. Tāpēc pat augstskolu studenti nezina, ka līdzīga pasaules ekonomikas depresija jau ir bijusi, kādi bija tās cēloņi un kā to cilvēki pārvarēja, šajā procesā radot vispārējās labklājības valsts modeli. Jā, labklājības valsts bija progresīvistu un humānistu atbilde uz 1930. gadu Lielo depresiju, kuru tāpat bija izraisījuši finanšu tirgus spekulanti un citas oligarhiskās frakcijas.

Un tagad padomāsim, kā gan neizglītoti un debilizēti cilvēki spēj orientēties savā dzīvē, nemaz nerunājot par politisko partiju programmām? Pēc kādiem kritērijiem neizglītots cilvēks var izvērtēt, piemēram, politiķa solījumus, „ekspertu" padomus vai zviedru banku kredītu piedāvājumus? Kādu partiju vai programmu neizglītots cilvēks atbalstīs vēlēšanās? Vai nav tā, ka politiskā izvēle ir atkarīga no speciālistu sagatavotiem video klipiem, tukšu saukļu skaļuma un biežuma, emocionālām manipulācijām, kandidāta frizūras, speciālos kursos apgūta gluma tukšmuldēšanas stila, tautības, dzimuma un tamlīdzīgām nebūtiskām lietām? Ja tā, tad vai tādā neizglītotā sabiedrībā vispār ir iespējama demokrātija vai jebkura izglītota, ar prātu un dvēseli izsvērta izvēle?

No tā arī top skaidrs, kāpēc XX gadsimta zinātnes atklājumi un modernās tehnoloģijas nav atvieglojušas un pacēlušas cilvēku dzīvi, bet tikai devušas lielāku peļņu un varu alkatīgiem varas maniakiem un dažādiem līdzekļos neizvēlīgiem sociopātiem. Caur tehnoloģijām esam nonākuši nevis humānistu un ideālistu iezīmētajā nākotnē, bet atpakaļ feodālismā, nabadzībā, gara tumsonībā, nemitīgā konkurencē un permanentā kara stāvoklī, un ar tehnoloģijām stiprinātā globālā tirānijā.

Lai to pārvarētu, nepieciešama jauna renesanse, kas ietvertu morālu atjaunošanos, izglītošanos un atgriešanos pie klasiskajiem suverēnu valstu attīstības principiem, kuru īstenošanā nu ir iespējams izmantot arī jaunākos zinātnes atklājumus un uz tiem balstītās tehnoloģijas. No mūsu spējas īstenot šādu renesansi atkarīga visas Rietumu civilizācijas pastāvēšana nākotnē un, protams, arī Latvijas turpmākā pastāvēšana.

2010. gada 8. jūlijs

Nē finansiālās bardzības režīmam eiropā!

Ar šādu saukli un aicinājumu uz Rīcības dienu šā gada 29. septembrī nākusi klajā Eiropas Arodbiedrību konfederācija (EAK). Ar Rīcības dienu domāti streiki, demonstrācijas un citi protesta pasākumi, kuri rīkojami gan ES administratīvajā galvaspilsētā Briselē, gan citās ES dalībvalstīs.

EAK aicina noraidīt finansiālās bardzības plānus Eiropai (Latvijā tie jau sen tiek īstenoti), algu un pensiju samazināšanu, nedrošību un bezdarbu jauniešiem un citiem iedzīvotāju slāņiem, darba standartu deregulāciju un sociālo regresu, nabadzību un izstumtību, kā arī pieaugošo sociālo polarizāciju ES.

EAK savā paziņojumā norāda, ka banku izraisītās finanšu krīzes iespaidā Eiropa pārdzīvo lielākās grūtības kopš 1930. gadu saimnieciskās depresijas un ka plānotā finanšu bardzība Eiropu var iegrūst vēl dziļākā recesijā, vēl lielākā bezdarbā, nabadzībā, sociālā spriedzē un nedrošībā, kā arī ekonomikas sarukšanā. Taču ne jau darba cilvēki

vainojami krīzē, tāpēc bankām pašām jātiek galā ar pašu radīto krīzi, uzsver EAK.

EAK pieprasa labas, stabilas darbavietas, labāku sagatavošanu darbam, pienācīga atalgojuma garantijas, stingru sociālo aizsardzību, cilvēku pirktspējas aizsardzību, labākas pensijas, kvalitatīvu sabiedrisko un sociālo pakalpojumu pieejamību, finanšu transakciju aplikšanu ar nodokli, dinamisku industriālās attīstības politiku (balstītu uz zemu oglekļa patēriņu), lielāku fiskālās politikas koordināciju un caurskatāmību, sociālā dempinga novēršanu Eiropā.

Vai vēstures ironija?

Protams, EAK nav nekāda revolucionāru organizācija, kas aizstāv darba cilvēku intereses. Jūtams, ka aicinājumu visai negribīgi sastādījuši arodbiedrību birokrāti, kuri jau sen sevi izjūt kā neatņemamu „politiskās elites" sastāvdaļu. Paziņojums izteikts politkorektā globālistu žargonā (Dž. Orvels teiktu jaunvalodā), lietas netiek sauktas to īstajos vārdos, krīzes pamatā esošie procesi nav atsegti un īsti risinājumi netiek piedāvāti. Paziņojumā atrodama dziļa pretruna, Piemēram, kā šie arodbiedrību bosi cer panākt dinamisku industriālo attīstību ar zemu oglekļa patēriņu? Vai ar vēja ģeneratoriem un saules baterijām, kuru ražošanai, uzstādīšanai un ekspluatācijai tāpat jāpatērē daudz oglekļa enerģijas, un iegūtā enerģētiskā atdeve tik zema, dārga un nestabila? Un kāpēc tādā gadījumā tiek atklāti aizvien jauni naftas un gāzes vadi no Krievijas, kāpēc jauna kara gatavošana pret ar naftu bagāto Irānu (ES jau aktīvi īsteno sankcijas pret Irānu; sankciju mērķis ir vājināt un ekonomiski žņaugt Irānu pirms militāra iebrukuma līdzīgi kā tas tika darīts attiecībā pret ar naftu bagāto Irāku)? Nav dzirdēts, ka arodbiedrības atbalstītu atomelektrostaciju, kodolsintēzes un plazmas enerģijas staciju būvi, kas tiešām mazinātu atkarību no oglekļa enerģijas (izpētiet Francijas pieredzi).

Tā vien šķiet, ka paziņojums tapis, lai kaut kā attaisnotu arodbiedrību birokrātijas eksistenci, pārņemtu iniciatīvu un līdz ar to novērstu iespējamās daudz radikālāku spēku manifestācijas, kādas jau sākušās Islandē, Grieķijā, Spānijā un citur.

Vēstures ironija ir tā, ka tagad arī vecajām ES dalībvalstīm draud tādā pati (lai arī varbūt sākumā mazāk intensīva) šoka terapija, kādai Latvija ir pakļauta jau kopš 1991. gada. Latvijā finansiālās bardzības režīmu pēc SVF, PB un citu starptautisku institūciju priekšrakstiem ieviesa jau 1991. gadā. 1993. gadā Latvijā ieviesa uz ārējā parāda rezervēm balstītu un citu valūtu kursu grozam (pašlaik eiro) piesaistītu latu, kurš visu šo laiku tika emitēts mūsu saimnieciskajām vajadzībām nepietiekamos apjomos. Kopš tā laika kombinācijā ar zemo algu un atvērtā tirgus politiku mēs visu laiku aizņemamies un aizņemamies lēti iztirgojot savus resursus, paši zāģējot to zaru, uz kura varētu attīstīties. Tagad šo neofeodālo regresijas modeli starptautiskie baņķieri nolēmuši īstenot arī vecajās ES dalībvalstīs. Ja eirokomisāri un arodbiedrību bosi grib redzēt savu valstu nākotni finansiālās bardzības režīmā, tad lai atbrauc uz Latviju un paskatās! Laipni lūdzam brīvā tirgus un blēžu paradīzē!

Ar „sociālo dempingu" paziņojumā neapšaubāmi domāti Austrumeiropas, t.sk. Latvijas, un bijušo Rietumeiropas koloniju viesstrādnieki, kuri nosit algu līmeni vecajās ES dalībvalstīs. Tas ir signāls par ļoti iespējamo viesstrādnieku izraidīšanu no šīm valstīm jau tuvākajā laikā. Jebkurā gadījumā tiem Latvijas iedzīvotājiem, kuri savu nākotni un labklājību cer nodrošināt kā viesstrādnieki Rietumeiropā, nāksies vilties, jo tur viņi ir tikai viesi un lēts darbaspēks. Tiklīdz tiks apdraudēta vietējo iedzīvotāju izdzīvošana, viesstrādnieki tiks deportēti.

Par arodbiedrību vadības līdzdalību sazvērestībā pret saviem ierindas biedriem liecina fakts, ka tās klusēja krīzes sākotnējā periodā, kad šo valstu valdības glāba un turpina glābt savas bezdievīgajās spekulāciju orģijās bankrotējušās bankas (līdzīgi kā Latvijas valdība glāba un turpina glābt „Parex" banku un tās īpašos noguldītājus Krievijas ēnu ekonomikas naudas atmazgātājus). Tas arī ir galvenais iemesls, kāpēc arī Rietumeiropas valstīs tagad tiek ieviests ekonomiskās bardzības režīms (piemēram, Lielbritānijā jau pieņemts lēmums izdevumus samazināt par 40%), jo banku glābšanā izlietoto naudu nolemts izvilkt no nodokļu maksātāju makiem, samazinot algas, pensijas, pabalstus. Otra vēstures ironija ir tā, ka šie upuri uz nepiesātināmo banku altāra būs veltīgi, jo banku radītie parādi ir nesamaksājami to apjoms vismaz 25 reizes pārsniedz visas pasaules gada kopproduktu. Faktiski starptautiskā banku sistēma ir pārvērsta par globālu kazino, kurā lielie spēlētāji piesavinās visus vinnestus, bet zaudējumus noraksta uz nodokļu maksātāju rēķina. Tikai nepilns procents no visiem finanšu darījumiem šajā globalizētajā azartspēļu sistēmā ir saistīts ar norēķiniem par reālu darbu un reāliem pakalpojumiem.

EAK klusēja, kad starptautiskie finanšu teroristi uzbruka Islandei, Grieķijai, Latvijai un citām valstīm. EAK nemin vēl vienu svarīgu šķērsli, kas Eiropas valstīm neļauj īstenot efektīvus pretkrīzes pasākumus. Šis šķērslis ir pats eiro valūtas mehānisms Māstrihtas un citi noteikumi, kā arī ECB (Eiropas Centrālās bankas) diktāts -, kas visām dalībvalstīm, neatkarīgi no to attīstības pakāpes un vajadzībām, uzspiež vienādus, žņaudzošus noteikumus.

Tomēr es aicinu ES arodbiedrību iniciatīvu aktīvi atbalstīt un tajā aktīvi piedalīties. Jo ir jau tā, ka mēs paši pēc savas iniciatīvas valsts eksistēšanas 20 gados tā arī neesam iemācījušies pastāvēt par savām tiesībām un taisnīguma principiem. Esam pieraduši skatīties mutē dažādiem ārvalstu un vietējiem „ekspertiem" un pārcentīgi pildīt viņu norādījumus, kas arī mūs noveduši šai neapskaužamajā situācijā. Šai gadījumā varbūt tieši EAK iniciatīva varētu būt tas gadījums, kad ārvalstu iniciatīva ir vietā, un varbūt tā spēs mūs izkustināt no paralīzei līdzīgā nevarīgu upuru stāvokļa. Ja jau visa Eiropa, tad mēs arī..

Tomēr, tā kā Latvija savā saimnieciskās un sociālās dezintegrācijas ceļā ir tālu priekšā Rietumeiropas valstīm, tad arī mūsu mērķiem jābūt radikālākiem un konkrētākiem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka šai rudenī Latvijā būs vēlēšanas un jauna valdība. Lai kāda būtu šī jaunā valdība, tai ir jāīsteno cita politika, jo līdzšinējā politika mūs var novest tikai vēl dziļākā pagrimumā un bezcerībā. Tāpēc šie divi mēneši līdz Rīcības dienai mums maksimāli jāizmanto, lai izstrādātu nākotnes valsts politikas principus. Lai 29. septembrī, kad iziesim ielās, mēs skaidri zinātu savus mērķus, un lai tos skaidri zinātu arī tās partijas, kas tagad visai banāliem līdzekļiem cīnās par mūsu dvēselēm. Neļausim vairs sevi lēti nopirkt par banāniem, piecīšiem un/vai tukšiem solījumiem! Mums nepieciešama jauna politika, kuras īstenošanā katram Latvijas iedzīvotājiem būs aktīva, jēgpilna un cilvēka cienīga loma.

Populāri maldi, salti meli un Stokholmas sindroms

Mums mēģina iestāstīt, ka saimnieciskās krīzes galvenais cēlonis Latvijā ir „treknie gadi", ar to domājot lielās algas, pensijas un pabalstus, kurus it kā nepelnīti saņēmuši Latvijas iedzīvotāji, pārlieku agro pensionēšanās vecumu, bezatbildīgu kredītu ņemšanu, zemo Latvijas konkurētspēju. Aizrunājušies pat tik tālu, it kā latviešiem kaut kas neesot kārtībā ar „uzņēmējdarbības gēniem".

Šādas propagandas mērķis ir panākt, lai tieši „mazais cilvēks" justos vainīgs par krāpniecisku banku krīzi un būtu gatavs savu vainu dārgi izpirkt. Un šādai melnajai propagandai patiešām ir panākumi. Ne tikai interneta portāliem piestiprinātie štata komentētāji, bet arī daudzi citi labprāt kaisa pelnus uz savām galvām un aizstāv īstos krīzes izraisītājus starptautisko finanšu oligarhiju, kura faktiski pārņēmusi varu Latvijā. Stāvokli, kad upuris sāk just līdzi teroristam vai citam varmākam vai pāridarītājam, sauc par Stokholmas sindromu.

Tomēr patiesība bija pavisam pretēja. Latvijā, ja salīdzina ar Rietumeiropu, visus šos gadus bija viszemākās algas, viszemākās pensijas (lielākoties zem iztikas minimuma), tikai simboliski bērnu pabalsti, izdzīvošanai nepiemēroti invalīdu pabalsti utt., taču viens no augstākajiem cenu līmeņiem Eiropā. Un mūsu darbs arvien ir aplikts ar visaugstākajiem nodokļiem. Un tieši šī mākslīgi no augšas uzspiestā hroniskā nabadzība bija cēlonis pārējiem izkropļojumiem.

Savus nodomus t.s. Latvijas politiķi nemaz neslēpa. 90. gados viņi pilnīgi atklāti un atkārtoti sludināja tādus nodomus, par kuriem cita pašcienoša sabiedrība būtu šos politiķus nosvilpusi no politiskās skatuves uz neatgriešanos. Ieplānota bija arī lēta darbaspēka eksportēšana, to nosaucot pat par privilēģiju. Aģitējot par iestāšanos ES, politiķi kā pozitīvu ieguvumu uzsvēra iespēju „strādāt un mācīties citās ES dalībvalstīs". Un spārnotais sauklis, kuru Latvijas iedzīvotāji laikus nenovērtēja, bija:

„Latvija ieies pasaulē ar savu lēto darbaspēku."

Katrs politiķis, kurš šai devīzei iebilda bija arī tādi -, tika apsaukāts par populistu, Maskavas aģentu vai apsēdināts ar aizrādījumu, ka „Eiropa mūs nesapratīs".

Ko nozīmē zemu algu politika?

Zemas algas var šķist vilinošas alkatīgiem uzņēmējiem, jo ko izdodas noplēst no saviem strādniekiem, tas paliek pašiem. Taču sabiedrībai kopumā un ilgtermiņā arī pašiem alkatīgajiem uzņēmējiem zemu algu politika nozīmē strupceļu un visas tautsaimniecības sabrukumu. Zemas algas nozīmē nogalināt zosi, kas dēj zelta olas, jo katrs strādnieks un darba ņēmējs vienlaikus ir arī patērētājs. Visas t.s. attīstītās valstis savu potenciālu īstenojušas tieši ar lielo algu politiku. To sevišķi uzsvēra un praksē īstenoja, piemēram, leģendārais autorūpniecības tēvs Henrijs Fords. Viņš saviem strādniekiem maksāja tādas algas, lai tie, neņemot kredītus, varētu viegli nopirkt automašīnu, ko paši ražojuši. Bez tam Fords savus strādniekus un viņu ģimenes nodrošināja ar priekšzīmīgu izglītību, veselības aprūpi, pajumti un radošas atpūtas iespējām. Jo saprata, ka tikai vesels, izglītots, atpūties, apmierināts un atbilstoši motivēts strādnieks var strādāt īsti produktīvi. Ar šādu politiku H. Forda automobiļi iekaroja ne tikai ASV, bet arī visas pasaules tirgu. Pat Latvijā pirms kara tika ražoti Forda automobiļi, kurus varēja iegādāties par samērā zemu cenu. Zema cena bija H. Forda stratēģijas otrais balsts. Trešais kvalitāte un vienkārša automobiļu apkope.

Šādu politiku pēc neatkarības pasludināšanas varēja īstenot arī Latvija, kura vēl 1990. gadā bija pilnīgi brīva no parādiem. Taču ar polittūrismu aizrāvušies politiķi izvēlējās pilnīgi pretēju kursu, kas Latviju likumsakarīgi pārvērtis par starptautisko korporāciju koloniju ar administratīvas teritorijas statusu. Nu jau katrs, kas grib redzēt, redz, ka mums svarīgi lēmumi tiek pieņemti ne jau parlamentā, bet ārpus Latvijas robežām vai slepenās sapulcēs.

Īsi pēc savas apstiprināšanas Latvijas pirmais premjerministrs I. Godmanis devās vizītē uz ASV, pēc kuras paziņoja, ka neatkarība ir mīts. Visus šos gadus Latvijas valdības ir visiem līdzekļiem centušās šo nostādni īstenot praksē. Lai arī bija vajadzība Latvijas tautsaimniecību modernizēt un pielāgot jaunajiem apstākļiem, tomēr mantojumā no PSRS mēs saņēmām labus un derīgus tautsaimniecības pamatus. Tad nu jaunā „elite", pēc Čikāgas 30. gadu mafijas parauga pārsēdusies limuzīnos ar aptumšotiem stikliem un no tautas norobežojusies ar treknu apsardzi, ķērās pie šo pamatu metodiskas noārdīšanas. Šajā rakstā neuzskaitīšu visus noārdīšanas līdzekļus, par kuriem jau esmu rakstījis citos rakstos un grāmatās, bet uzsvēršu tikai dažus, kuri ilustrē apskatāmo tēmu.

Saeima nodibināja no Latvijas valsts neatkarīgu Latvijas Banku, un šī starptautiskajām institūcijām pakļautā iestāde sāka emitēt uz parādiem balstītu valūtu. Lats nav suverēna Latvijas valūta, bet tikai dolāra sistēmas atvasinājums, kura vērtība balstās uz Latvijas ārējo parādu. Latvijas valsts savu pastāvēšanu sāka ar ārējā parāda radīšanu. Tieši ārējais parāds kalpoja par rezervi lata stingri ierobežotai emisijai. Dzintars Zaļūksnis par godu šai parādībai sarakstīja īpašu grāmatu, kurai uz vāka ir bālais E. Repšes vaigs un virs tā dziļdomīgs nosaukums: „Mums nav naudas".

Vidējā un vecākā paaudze vēl noteikti atceras tos laikus 90. gados, kad nekam, kas būtu vajadzīgs, nebija naudas. Ministrijām nebija naudas, lai uzturētu skolas un slimnīcas, pārstrādes uzņēmumiem nebija naudas, lai samaksātu zemniekiem par nodoto produkciju, rūpnīcām nebija naudas, lai samaksātu strādniekiem par darbu, ģimenēm trūka naudas, lai iegādātos pārtiku, medikamentus un nomaksātu komunālos parādus, komunāliem uzņēmumiem nebija naudas, lai veiktu savas funkcijas vai iepirktu kurināmo, policijai nebija naudas benzīna iegādei, robežsargiem nebija naudas tualetes iekārtošanai, speclīdzekļu un darba inventāra iegādei. Cilvēku iekrājumus iznīcināja hiperinflācija un E. Repšes un I. Godmaņa naudas reforma, kuras ietvaros par katriem 200 Latvijas rubļiem Latvijas Banka izsniedza vienu latu. Un tā visās dzīves jomās. Lata ieviešanas cena bija visas tautsaimniecības mērķtiecīga paralizēšana. Skaidrās naudas daudzums, kas bija apgrozījumā, ar nolūku tika ierobežots, lai paralizētu katru produktīvu darbību, nemaz nerunājot par attīstību. Vienlaikus tika atvērtas robežas neierobežotai ārvalstu produkcijas un kontrabandas ieplūšanai, ko veicināja arī LB noteiktais, nepamatoti augstais lata apmaiņas kurss.

Saimnieciskās aktivitātes tika iedzītas pagrīdē. Lai izdzīvotu, radās melnā un pelēkā ekonomika. Bijušais „Dienas Biznesa" redaktors Juris Paiders par to sarakstījis grāmatu „Pelēkā ekonomika". Tieši tad radās tādas jaunajai Latvijai raksturīgas parādības kā nodokļu nemaksāšana, aplokšņu algas, kukuļi amatpersonām, nelegālā nodarbināšana.

Arī rekets, azartspēļu, seksa, cilvēku un narkotiku tirdzniecības bizness. Atkārtoju, ka tā bija mērķtiecīga un apzināta valsts politika, kas bija domāta Latvijas integrācijai „civilizētajā" jeb „brīvajā" pasaulē, šai Aizspogulijā, kurā katru nekrietnību, nodevību vai stulbumu cenšas attaisnot ar „globalizāciju".

Kas tad ir šī mistiskā globalizācija? Globalizācija būtībā ir tas pats imperiālisms, kas mūsdienās papildināts ar moderno tehnoloģiju iespējām un „atvērto durvju" politiku tradicionālās koloniālās pārvaldes vietā. Tāds pats globāls imperiālisms kā Senās Romas impērijai, Britu impērijai un tagad ASV impērijai. Svarīgs pakļauto tautu kontroles līdzeklis ir impēriskā valūta: Romas denārijs un aurejs, britu sterliņu mārciņa un tagad ASV dolārs. Eiro ir dolāru sistēmas atvasinājums.

Bet nauda, protams, bija, tikai tā nebija mūsu nauda, bet gan arvien jauni ārējie parādi. Tā vietā, lai emitētu savu suverēnu valūtu, kas nepieciešama, lai norēķinātos par precēm un pakalpojumiem, kā arī finansētu tautsaimniecības attīstību, Latvijas valsts aizņēmās vēl un vēl. G-24 kredīti, Lata International afēra, arvien jauni Pasaules bankas un Starptautiskā valūtas fonda aizdevumi utt. Lielākoties šī nauda netika ieguldīta Latvijas tautsaimniecībā, bet tika vienkārši izšķērdēta vai arī samaksāta ārvalstu „ekspertiem", kuri palīdzēja iznīcināt vai komercializēt visu to, kas mums vēl bija. Latvijai palika tikai arvien pieaugoša parādu nasta. Lai šos parādus maksātu, bija nepieciešams vēl un vēlreiz celt nodokļu nastu, kura savukārt vēl vairāk paralizēja Latvijas tautsaimniecību, veicināja korupciju un pelēko ekonomiku. Tauta sāka strauji izmirt it sevišķi vīrieši, kuri zaudēja tradicionālo ģimenes apgādnieka lomu. ANO pētījums šo parādību Austrumeiropas valstīs nodēvēja par „zudušo vīriešu" sindromu. Bērnu dzimstība samazinājās uz pusi, pieauga mirstība un būtiski pasliktinājās vispārējais veselības stāvoklis. Sākās arī darbaspēka aizplūšana, jo uz vietas arvien grūtāk bija dabūt pat mazatalgotu darbu.

Starptautisko institūciju diktētā LB monetārā politika panāca to, ka gandrīz visi bija parādā visiem. Piemēram, daudzi dzīvokļu īrnieki nespēja nomaksāt īri un komunālos maksājumus. Līdz ar to komunālajiem uzņēmumiem pietrūka naudas nepieciešamo resursu iepirkšanai. Lai iepirktu, piemēram, kurināmo, nācās aizņemties bankās. Bet kredītu likmes bija nepiemēroti lielas. Lai maksātu parādus, komunālajiem uzņēmumiem nācās nemitīgi celt savu pakalpojumu tarifus. Bet līdz ar to apburtais loks: rēķinus vairs nespēja samaksāt vēl lielāka īrnieku daļa. Un līdzīgus piemērus mēs varam atrast visās jomās. Nepārtraukti auga dzīves dārdzība. To veicināja arī mērķtiecīgā attiecību sabojāšana ar austrumu kaimiņiem, kur mūsu resursu bāze un tradicionālais noieta tirgus. Protams, viņi reaģēja, pasakot: ja jau jūs tā, tad maksājiet par resursiem pasaules tirgus cenas. Un vienlaikus mēs savu noieta tirgu austrumos atdevām saviem „draugiem" Rietumeiropā un ASV.

Tā kā Latvija gandrīz neko vairs neražoja, bet eksportēja galvenokārt izejvielas un lētu darbaspēku (tā ir raksturīga kolonijas pazīme), tad uzņēmēji (dažādi tirgotāji un pakalpojumu sniedzēji), lai tomēr gūtu peļņu, izvēlējās savus pakalpojumus apgrūtināt ar nesamērīgu tirdzniecības uzcenojumu. Nu jau to sāk atzīt oficiālā līmenī, ka tirdzniecības uzcenojums mūsu (atvainojos, ārvalstu akcionāriem piederošajos) veikalos pārsniedz 200, 500 vai pat 1200 procentus. Arī komunālie un līdzīgi maksājumi

Latvijā ir būtiski augstāki nekā sociāli orientētās attīstītajās valstīs. Tātad no visām sistēmām esam aizguvuši to sliktāko: zemas algas, augstus nodokļus un augstas cenas. Jā, arī augsti attīstītās valstīs mēdz būt augsti nodokļi, bet tur tie tiek izmantoti, lai nodrošinātu modernu bezmaksas infrastruktūru, bezmaksas izglītību un veselības aprūpi, dāsnas sociālās drošības programmas. Taču tas nav raksturīgs Latvijai: pie mums augsti nodokļi domāti valsts parādu maksāšanai. Turklāt augstus nodokļus Latvijā maksā tieši nabadzīgākie iedzīvotāju slāņi, kamēr bagātnieku aktivitātes ir no nodokļiem atbrīvotas (firmu reģistrācija ārzonās, simbolisks nekustāmā īpašuma nodoklis, regresīvais ienākumu nodoklis, spekulāciju atbrīvošana no nodokļiem u.tml.). Un šādos apstākļos Latvijā noorganizēja afēru, kuru nosauca:

„Treknie gadi"

Gribu atgādināt vēl vienu populāru banalitāti, kuru latvieši lētticīgi norija. Kad Saeimā notika debates par brīvu zemes tirgu, tai skaitā ārzemniekiem, E. Repše un citi sazvērnieki pārgudri atkārtoja: „Zemi jau ar maisiem neaizvedīs".

Un te nu skaidrs, kāpēc mūsu bērniem vairs īsti nemāca Latvijas un pasaules vēsturi. Kas nezina vēsturi, tam lemts atkārtot vēsturiskas kļūdas, kuras kādreiz pieļāvuši mūsu priekšteči. Ja mēs zinātu vēsturi, tad mēs zinātu arī to, ka tieši ar šādu banālu apgalvojumu krustneši mierināja latvju cilšu virsaišus, ASV kolonisti mierināja indiāņu cilšu virsaišus un Izraēlas kolonisti palestīniešus.

Zemi varbūt ar maisiem tiešām neaizvedīs (lai gan, piemēram, kūdru, melnzemi, ārstnieciskās dūņas, koksni un citus zemes resursus izved), bet iezemiešus no nopirktās zemes gan var patriekt. Mūsu priekštečiem XIX gadsimta beigās palaimējās, ka Krievijas cara reformu ietvaros radās iespēja savu zemi no baroniem dārgi izpirkt (šo procesu pabeidza tikai Latvijas valsts zemes reforma 1920. gados). Zeme ir Dieva dota bagātība, kas ir galvenais pamats un resurss katras tautas brīvai attīstībai. Vai tiešām mūsu vēsturiskā atmiņa tik īsa, ka piekritām savu zemi iztirgot vēlreiz?

Nav zināms, vai un kad mums vēlreiz radīsies iespēja atgūt savu zemi. Piemēram, Ziemeļamerikas indiāņiem tas neizdevās un šīs tautas faktiski gāja bojā. Palestīnieši par savu zemi cīnās, bet pagaidām nesekmīgi.

Vēsture liecina, ka angļu kolonizatori sākumā apmetās tikai šaurā zemes strēmelē Amerikas austrumu krastā, pārējo kontinentu apdzīvoja neskaitāmas indiāņu ciltis. Lai gan kolonizatori bija labāk bruņoti, atklātā cīņā uzvarēt indiāņus cerību nebija. Tāpēc kolonizatori nolēma rīkoties ar viltu, piedāvājot piekukuļotajiem cilšu virsaišiem „civilizēties" un ieviest brīvo tirgu. Viens no „civilizēšanas" pasākumiem bija zemes privatizācija, kad katrai indiāņu ģimenei tika piešķirts privāts zemes pleķis, kuru nu varēja pirkt un pārdot, ieķīlāt, mantot un … zaudēt. Tas un citi civilizēšanas pasākumi, kā alkohola brīva tirdzniecība, izjauca tradicionālo indiāņu dzīvesveidu, noārdīja indiāņu sociālās saites un citus tikumus. Indiāņi kļuva arvien līdzīgāki saviem baltajiem „brāļiem". Ar dažādām mahinācijām tika panākts, ka veseli indiāņu apgabali ieķīlāja savu zemi un kļuva par „baltā tēva" parādniekiem. Veikli zemes spekulanti uzpūta tirgu (to laiku sauca par „Treknajiem gadiem"), ievilināja indiāņus parādos, bet pēc tam pieprasīja ieķīlāto zemi. Un tā pakāpeniski indiāņus atstūma arvien tālāk rietumu virzienā, bet ieķīlātās zemes pārņēma aizvien jauni kolonisti, spekulanti un laimes meklētāji. Ik pēc laika ASV valdība ar indiāņu virsaišiem slēdza jaunus līgumus, kuros solīja, ka jaunās zemes, uz kurām tika pārvietoti indiāņi, viņiem piederēs uz mūžiem kamēr „zāle augs un plūdīs ūdens". Bet indiāņiem jaunajos apgabalos nācās cīnīties ar citiem indiāņiem (tā teikt, konkurēt brīvajā darba tirgū ar saviem brāļiem), no jauna līst līdumus, pielāgoties citiem klimatiskajiem apstākļiem, pārciest slimību epidēmijas utt. Un tā ar laiku spēku samērs mainījās. Kad indiāņiem kļuva skaidra balto brāļu viltība, bija jau par vēlu. Indiāņus, kuri sāka bruņoti pretoties, vienkārši izkāva. Un tā baltajiem kolonistiem tika zeme „no okeāna līdz okeānam". Šie dramatiskie notikumi labi aprakstīti ASV vēsturnieka Hovarda Zinna grāmatā „Savienoto valstu tautas vēsture".

Banķieru maģija

Baņķieru krāpniecība balstās uz mums iestāstītu muļķīgu pieņēmumu, ka īsta nauda ir tikai dolāri un eiro, proti, „cietā valūta". Katrs „gudrs" latvietis par godu un panākumu apliecinājumu uzskata šo maģisko papīrīšu iegūšanu savā kabatā vai bankas kontā. Patiesībā jēdziens „cietā valūta" ir mantots no laikiem, kad pastāvēja tā saucamais zelta standarts (vēl viena fikcija). Mūsdienās dolārus var drukāt tonnām, bez jelkāda reālo vērtību seguma. Dolāra vērtība balstās uz korumpētu valdību vienošanos, ka naftas un citu stratēģisku vērtību tirdzniecība notiks dolāros un ka daļu iegūto dolāru šīs valstis ieguldīs ASV parādzīmēs, kā arī izmantos kā rezervi savu nacionālo valūtu nodrošināšanai. Pret valstīm, kuras šo kārtību izaicina, tiek vērsts specdienestu spiediens (līderu nogalināšana, apvērsumi) vai militārais potenciāls. Bet parasti jau pietiek ar nacionālo līderu uzpirkšanu un korumpēšanu. Šo procesu labi aprakstījis Džons Perkinss grāmatā „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze", kas tagad iegādājama arī latviešu valodā.

Patiesībā nauda ir tikai nosacīts vērtības simbols, kas domāts, lai atvieglotu cilvēku apmaiņu ar vērtībām. Katra suverēna valsts ir tiesīga emitēt savu suverēnu valūtu savas tautsaimniecības vajadzībām. Ārvalstu valūtas var būt nepieciešamas ārējai tirdzniecībai un ir iegūstamas tieši ārējās tirdzniecības procesā, proti, eksportējot savu preci vai pakalpojumu un iegūto valūtu izmantojot citu preču un pakalpojumu importam. Tas nozīmē, ka Latvijai nekādi ārvalstu aizņēmumi vienkārši nebija vajadzīgi. Vēl jo vairāk tāpēc, ka faktiski šie aizņēmumi netika ieguldīti Latvijas tautsaimniecībā, bet gan tautsaimniecības iznīcināšanā, patēriņa preču nevajadzīgā iepirkšanā, spekulācijās un citās nevajadzīgās lietās. Vai arī tika noziedzīgi notrallināti un iegūla mūsu jaunbagātnieku kontos. Taču, ja runājam par konkrētiem aizņēmumiem, kaitīgi bija ne tik daudz paši aizņēmumi, cik NOTEIKUMI, uz kuriem aizņēmumi tika doti. Piemēram, patreizējais Eiropas Komisijas un SVF kredīts tiek piešķirts ar tādiem noteikumiem, kas izslēdz iespēju šos kredītu atmaksāt normālā veidā. Proti, šis kredīts netiek ieguldīts mūsu tautsaimniecībā, bet nonāk mūsu kreditoru kontos. Un vienlaikus šie noteikumi paredz mūsu reālās ekonomikas tālāku iznīcināšanu un nacionālo resursu izpārdošanu. Tāpēc šo parādu varēs atdot, tikai lēti iztirgojot to, kas mums vēl palicis: Latvijas mežus, dzelzceļu, zemi, infrastruktūras objektus. Ekonomiski aktīvie cilvēki paliek bez darba un ir spiesti izbraukt. Līdz ar to tiek panākts tas pats mērķis, ko angļu kolonizatori panāca Amerikā, iznīcinot indiāņus.

Otrs muļķīgais pieņēmums, uz ko balstās baņķieru krāpniecība, ir ticība, ka bankas mums aizdod reālu (savu vai bankas noguldītāju) naudu.

Tik tiešām, klasiskie banku darbības principi paredz, ka aizdot var to naudu, kura ir bankas akcionāriem vai kuru kāds cits bankā ieguldījis. Piemēram, krājkase pieņem cilvēku noguldījumus, par kuriem noguldītāji saņem 3% gadā (stimuls naudas krāšanai un noguldīšanai). Un pēc tam krājkase šo naudu aizdod citiem, prasot, piemēram, 5% gadā. Aizdodot naudu, bankas klerks rūpīgi pārliecinās, vai ņēmējs būs spējīgs šo kredītu atdot. Procentu starpība domāta bankas darbības uzturēšanai, bankas darbinieku atalgošanai un iespējamo zaudējumu segšanai (piemēram, kāds aizņēmējs miris vai zaudējis darba spējas). Tātad šādai klasiskai bankai ir 100% naudas nodrošinājums. Darbs visai garlaicīgs, bet atbildīgs.

Taču šādas bankas rietumu pasaulē vairs nepastāv, ja neskaita pašu iedzīvotāju organizētas krājaizdevu sabiedrības, atsevišķas municipālās vai valsts bankas.

Kādu laiku rietumu bankās pastāvēja tā saucamā frakcionālo rezervju sistēma. Pieņemot, ka visi noguldītāji vienlaikus savus iekrājumus nepieprasīs, bankām tika atļauts kredītos izsniegt vairāk naudas nekā krājēji noguldījuši. Konkrēti ar likumu noteica, ka banka drīkst kredītos izsniegt 10 reižu lielāku naudas apjomu nekā bankā ir ieguldīts. Lai novērstu banku panikas un noguldījumu zaudēšanu, pēc Lielās depresijas tika ieviesta noguldījumu apdrošināšana un citi ierobežojumi, piemēram, noteikums, ka komercbanka vienlaikus nevar būt arī investīciju banka un/vai apdrošināšanas sabiedrība. Līdz 1970. gadiem šāda stingri regulēta banku sistēma rietumos darbojās gandrīz nevainojami bez lielām krīzēm un panikas. Tomēr jānorāda, ka frakcionālo rezervju sistēma bija iemesls nepārtrauktai inflācijai, jo kredītos izsniegtā nauda faktiski bija pilnīgi jauna nauda, kas radīta ne no kā, proti, tikai ierakstīta aizņēmēja kontā. Līdz ar to pieauga kopējais naudas apjoms apgrozījumā un auga cenas.

Taču jau 1970. gados baņķieru lobiji panāca pakāpenisku banku sistēmas deregulāciju, un dolāra dominētā sistēma, kuru sauca arī par Bretonvudas sistēmu, atteicās no fiksētiem valūtu apmaiņas kursiem. Galvenais iesmels tam bija arvien augošie un nu jau nepanesamie ASV kara izdevumi, kurus tā laika valdība nolēma uzkraut visai pasaulei, sākot tirgot ASV valsts parādzīmes. Līdz ar to sāka svārstīties gan valūtu kursi, gan resursu cenas starptautiskajā tirgū. Nekas vairs nebija drošs un stabils. Lai kaut cik nodrošinātos pret šīm svārstībām, tirgotājiem un ražotājiem tika piedāvāta savdabīga apdrošināšanās, kas izpaudās kā t.s. derivātu tirdzniecība (pašlaik derivātus sauc par toksiskiem vērtspapīriem). Taču drīz vien ar to saistītās spekulācijas pārauga visas saprāta robežas rietumu finanšu sistēma pārvērtās par globālu kazino, kurā tika slēgtas derības par visu: valūtu kursu svārstībām, akciju kursu svārstībām, resursu nākotnes cenām, klimatiskajiem apstākļiem, valstu parādzīmju kursiem, mājokļu cenām, sporta pasākumu peļņu, akciju kursiem, sekundāro ķīlu zīmju kursiem, kara darbības rezultātiem utt. Iznākums bija tāds, ka spekulācijas kļuva par galveno svārstību faktoru, proti, aste sāka pārvaldīt suni.

Kā zināms, derībās viens vinnē, bet cits zaudē, kas vienam vinnests, tas citam zaudējumus. Bet ja šādu azartspēli atbilstoši pieregulē, kazino nama īpašnieks zaudētājos nepaliek nekad. Izņemot gadījumus, kad spēlē iesaistās vairāki kazino nami. Un ja vēl spēlē nevis individuāli spēlmaņi, kas katrs rausta spēļu mašīnas kloķi, bet augstas frekvences datorprogrammas, kas veic tūkstošiem operāciju sekundē …

Tad bankrotē ne vien kazino nami, bet veselas valstis, vērtību zaudē valstu valūtas, tiek izpostītas veselas tautsaimniecības nozares, tiek paspēlēti veselu valstu pensiju uzkrājumi, dabas resursi, uzņēmumi utt. Tieši tādā sistēmā nesaprātīgi integrējusies Latvijas valsts.

Finanšu spekulantu, kurus dēvē arī par finanšu teroristiem, ietekme pēdējos 30 gados pieaugusi tik nesamērīgi, ka faktiski viņi ieceļ un kontrolē valstu valdības un nosaka to politiku. Kad komentētāji runā par globalizāciju, runa ir tieši par naudas varas globalizāciju un centralizāciju. Bankas un tām līdzīgas institūcijas, piemēram, tā saucamie hedžfondi, iespiežas visās dzīves nozarēs un kontrolē visu. Ja tie savās derībās vinnē, visu peļņu, nemaksājot nekādus nodokļus, tie pievāc sev. Ja zaudē, tad liek valdībām savus zaudējumus segt, izspiežot savus nodokļu maksātājus. Tā ir izveidojies savdabīgs globālo banku sociālisms, kurā peļņu privatizē, bet zaudējumus socializē. Piemēram, starptautiskajai Parex bankai nepaveicās spekulācijās, un bankām kalpojošā Latvijas valdība slepenībā nolēma šos zaudējumus likt samaksāt Latvijas nodokļu maksātājiem.

Banku regulācijai mīkstinoties, prasība pēc banku rezervēm faktiski zaudēja jēgu. Ja sākotnēji banku rezervju un izsniegto kredītu apjoma attiecība frakcionālo rezervju sistēmā nedrīkstēja pārsniegt 1 pret 10, tad vēlāk jau 1 pret 20, 1 pret 50, 1 pret 100 utt. Pašlaik vadošās bankas vispār neievēro nekādas rezervju prasības. Pareizāk sakot, vienīgā rezerve ir kredītņēmēju saistības atmaksāt kredītu un procentus, kas parasti ir mainīgas likmes procenti. Sākotnējais bankas piedāvājums ir tikai „zivju iebarošanai" jeb lētticīgu muļķu pievilināšanai. Baņķierus neinteresē arī kredītu ņēmēju spēja kredītu atmaksāt, jo tik un tā valdības iespējamos zaudējumus piedzīs no valstu nodokļu maksātājiem.

Te nu mēs nonākam pie afēras, kas saucās „zviedru bankas" (šo banku mātes uzņēmumi gan reģistrēti Zviedrijā, bet īstos akcionārus mēs nepazīstam). Tātad šīs t.s. zviedru bankas Latvijas tautsaimniecībā nav ieguldījušas nevienu santīmu, bet vairākus gadus ir rausušas pasakainu peļņu. Kreditēšana izpaudās tā, ka aizņēmēju kontos tika ierakstīta summa, kas apliecināja naudu, kuras līdz ieraksta izdarīšanai reālajā pasaulē nemaz nebija. Vienīgā reālā nauda ir tā, ko tūkstoši kredītņēmēju ik mēnesi nes šīm bankām, atmaksājot savas kredītsaistības. Zviedru bankas Latvijā uzpūta klasisku parādu piramīdu, pašas neieguldot nevienu santīmu, taču ar šo fikciju uzpūšot nekustāmo īpašumu tirgu un radot Latvijā lielu inflāciju. Tātad „treknie gadi" tie bija tikai zviedru bankām un tās apkalpojošo iestāžu vadītājiem, nevis tautai. Ja arī bija jūtams algu nominālās summas pieaugums parastajiem cilvēkiem, tad to var izskaidrot tikai ar algu indeksāciju attiecībā pret inflāciju. Tiklīdz noplaka jaunu kredītņēmēju straume, uzpūstais parādu burbulis plīsa, un parastie cilvēki apjauta patieso „trekno gadu" vērtību parādu verdzību.

Tātad zviedru bankas Latvijā ar mūsu valdības, parlamenta, LB un FKTK atbalstu izveidoja gigantisku krāpniecības shēmu, kuras galvenais mērķis bija Latvijas pakļaušana parādu verdzībai. Turklāt neviens „eksperts" nevar sniegt nevienu tautsaimnieciski pamatotu argumentu, kāpēc vispār Latvijā jāielaiž ārvalstu banku un ārvalstu lielveikalu tīkli, kuri tikai nosūc un no valsts un pašvaldībām izved mūsu jau tā noplicināto turību, nosmeļ krējumu no katra mūsu darījuma un pašus mūs atstāj aizvien lielākā parādu verdzībā?

Hameleonu rotaļas beigušās

Par Latvijas sabiedrības nospiestību un pasivitāti vēl labāk liecina fakts, ka protestus neizraisīja pat ASV ziepju operas „Hameleonu rotaļas" seriālu izrādes pārtraukšana. Tūkstoši skatītāju tā arī neuzzināja, kurš būs nākamais Brūkas vīrs un viņas nākamā bērna bioloģiskais tēvs. Bezrūpīgā un ārēji greznā dzīve kaislībās, intrigās, melos, alkatībā, liekulībā, nodevībā un manipulācijās, kurai līdzi juta arī tūkstoši Latvijas skatītāju, beigusies. Ja vien TV kanālos, kuru uztveršanai nu visi pērk vai īrē dekoderus, neturpinātos vēl banālāki meksikāņu seriāli, nebeidzamas ekrāna zvaigžņu intrigas, laimes spēles, realitātes šovi, vardarbības trilleri, datorspēles datoros, porno vietnes internetā, čati, sēdēšana draugos.lv, Facebook, nepārtraukta sazināšanās caur mobilajiem telefoniem, sērfošana internetā, virtuālās naudas pelnīšana ar klikšķināšanu vai ziņu piesūtīšanu citiem, bezmērķīga komentēšana utt. Daudzi jaunieši vairs nespēj dzīvot bez kāda trokšņa fonā, video klipu ņirbēšanas vai nepārtrauktas taustiņu spaidīšanas. Viņi pat guļ kopā ar saviem portatīvajiem datoriem un mobilajiem telefoniem, kļuvuši par elektronisku rotaļlietu vergiem. Tik daudz kontaktu un sazināšanās, tik iespaidīga statistika un maksājamie rēķini, bet būtībā totāla vientulība, pamestība, augstākas jēgas un ideālu trūkums, un kluss izmisums. Apdzisušas un nepiepildītas patērētāju sirdis un parādi, parādi, parādi. Aug jauna paaudze ar nolaupītu bērnību, svešā nedraudzīgā pasaulē, sēdošā dzīvesveidā nomāktu veselību un nekādas dzīves perspektīvas izpostītajā dzimtenē.

Visai šai un citai „izklaidei" kopīgs tas, ka tā cilvēkus atrauj no īstās realitātes, novērš, izkliedē un nogurdina uzmanību, aptur domāšanas procesus galvā, pārveido uztveres un domāšanas veidu, padara atkarīgus no iluzoras, nekur neeksistējošas pasaules, bezjēdzīgi ik dienas nosit stundām mūsu ierobežotā dzīves laika, kuru varētu izmantot daudz vērtīgāk. Un tad arī mūsu dzīve būtu pavisam citādāka.

Par modernajām tehnoloģijām var teikt to pašu, ko par naudu: tās ir labs kalps, bet slikts kungs. Problēma jau tā, ka visa šī virtuālā draza, kas nepārtraukti bombardē mūsu emocionālos punktus un rausta mūsu uzmanību, daudziem viņu apziņā šķiet īstāka un patīkamāka par mūsu īsteno realitāti, kurā tomēr esam spiesti atrasties un dzīvot. Vēl traģiskāk tas, ka minētās virtuālajā telpā kultivētās vērtības alkatību, zemās kaislības, viltu, intrigas, melus, bezrūpību, bezatbildību, nodevību, liekulību, vardarbību, paļaušanos uz laimes spēli, māņticību utt. mēs apzinoties vai neapzinoties pārnesam uz savu reālo dzīvi. Mēs paliekam pret šīm „vērtībām" iecietīgi savā reālajā dzīvē un arī valsts politikā. Visa dzīve kļūst par nebeidzamām, monotonām hameleonu rotaļām viens murgains hameleonu rotaļu seriāls 20 gadu garumā.

Latvijas Republika iesākās ar lētu alkoholu, reketu, blēžu kantoriem, plānotu deindustrializāciju, šoka terapiju, TV seriāliem, pornogrāfiju, prostitūciju, reklāmu lavīnu, tirgus fundamentālistu ideoloģiju, morālo relatīvismu, valsts mēroga afērām un arvien jaunu parādu uzņemšanos. Un tad nu tādai pārstimulētai, pāršokētai, normālas dzīves pamatus zaudējušai un apreibinātai sabiedrībai ar izkliedētu uzmanību nebija grūti iestāstīt, ka valsts var pastāvēt bez ražošanas, ka viss jāprivatizē, ka visu nepieciešamo labāk iepirkt ārzemēs, ka visam iepriekšējo paaudžu celtajam nav nekādas vērtības, ka jāielaiž ārvalstu kapitāls, kas pats par visu parūpēsies un nodrošinās, ka naudu vislabāk nevis sakrāt godīgā darbā, bet aizņemties no ārzemēm vai legāli nozagt utt.

Bet nu, ja negribam aiziet pilnīgā zudībā, ir laiks atgriezties realitātē, kura sākotnēji šķitīs diezgan skarba, taču arī stimulējoša un ne bez entuziasma un jauncelsmes prieka. Ja vien atzīsim realitāti un izlemsim uzņemties atbildību par savu dzīvi un valsti.

Es zinu, ka sākumā tas nebūs viegli kā jau visās neierastās lietās vai centienos atbrīvoties no atkarības. Bet tomēr izslēdziet televizoru, nesēdiet bezmērķīgi internetā, neklausieties neko pasīvi, atstājiet mājās mobilo telefonu un lietojiet to tikai tad, kad patiešām ir nopietna vajadzība. Apspiediet sevī vēlēšanos iedziļināties zemiskās intrigās, bezmērķīgā ziņkārē, citu cilvēku aprunāšanās u.tml. Neklausieties, neskatieties un nelasiet neko, ko jums piedāvā uz pasīvu patēriņu vai izklaidi orientēti mēdiji un reklāmas. Meklējiet tikai to, ko patiešām gribat zināt un saprast. Neesiet elektronisko mēdiju pasīvi vergi, izmantojiet tos tikai kā instrumentus, kad vēlaties orientēties reālajā pasaulē vai kaut ko derīgu paveikt. Šāda atslēgšanās nepieciešama, lai smadzenes atkal spētu uztvert reālo pasauli, lai tās atjaunotu spēju domāt, meditēt, saprast.

Sargiet sevi no mēdiju bombardēšanas un visiem šiem uzmanības izkliedētājiem. Iztīriet savas dzīvojamās un darba telpas, kā arī apkārtni no visa liekā un neglītā, kas novērš, apgrūtina vai izkliedē jūsu uzmanību, slimīgi kairina emocijas u.tml. Izvairieties (atšujiet no sevis) no uzmācīgiem cilvēkiem, kuri mehāniski reproducē mēdijos uzsūktos sārņus, lamā valdību vai kādu citu grupu, atkārto iepriekšējā vakara „Panorāmas" vai kādas partijas propagandu, kā arī no tiem, kas ap sevi izstaro mūžīgu negativitāti, nolemtību, sakāvniecisku pesimismu, iedarbojas kā vampīri vai arī jūs mēģina ievilkt dzeršanā, narkotiku lietošanā vai citos destruktīvos laika nosišanas pasākumos.

Tā vietā sāciet sakārtot savas mājas un apkārtni, izejiet laukā pie dabas, baudiet skaistumu. Apgūstiet kādu derīgu prasmi, apgūstiet kādu svešvalodu vai mūzikas instrumentu. Uzlabojiet savu ēdienkarti ar dabiskiem Latvijas produktiem, pievērsiet uzmanību savam ķermenim un veselības stāvoklim, sāciet to vingrināt un darīt fiziskus darbus, vairāk kustieties un iepazīstiet pasauli ap sevi. Dzīvojiet veselīgi, atbrīvojieties no neveselīgiem ieradumiem. Mācieties dzīvot vienkārši, vērtīgi un ar prieku. Kļūstiet eleganti, skaisti, laipni un pieklājīgi. Iepazīstieties ar saviem kaimiņiem un darba biedriem, atjaunojiet sakarus ar saviem radiniekiem, skolas biedriem un citiem dzīves laikā pazaudētiem cilvēkiem, mācieties ar viņiem sadraudzēties, atrodiet domubiedrus, pārspriediet jūs satraucošus jautājumus.

Neesiet vairs patērētāji, kas pasīvi gaida, kad kāds cits kaut ko noorganizēs no augšas. Tā vietā organizējiet kaut ko paši vai kopā ar saviem jauniegūtajiem draugiem. Sāciet ar maziem sirsnīgiem un tuvinošiem pasākumiem, kas sagrauj barjeras un izkausē ledu. Piemēram, noorganizējiet pikniku vai svinības kādam savam tuvākajam vai kaimiņam (vienalga, kas viņš ir), tikai nedariet to restorānā, bet pašu veidotos apstākļos, bez televizora, Radio 2 vai kāda atskaņotāja fona. Runājiet un dziediet paši, skatieties cits citam acīs, mācieties cits citu saprast, atrast kopīgas intereses un kopīgi veicamus darbus. Atmetiet 20 gadus kultivēto konkurences kultu! Tā vietā mācieties ar citiem sadarboties, palīdzēt, pieņemt palīdzību un solidarizēties. Pārvariet atsvešinātību, kļūstiet par daļu no lielāka veselā.

Vēlreiz un vēlreiz noraidiet mums piešūto pasīva patērētāja un kredītņēmēja (t.i., mūžīgā parādnieka) statusu. Organizējiet paši nu jau kaut ko lielāku (negaidiet sponsoru atbalstu vai sabiedrisko fondu līdzekļus): ielas vai ciema svētkus, regulāras talkas, pašdarbības teātri, sporta pasākumus, derīgu lekciju un pārrunu vakarus, pašdarbības teātri, dziedātāju kopu, pašpalīdzības un sadarbības organizāciju, kooperatīvu, regulāru vietējo ražotāju tirdziņu, pārrunas ar pašvaldības amatpersonām par nepieciešamajām pārmaiņām. To darot, mēs atgūsim dzīvesprieku un entuziasmu, kā arī ticību saviem spēkiem. Un atklāsim, ka naudas trūkums nav problēma, ka viss patiesi vērtīgais šai dzīvē ir bez maksas vai par saprātīgu cenu.

Protams, jādomā arī par savu turību. Šai sakarā jāsaprot, cik svarīgi ir atbalstīt savējos, t.i., vietējos uzņēmējus, vietējos tirgotājus, vietējos ražotājus. Arī tad, ja uz šo brīdi viņu prece vai pakalpojums šķiet dārgāks vai mazāk spožs par ievesto. Jo tā nauda, ko jūs samaksāsiet savējiem, turpinās apgrozīties vietējā kopienā, palīdzēs nostiprināties un augt vietējiem uzņēmējiem, radīs jaunas darbavietas, atgriezīsies caur nodokļiem pašvaldības infrastruktūrā un vēl daudzos veidos darīs bagātākus visus vietējos, tai skaitā jūs personīgi. Jo došana ir saņemšanas otra, neatdalāma puse. Bet nauda, ko jūs atstājat ārvalstu lielveikalā vai bankā (bankas uzliek nodevu katram mūsu maksājumam), lielākoties tiek no jūsu pašvaldības izvesta (banku peļņa, milzīgais tirdzniecības uzcenojums utt.). Tieši tāpēc, ka mēs naudu atdodam par svešzemju produktiem, svešzemju veikalu un banku tīkliem, mēs esam palikuši nabadzīgi un mūsu bērniem nav darba Latvijā.

Globālā ekonomikas krīze nav beigusies, bet ir tikai tā īsti sākusies. Pašlaik sācies jaunāko laiku pasaules vēsturē Lielākās depresijas otrais posms, kas mūs „aplaimos" ar jauniem sabrukumiem un, ļoti iespējams, arī postošu karu, kas var sākties jau šoruden un kura pirmās iezīmes būs naftas cenu milzīgs kāpums un dramatiski starptautiskās tirdzniecības traucējumi. Līdzšinējie Kalvīša, Godmaņa un arī Dombrovska kabineta pasākumi bija vērsti nevis uz krīzes pārvarēšanu, bet gan uz tās padziļināšanu un saasināšanu, uz Latvijas iegrūšanu vēl lielākos parādos un lielākā atkarībā. Tāpēc valdošo aprindu plāni lēti iztirgot pēdējos Latvijas valsts īpašumus (mežus, Latvenergo, dzelzceļus u.c.) ir tikai likumsakarīgi. EK un SVF aizdevuma noteikumi izslēdz šā aizdevuma atdošanu normālā veidā (ar funkcionējošā tautsaimniecībā nopelnītiem ieņēmumiem) Latvijas izpārdošana bija jau iepriekš ieplānota tieši caur šo mums pilnīgi nevajadzīgā EK un SVF aizdevuma mehānismu.

Tāpēc jābūt gataviem izdzīvošanai ārkārtīgi smagos apstākļos. Jāapgūst totālas krīzes apstākļiem nepieciešamās prasmes: apģērbu un apavu šūšana, būvniecība, dažādi amatniecības darbi, pašaizsardzības paņēmieni, dārzkopība, saimniecībā nepieciešamu materiālu ražošana mājas apstākļos, jānodrošinās ar alternatīvām apkures sistēmām, mierīgā garā (kamēr ir tādas iespējas) jānodrošinās ar nelielām nebojājošos produktu, medikamentu, pirmās nepieciešamības preču un izejvielu rezervēm, jāpadomā par sabiedriskās drošības nodrošināšanu apstākļos, kad nedarbosies policija, ugunsdzēsēji un citi dienesti, jāiegādājas materiāli, transportēšanas līdzekļi un darba instrumenti,

kuri var darboties bez elektrības un degvielas u.tml.

Katram jāuzdod sev jautājums un jāieplāno risinājumi šādām līdz šim ierastām lietām: kā es vai mana ģimene dzīvos, ja nebūs elektrības (vai arī to ierobežoti pieslēgs uz kādu stundu diennaktī), centralizētās apkures un ūdens padeves, ja nedarbosies veikalu tīkli un komunālie dienesti, ja ielās siros vardarbīgi laupītāji, ja nedarbosies skolas un slimnīcas, ja nebūs pārtikas produktu vai arī tos tirgos par nepieejamām cenām?

Reālās pasaules fakti

Lai dod Dievs, ka esmu pārspīlējis turpmākās krīzes izpausmes. Nekādā gadījumā nevēlos celt paniku. Panika neko neatrisina un var tikai kaitēt. Bet, ja tomēr pēc kāda laika šīs prognozes pilnīgi vai daļēji īstenosies, tai brīdī šādi ieteikumi būs jau novēloti. Panika var pārņemt tikai nesagatavotus cilvēkus. Aicinu katru domāt un vērtēt ar savu galvu, neizslēdzot arī manis minēto notikumu attīstības scenāriju. Vēl jo vairāk tāpēc, ka jau tagad varam nekļūdīgi konstatēt faktus, kuri liek šaubīties par iespēju, ka mūsu nākotne varētu būt rožaina un bezrūpīga. Skaidrs ir tas, ka nekas vairs nebūs tā, kā bija ierasts iepriekšējos gados. Lūk, daži mani vērojumi.

•    Lai arī juridiski Latvija vēl ir neatkarīga valsts, faktiski savu neatkarību un tautas suvereno varu jau esam zaudējuši. Par to liecina fakts, ka neviens mūsu dzīvei svarīgs lēmums netiek pieņemts bez iepriekšējas saskaņošanas ar starptautiskām institūcijām vai pēc to diktāta. Mēs dzīvojam ārēju varas centru pārvaldītā administratīvā teritorijā, kurai piemīt gandrīz visas klasiskās kolonijas un/vai okupētas teritorijas iezīmes.

•    Protams, Latvijai jau sen nav arī savas valdības un parlamenta, kas pārstāvētu un aizstāvētu Latvijas iedzīvotāju intereses. Tie vīri un sievas, kas sēd un spaida pogas tais iestādēs, neuzdrošinās pat brīvi nošķaudīties, iepriekš to nesaskaņojot ar iestādēm Briselē un Vašingtonā. Pēdējie disidenti un brīvdomātāji, kuri uzdrīkstējās nepakļauties frakciju disciplīnai, uzdeva neērtus jautājumus un mēģināja iesniegt tautai labvēlīgus likumprojektus, bija sastopami 6. Saeimā (varbūt vēl atceraties kluso profesoru E. Grinovski, dīvaino „Tālavas taurētāju" G. Valdmani, dakteri L. Ozoliņu un vēl dažus, kas to darīja). Nu mums ir tikai labi apmaksāta politisko aktieru veidota balsošanas mašīna, kuru aiz diedziņiem rausta globālo varas centru onkuļi. Labākajā gadījumā šo veidojumu varētu saukt par EK/SVF tiešās pārvaldes vietvalžu administrāciju.

•    T.s. politiskās partijas šai sistēmā ir tikai šās ārējās varas un vietējo oligarhu finansēti un kontrolēti brendi (latviešu valodnieki teiktu zīmoli). Gluži kā veļas pulveru markas, kas dižojas ar dažādiem iepakojumiem un reklāmas tekstiem, bet būtībā ir tas pats ķīmiskais produkts, kuram varbūt pielikti atšķirīgi sintētiskie aromatizatori. No visu šo no jauna pārpakoto partiju klāsta (tiem pašiem vēžiem citās kulītēs) vienīgi „Saskaņas centrs" sola būtisku politikas maiņu, taču es nevaru aicināt viņiem akli uzticēties vai viņus nekritiski atbalstīt, jo pats neesmu pārliecināts, vai un kā viņi savas deklarācijas īstenos. Ne jau Latvijas pilsoņi izvirza savus kandidātus parlamenta vēlēšanām. Tos rūpīgi atlasa šo politbiznesa grupējumu vadītāji kopā ar saviem finansētājiem. Kā liecina pieredze, kuru varu apliecināt ar konkrētiem piemēriem, patstāvīgi domājošus, nesakompromitētus un neuzpērkamus cilvēkus viņi savās listēs neliek. Tātad, ja salīdzinām ar padomju laikiem, šai ziņā nekas būtiski nav mainījies. Tolaik kandidātus izvirzīja partijas orgāni un arī tolaik viņi balsoja tā, kā viņu izvirzītājiem vajadzēja. Izņemot 1989. gadu, kad tautas spiediens viņiem lika balsot citādāk. Šo praksi varam atkārtot. Tāpēc es atkārtoju nebūsim pasīvi patērētāji. Lai kas veidotu nākamo parlamentu un valdību, tauta var to piespiest darboties mūsu interesēs.

Par mērķiem tuvākiem un tālākiem

Lai arī uz šo brīdi valsti esam zaudējuši un tauta suvereno varu ir izlaidusi no savām rokām (šo parādību sauc par valsts nozagšanu), mēs to varam atgūt, ja ņemsim vērā visas iepriekšējās kļūdas un spēsim mobilizēties valsts atjaunošanai, sākot no apakšas un gandrīz no nulles punkta. Tieši smaga krīze, kas liek sadurties ar skarbo realitāti, ir vislabākais laiks vērtību pārvērtēšanai un jaunas paradigmas pieņemšanai. 20. gadi savstarpējā konkurencē, alkatībā, korupcijā un nenovīdībā ir pierādījuši šādas politikas graujošo nepiemērotību. Ja gribam savu valsti un vispārēju labklājību, jāorientējas nevis uz konkurenci, bet gan uz sadarbību. Tāpat jāatsakās no nostādnes, pēc kuras tautai jāapkalpo oligarhu saujiņas privātās intereses. Tās vietā liekams kopīgā labuma un vispārējās labklājības princips. Jānoraida „lai mans kaimiņš iznīkst" princips, tā vietā liekot „lai mans kaimiņš uzplaukst". Starp uzplaukušiem kaimiņiem plauksim un drošībā būsim arī katrs mēs. Šis princips ir īstenojams gan ģimenē un darbavietā, gan vietējā kopienā un visā valstī, gan starpvalstu attiecībās.

Kādi varētu būt mērķi un galvenās prasības gan EAK ierosinātajā Rīcības dienas manifestācijā, gan pirmsvēlēšanu diskusijās, gan nākamajai valdībai?

Latvijai jāpasludina visu savu parādu atmaksāšanas moratorijs līdz laikam, kad mēs būsim atjaunojuši savu tautsaimniecību un kļūsim maksātspējīgi. Kategoriski noraidāma Latvijas īpašumu izpārdošana ārzemniekiem (kas maldinoši tiek dēvēta par privatizāciju) parādu kārtošanai. Gluži otrādi apsverama vairāku īpašumu un nozaru nacionalizācija, jo šie īpašumi ir resursi, uz kuriem varam balstīt savas tautsaimniecības atjaunošanu. Bankām, kuras ar negodīgiem paņēmieniem uzpūta tirgu, izraisīja inflāciju un uzbūvēja parādu piramīdu, atņemama darbības licence Latvijā. Pietiks barot ārvalstu blēžus un spekulantus! Mums ir pašiem sava valsts banka (Hipotēku banka) un pēc vajadzības varam sev iekārtot arī citas, vai dibināt savus kredītkooperatīvus. Lai mums neuzkundzētos jauni laventi, kargini un krasovicki, nacionalizējama visa Latvijas banku sistēma. Tas jādara kaut vai tāpēc vien, ka šī sistēma ir bankrotējusi, turpina parazitēt uz mūsu rēķina un nedod nekādu pozitīvu ieguldījumu mūsu reālajā ekonomikā.

Parādu krīze ir globāla problēma. Parādā ir ne tikai Latvija, bet gandrīz visas rietumvalstis. Šie parādi ir neatmaksājami un blēdīgi radīti, tāpēc agrāk vai vēlāk tie būs jānoraksta. Bet Latvija kā viena no visvairāk cietušajām valstīm ir tiesīga moratoriju pasludināt jau tagad, dodot labu piemēru citām valstīm. Ne jau Latvija izdomāja šo globālā kazino krāpšanas sistēmu, mums tā tika uzspiesta no augšas. Tā kā mēs nebijām informēti par šīs krāpnieciskās shēmas dabu un darbības sekām, tad darījums no civiltiesību viedokļa nav spēkā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka šie starptautiskie krāpnieki neko nav ieguldījuši Latvijas tautsaimniecībā, bet tikai mūs gadiem izsūkuši. Arī starptautiskā tiesības un ANO konvencijas aizliedz nacionālo resursu atņemšanu tautām un valstīm. Ja jāizvēlas starp starptautisko spekulantu sistēmas glābšanu un tautu izdzīvošanu (cilvēka tiesībām), tad cilvēcību saglabājušajiem izvēle ir skaidra.

Šim risinājumam ir arī garīgs pamatojums. Augļošana Bībelē pasludināta par grēku. Vēl XVII gadsimtā par augļošanu Rietumu pasaulē draudēja nāves sods (islama zemēs augļošana aizliegta arī mūsdienās). Otrkārt, Bībelē paredzēts t.s. Jubilejas princips. Proti, lai novērstu ekonomikas sabrukšanu un sabiedrības bojāeju, ik pēc laika senajās valstīs, parasti saistībā ar jauna valdnieka nākšanu pie varas, tika izsludināta visu parādu piedošana un ieķīlāto īpašumu atjaunošana. Tas pats darāms arī tagad.

Latvijas Banka ir nacionalizējama un pakļaujama demokrātiskai sabiedrības kontrolei. Tai jākļūst par Latvijas valsts iestādi, kas emitē saimnieciskai attīstībai nepieciešamo suverēnas naudas apjomu. Tas pavērs iespēju finansēt vai ilgā termiņā kreditēt (bez procentiem) tautsaimniecības attīstībai nepieciešamos infrastruktūras modernizācijas un enerģijas nodrošināšanas projektus, kā arī ražošanas objektu radīšanu pirmkārt tajās nozarēs, kurām izejvielas iegūstamas Latvijā (pārtikas rūpniecība, koksnes pārstrādes nozares, ķīmiskā rūpniecība, celtniecības materiālu ražošana, ādu pārstrāde, linu rūpniecība u.c.). Šajos projektos labi apmaksātu darbu iegūs arī tie Latvijas iedzīvotāji, kuri tagad spiesti kā lēts darbaspēks celt citu valstu labklājību. Ražošana un ar to saistītās palīgnozares ir galvenais sabiedrības stabilas labklājības avots. Šiem ieguldījumiem būs multiplicējošs efekts, jo šie projekti radīs maksātspējīgu pieprasījumu pēc visu pārējo nozaru un jomu pakalpojumiem: arī izglītības, zinātnes un kultūras jomās.

Protams, šie procesi notiks pakāpeniski un vairākos posmos, jo patlaban Latvijas tautsaimniecība ir tik iznīcināta un esam tik dziļi integrēti un atkarīgi no starptautiskām piegādēm, ka vienā paņēmienā šis atkarību mezgls nav pārcērtams. Taču tas nav neiespējami, jo arī pēc I pasaules kara Latvija bija izpostīta, cilvēki izkauti un izklīdināti, nebija gandrīz nekādas ārējās palīdzības, tomēr dažos gados mūsu priekštečiem izdevās savu dzīvi padarīt tīkamu un cerīgu.

Taču ievērojami vairāki orientieri, uz kuriem tiekties. Visu, ko varam paveikt paši, pašiem arī jādara. Piemēram, ja RVR ir gatava uzbūvēt jaunus vilcienus „Latvijas dzelzceļam", tad tieši RVR šis pasūtījums arī jāpiešķir, nevis jāmeklē kaut kādi ārzemnieki. Ārzemnieki iesaistāmi tikai tādos mūsu attīstībai svarīgos projektos un tādos apmēros, kuros paši ar saviem spēkiem tiešām nespējam tikt galā.

Anulējami vai pārskatāmi un koriģējami visi tie vispārējie brīvās tirdzniecības jumta līgumi, kuri ir diskriminējoši Latvijai vai darbojas tikai vienā virzienā. To vietā slēdzami konkrēti un līdzsvaroti tirdzniecības, vērtību apmaiņas un starpvalstu sadarbības līgumi. Latvijas iekšējais tirgus ir aizsargājams. Jā, jā, tas ir tas pats ilgi nopulgotais vārds „protekcionisms", kas tā nepatīk ieinteresētiem ārvalstu diplomātiem un ārvalstu biznesa interešu bīdītājiem. Neviena attīstīta valsts par tādu nav kļuvusi bez protekcionisma. Nu nevar taču, piemēram, parādos iedzīts, dažādu uzraugu un inspektoru notrenkāts Latvijas zemnieks viens pats konkurēt ar trekni subsidētiem starptautiskajiem pārtikas karteļiem, kuru apgrozījums mērāms miljardos un kuru tīrumos izmanto vergu darbaspēku! Tāpēc mūsu zemniekiem nepieciešama valsts aizsardzība un atbalsts. Ja negribam mirt badā, pirmkārt atjaunojama tieši lauksaimniecība. Pārtikas pašpietiekamība ir galvenais valsts neatkarības priekšnoteikums un garants.

Noteikti pārskatāmi tie ES noteikumi, kuri diskriminējoši ierobežo mūsu lauksaimniecību (netaisnīgā subsīdiju politika u.c.), zvejniecību, cukura ražošanu un citas jomas. Ja ES vadība tam nepiekrīt, tad no ES vienkārši jāizstājas. Līdzīgi pārskatāma oglekļa dioksīda izmešu kvotu sistēma, kas balstīta uz viltus teoriju par it kā cilvēku darbības izraisītu globālo sasilšanu un kas ierobežo un sadārdzina mūsu attīstību. CO2 kvotas Latvijai noteiktas periodā, kad mūsu tautsaimniecība jau bija iznīcināta, tāpēc tās nav piemērotas valsts attīstībai.

Krīze ir ļoti izdevīgs periods īstu un vērtīgu ārvalstu investoru piesaistei, jo pasūtījumu apjomi starptautiskajā tirgū ir krasi noplakuši. Līdz šim esam Latvijā laiduši un par investoriem godājuši visādus avantūristus ar viņu spekulatīvajiem, bieži vien neesošajiem kapitāliem, kuri bez maksas un sava ieguldījuma pārņēmuši mūsu objektus, cēluši tarifus, baudījuši nepelnītas privilēģijas un parazitējuši. Vai arī šos objektus „iemarinējuši", kā tas notika Ķemeru sanatorijas kompleksa gadījumā. Slēdzot Lattelekom jumta līgumu, mēs dabūjām pasaulē dārgākos sakaru tarifus un pārvilkām svītru pašmāju elektroniskās industrijas attīstībai (VEF un RRR likvidācija). Līdzīgu piemēru ir ļoti daudz.

Taču infrastruktūras modernizācijas un enerģētikas projektos, kā arī dažu rūpnīcu celtniecībā ārvalstu speciālistu palīdzība patiešām būs nepieciešama. Un gadījumos, kad konkrētais objekts ir dzīvīgi nepieciešams Latvijas attīstībai, protams, pieļaujamas zināmas koncesijas un ārvalstu investoru ieinteresēšana, taču šajos darījumos nedrīkst pazust pašas Latvijas intereses. Līgumiem jābūt abpusēji izdevīgiem un līdzsvarotiem, taču ne aplaupošiem vai bijušajām Rietumu kolonijām raksturīgiem. Kā tādu var minēt līgumu, ko Latvija bija gatava parakstīt ar somu firmām Ozolsalas celulozes rūpnīcas būvēšanai. Paldies Dievam, mums izdevās šo nekaunīgo laupīšanas afēru izjaukt, bet celulozes un papīra rūpnīcas mums tiešām IR vajadzīgas!

Var droši apgalvot, ka nekaunīgi piedāvājumi, uzpūstas tāmes un aplaupoši noteikumi raksturīgi globalizācijas periodā izlutinātajām Rietumu firmām. Taču tām vairs nepieder monopolstāvoklis. Piemēram, Āfrikā un islama valstīs ar Rietumu firmām sekmīgi konkurē Ķīnas firmas. Tās strādā lēti un efektīvi, un viņu noteikumi ir attīstības valstīm daudz labvēlīgāki. Ķīna var būvēt gandrīz visu: ātrgaitas dzelzceļus, naftas atradnes (Kurzemē un mūsu teritoriālajos ūdeņos taču ir nafta!), sakaru tīklus, jebkura profila rūpnīcas, atomelektrostacijas utt. Un Ķīna, kura pašlaik cieš no saimnieciskā panīkuma Rietumos, kur bija galvenais Ķīnas preču noieta tirgus, ir ieinteresēta jaunu sadarbības sakaru dibināšanā, tai skaitā Latvijā. Ķīna ir ieinteresēta arī „Zīda ceļa" projektā. Un Ķīnai, kura ir lielākais ASV kreditors, ir arī kapitāls (nekādā gadījumā nedrīkst ņemt Pasaules bankas vai SVF kredītus!). „Zīda ceļa" projektam nav noteikti jābūt saistītam ar Daugavas gultnes pārrakšanu, tā var būt arī ātrgaitas dzelzceļa līnija (šai jomā labākie speciālisti ir ķīnieši, japāņi un vācieši). Kā sadarbības partneris nav noniecināma arī mums kaimiņos esošā Krievija un Baltkrievija. Ja runājam par naftas ieguvi, palīdzēt var arī Venecuēla un citas naftas eksporta valstis. Svarīgi līdzīgos projektos iesaistīt arī mūsu ļaudis, kuri kļūtu par speciālistiem attiecīgajās jomās.

Lai šos attīstības projektus īstenotu, nepieciešams radikāli mainīt nodokļu politiku, atbrīvojot no pārlieku smagās nodokļu nastas darbu un ražošanas attīstībai nepieciešamos resursus. Ceļoties Latvijas labklājībai, noteikti jāpāriet uz lielo algu politiku. Tam būs būtiska nozīme, jo tikai labi atalgoti cilvēki var iztikt bez kredītiem savu dzīves nepieciešamību apmierināšanai, kā arī paši kļūt par krājējiem, noguldītājiem un investoriem. Tikai tā veidosies mūsu nacionālais kapitāls un atkritīs vajadzība pēc aizņēmumiem ārvalstīs.

Nākamais mērķis ir saimniecības decentralizācija un pārvaldes demokratizācija. Ir svarīgi panākt, lai uzņēmumi, iestādes un darbavietas būtu nevis tikai dažos centros, bet katrā pilsētiņā, pagastā un miestā. Kāda gan jēga, ja piena savākšanas mašīnas brauc no Rīgas līdz Lietuvas robežai, bet pēc tam citas mašīnas pārstrādāto un nesamērīgi uzcenoto produkciju ved atpakaļ? Kam vajadzīga tāda izšķērdība un Latvijas apdzīvoto vietu noplicināšana? Kad gribējām izstāties no PSRS, kā vienu no galvenajiem iemesliem uzsvērām pārlieko centralizāciju, varas tālumu no cilvēkiem un gigantomāniju (tos lielobjektus dēvējām par PSRS monstriem), bet vai tagad nav vēl lielāka centralizācija un gigantomānija?

Tātad nevajag mums tos centralizētos un nepilnīgi noslogotos monstrus, kas centralizējuši strauji izmirstošo Latviju! Lieluzņēmumiem būs vieta tad, kad tiks atjaunots Latvijas tautsaimniecības potenciāls un būs nepieciešamība eksportam nodrošināt vienota standarta produkciju. Taču vienlaikus lai dzīvo mazs, pārskatāms un skaists! Katrā pagastā lai ir pienotava, siernīca, graudu kalte, maizes ceptuve, dzirnavas, skaistuma salons, veikals, desu cehs, dažādu amatnieku darbnīcas, iestādes, krājaizdevu sabiedrības, klubs, bibliotēka, skola, baseins, sporta komplekss, citas iestādes, iekoptas un tikai vienam pagastam raksturīgas skaistuma vietas, un pļavās atkal lai ganās gotiņas un citi mājdzīvnieki! Tikai tādā veidā uzlabosies mūsu dzimstība, nostiprināsies ģimenes, veidosies plašs vidusslānis, plauks kultūra, atdzims sociālās saites, izzudīs nabagie un izstumtie. Ja to nevar panākt katrs tikai ar saviem spēkiem, tad to var panākt kooperējoties. Tādā veidā saimniecisko patstāvību atguvušie cilvēki atgūs arī savu varu, un apzīmējums „pašvaldība" atgūs savu sākotnējo nozīmi „pašu pārvalde".

Lai mazinātu atkarību no naftas produktu importa, satiksmes sastrēgumiem un maksas stāvvietām, apsverama lētas sabiedriskā transporta sistēmas atjaunošana. Sabiedriskā transporta krīze lielā mērā izskaidrojama ar tā dārdzību. 1990. gados Latvijā bija salīdzinoši lēta degviela un lētas lietotās automašīnas, kā arī tika visādi veicināta pāreja uz privātu automašīnu izmantošanu. Tagad ir acīm redzams, ka šis ceļš ir strupceļš. Atgādinu, ka padomju laikā brauciens tramvajā maksāja 3 kapeikas, trolejbusā 4 kapeikas, bet pilsētas autobusos 5 kapeikas. Arī starppilsētu autobusi un vilcieni nebija dārgi, tāpēc sabiedriskais transports bija labi noslogots un varēja atļauties lētas biļešu cenas.

2010. gada 2. augusts

Latvijas Tautas tiesību atgūšanas manifests

"Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām" 1. pants deklarē: "Visām tautām ir pašnoteikšanās tiesības. Pamatojoties uz šīm tiesībām, tās brīvi nosaka savu politisko statusu un brīvi nodrošina savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību. Visas tautas savu mērķu sasniegšanai var brīvi rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem [..]. Nevienai tautai nekādā gadījumā nedrīkst atņemt tai piederošos eksistences līdzekļus."

Akli izpatīkot ieinteresētu starptautisko institūciju ieteikumiem un vietējo oligarhu spiedienam, līdzšinējās neoliberālās Latvijas valdības mūsu kādreiz tik plaukstošo Republiku ir likumsakarīgi novedušas līdz reālās tautsaimniecības sabrukumam, demogrāfiskai katastrofai, sociālai polarizācijai, masu bezdarbam un parādu verdzībai. Pakļaujoties starptautiskā spekulatīvā kapitāla spiedienam, Latvija finansiāli noasiņo un ir kļuvusi par savas augstākās vērtības cilvēku un it īpaši jaunatnes eksportētājvalsti. Šāda politika pilnībā atbilst genocīda nozieguma definīcijai, jo pēc ANO 1948. gada "Konvencijas par genocīda nozieguma novēršanu un sodāmību" II panta, genocīds ir ne tikai kādas cilvēku grupas vai tautas fiziska iznīcināšana, bet arī "tādu dzīves apstākļu apzināta radīšana, kas vērsti uz tās pilnīgu vai daļēju iznīcināšanu, garīgu kropļošanu vai dzimstības apturēšanu."

Līdzšinējie A. Kalvīša, I. Godmaņa un V. Dombrovska kabinetu pasākumi bija vērsti nevis uz krīzes pārvarēšanu, bet gan uz tās padziļināšanu un saasināšanu, uz Latvijas pakļaušanu vēl lielākiem parādiem un lielākai atkarībai. Jau pēc rudens vēlēšanām šīs pārkārtotās neoliberālās apvienības nolēmušas pildīt EK un SVF doto solījumu starptautiskajām korporācijām atdot mūsu atlikušos resursus: dabas bagātības un infrastruktūras objektus, šo procesu maldinoši dēvējot par „privatizāciju". Ja šie spēki, kas katru valstisku lēmumu iepriekš saskaņo ar minēto starptautisko organizāciju prasībām, paliks pie varas arī nākamos četrus gadus, turpināsies arī mūsu ekonomikas finansiāla nožņaugšana algu, pensiju un pabalstu samazināšana un nodokļu uzskrūvēšana, šo noziedzīgo darbību maldinoši dēvējot par „taupības pasākumiem". Īstenojot šādu politiku, Latvijas tauta paliks XIX gadsimta dzimtbūšanas laikiem raksturīgā stāvoklī, un arvien jauni tūkstoši darbaspējīgā vecuma cilvēku būs spiesti doties ekonomisko bēgļu gaitās pa ekonomiskās depresijas un karu plosīto pasauli, savus tuviniekus atstājot lēnai izmiršanai.

Līdzšinējā „politiskā elite" ir tik neglābjami sakompromitējusies un savā nacionālo interešu nodevībā aizgājusi tik tālu, ka atpakaļceļš tai ir slēgts Rubikona pārieta. Ja mēs to pasīvi ļausim, viņi ies līdz galam. Kā psihiski sabrucis ārsts, kas tā vietā, lai ārstētu slimnieku, ar ļaunu prieku turpina barot vēža metastāzes. Taču šie alkatīgo interešu kalpi ir aizmirsuši, ka suverenā vara Latvijā pieder nevis viņiem vai starptautisko spekulantu centriem, bet gan Latvijas tautai (Satversmes 2. pants).

Aiz cieņas pret mūsu iepriekšējām paaudzēm un izpildot savu pienākumu mūsu nākamo paaudžu priekšā, mums sava „nozagtā valsts" ir jāatgūst, suverenā vara no jauna jāapliecina un savas intereses kopīgiem spēkiem jānosargā! Viņi ir daži, bet mūsu ir daudz. Neviens Saeimā vai valdībā pieņemts lēmums nedarbosies bez mūsu aktīvas vai pasīvas līdzdalības un sadarbošanās. Gala vārds vienmēr pieder tautai! Tāpat kā piramīdas virsotne nevar pastāvēt bez piramīdas pamatnes, tāpat arī politisko aprindu „augšas" nespēj rīkoties bez apzinātas vai neapzinātas tautas masu sadarbības un tām piedāvāto lomu pildīšanas. Pārāk ilgi esam bijuši iecietīgi pret netaisnību un meliem, un pārāk ilgi esam atkāpušies. Nu ir pēdējais laiks novilkt treknu līniju smiltīs tālāk ne soli, atkāpties vairs nav kur! Pietiks pasīvi norīt aizvien jaunus oligarhijas savtīgo interešu krupjus!

Tāpēc aicinām katru Latvijas iedzīvotāju, neatkarīgi no vecuma, dzimuma, tautības, pilsonības, reliģiskās pārliecības un dzīves filozofijas, mobilizēties solidārai cīņai par savām tiesībām un cilvēcisko cieņu! Gan Eiropas Arodbiedrību federācijas iniciētās Rīcības dienas pasākumos, kas ieplānoti šā gada 29. septembrī, gan priekšvēlēšanu kampaņas gaitā aicinām apspriest un atbalstīt šādas nākotnes politikas vadlīnijas un mērķus:

•     Pasludināt visu Latvijas parādu atmaksāšanas moratoriju līdz laikam, kad būsim atjaunojuši savu reālo tautsaimniecību un kļūsim maksātspējīgi! Kategoriski noraidīt Latvijas resursu un infrastruktūras izpārdošanu ārzemniekiem!

•     Nacionalizēt Latvijas Banku un uzdot tai emitēt no parādiem brīvu, suverēnu valūtu tautsaimniecības atjaunošanas projektu finansēšanai caur Attīstības bankas mehānismu, perspektīvā panākot pilnu nodarbinātību un īstenojot lielo algu politiku!

•     Atņemt darbības licenci bankām, kas ar maldinošu reklāmu un blēdīgām shēmām uzpūta Latvijas nekustāmo īpašumu tirgu, izraisīja inflāciju un radīja parādu piramīdu, nodarot Latvijai milzīgus zaudējumus, kā arī bankām, kas nav ieguldījušas un nav gatavas ieguldīt SAVUS līdzekļus Latvijas reālajā ekonomikā!

•     Reformēt Latvijas nodokļu sistēmu, būtiski samazinot nodokļu nastu, ar kuru apgrūtināts darbs un darbam nepieciešamie resursi, kā arī pirmās nepieciešamības patēriņš, bet apliekot ar lielākiem nodokļiem zemi, finanšu spekulācijas, kā arī tos uzņēmumus, kuri, izvairoties no nodokļiem, reģistrējušies ārpus Latvijas robežām. Ieviešams progresīvais ienākumu nodoklis un ar nodokļiem neapliekams iztikas minimums kā strādājošiem, tā pensionāriem. Atlaides paredzamas tikai ražotājiem, jaunu darbavietu radītājiem un lielām ģimenēm.

•     Ieviest saprātīgus iekšējā tirgus aizsardzības pasākumus, lai mūsu 20 gadus vārdzinātajām ražošanas nozarēm dotu iespēju atkopties un nostiprināties! Jo galvenais sabiedrības attīstības un stabilas labklājības avots ir ražošana un ar to saistītās palīgnozares. Katrs šo aizsardzību var veicināt ikdienā, vienmēr dodot priekšroku vietējiem ražojumiem un vietējiem uzņēmējiem. Tādējādi mūsu nauda paliks vietējās kopienās, palīdzēs tām nostiprināties un augt turībā. Pašu spēkiem visādi veicināma kooperācija.

•     Valsts neatkarības galvenais priekšnoteikums ir pārtikas pašpietiekamība. Tāpēc pirmkārt atbalstāma, aizsargājama un stimulējama ir lauksaimniecības atdzimšana.

•     Veicama vispārēja decentralizācija un varas demokratizācija, lai ražošana, vara un

citi iestādījumi būtu koncentrēti nevis dažos centros, bet katrā apdzīvotā vietā.

• Veikt partiju finansēšanas kārtības un vēlēšanu kārtības reformu. Reformas mērķi: dot tiesības kandidātus vēlēšanām izvirzīt pašai tautai no sava vidus un savos vēlēšanu apgabalos, dot vēlētājiem tiesības atsaukt pašu ievēlētos pārstāvjus, atbrīvot tautas pārstāvjus no atkarības no finansētājiem, līdzsvarot likumdošanas, izpildvaras un tiesu varas atzarus.

Aicina šo sarakstu papildināt ar citiem uz mūsu kopējo labklājību vērstiem priekšlikumiem un prasībām!

Aicinām šo manifestu dažādiem līdzekļiem izplatīt starp saviem draugiem, paziņām un domubiedriem, kā arī apspriest aktīvāko cilvēku lokā un organizēties šo prasību atbalstam un īstenošanai!

Projekts, kas 2010. gada 18. augustā tika iesniegts streiku organizēšanas komitejai (streiks.lv)

Ko mēs īsti gribam un kā to panākt?

Nevar par programmām nosaukt tos 4000 zīmju sacerējumus, kurus partijas piedāvā vēlētāju muļķošanai. Labākajā gadījumā tie ir tukšu solījumu, skaistu frāžu, lozungu vai asprātīgu izteicienu sakopojumi, nevis rīcības programmas. Pat lielākās un naudīgākās partijas nav uzskatījušas par nepieciešamu izstrādāt izvērstu rīcības programmu. Par ko tas liecina?

Taču vispārējais propagandas patoss ir skaidrs: ja ne palielināt, tad vismaz nesamazināt cilvēku ienākumus, ja ne samazināt, tad vismaz nepalielināt nodokļu slogu. Tikmēr neviena pozīcijas un opozīcijas partijām nav atsaukusi savus solījumus SVF, EK un citām neokoloniālisma institūcijām, bet Finanšu ministrijas dzīlēs ir sagatavotas „Nodokļu un nodevu sistēmas attīstības pamatnostādnes 2011.2015. gadam", kuras paredz būtisku nodokļu sloga palielināšanu tūlīt pēc vēlēšanām. Tātad vēlētājiem partijas stāsta vienu, bet praktiskai īstenošanai gatavo pavisam citu politiku. Es saprotu, ka meli var šķist skaisti un vilinoši, taču meli ir un paliek tikai meli, un nelga ir tas, kurš uz meliem paļaujas. Vēl jo vairāk tāpēc, ka līdzīgi meli tika sacerēti arī iepriekšējās vēlēšanu kampaņās.

Virtuālo tēlu maģija

Patiesību sakot, mani nepārsteidz pašu partiju stratēģija. Ja jau viņiem šis apmānīšanas triks ir vairākas reizes tik spoži izdevies, tad kāpēc to pašu neatkārtot vēlreiz? Kur aitas, tur cirpēji, un abi savās lomās ir tik ērti iejutušies. Tas ir filozofiskais jautājums par upura un noziedznieka sadarbību nozieguma izprovocēšanā un veikšanā: upuris, kas pakļāvīgi sadarbojas, faktiski pats izprovocē noziegumu, ar savu lētticīgo nevarību ievedot protenciālo noziedznieku kārdināšanā. Ja vēlētāji būtu izglītotāki, aktīvāki un prasīgāki, neviens taču viņiem tik nekaunīgu darījumu nepiedāvātu! Ja arī piedāvātu, tad ciestu neveiksmi.

Taču es nespēju iejusties tos cilvēku ādā, kuri kārtējo reizi gatavojas 2. oktobrī par šiem krāpniekiem balsot! Es saprastu, ja sabiedrības vairākums ļautu sevi piešmaukt vienu reizi, bet ja uz tā paša rupjā grābekļa cilvēki gatavojas uzkāpt jau sesto reizi pēc kārtas (!), tad kurš ir īstais blēdības vaininieks, un vai piekrāptajiem jau sen nebūtu laiks padomāt par diagnozi savai ierastajai rīcībai?

Pirms vēlētāji nav iekrituši galējā pirmsvēlēšanu histērijā, es aicinu visus mierīgi pārdomāt par ko viņi īsti gatavojas balsot?

-   Vai par iesmiņķētajiem, safrizētajiem un retušētajiem ģīmjiem plakātos?

-   Vai par profesionālu reklāmaģentu sagatavotajiem TV klipiem?

-   Vai par profesionālu sabiedrisko attiecību speciālistu sacerētajiem lozungiem?

-        Vai par pakalpīgu žurnālistu un ārvalstu aģentūru sacerētajiem ideoloģiskajiem mītiem?

-   Vai par pazīstamām, kaut kur TV redzētām sejām?

-   Vai par kandidātu tautību, dzimumu un vecumu?

-      Vai par speciālistu sagatavotām gludām frāzēm, ko satrenēti kandidāti šad tad rūpīgi nocitē pakalpīgu TV un radio raidījumu vadītāju aizvējā, neko būtībā nepasakot?

-   Vai tas ir azarts par savu iedomāto „komandu" kā sportā?

-      Vai par sarakstos iekļautiem profesionāliem aktieriem, sportistiem un komponistiem, kuri, Saeimā iekļuvuši, mēmi nosēd savu termiņu?

-       Vai jūs saprotiet, ka par jūsu vieglprātīgo attieksmi nākotnē būs jāsamaksā visiem Latvijas iedzīvotājiem (izņemot, protams, t.s. eliti, kas no nodokļiem izvairās un visu šo vēlēšanu farsu finansē) ar savu nabadzību, atkarību, nepanesamajiem nodokļiem, masu bezdarbu, piespiedu emigrāciju, vispārēju sabiedrības degradāciju, valsts sabrukumu?

Ja jau jūs tik lēti noticat šiem nekaunīgajiem partiju meliem, tad kāpēc pēc vēlēšanām nepieprasiet, lai partijas savus solījumus tomēr pildītu vai arī atkāptos?

Sniegšu vienu raksturīgu piemēru. 2003. gadā sabiedrības aptauju dati liecināja, ka vairāk nekā 80% Latvijas iedzīvotāju ir pret Latvijas iesaistīšanos Irākas un Afganistānas karos (laikā, kad tādas ietekmīgas ES valstis kā Vācija un Francija Irākas okupācijā neiesaistījās). Tomēr vairāki ietekmīgi un arī bagāti politiķi un masu mēdiju enkuri izvērsa plašu melu kampaņu un panāca balsojumu par Latvijas iesaistīšanos karā. Tagad zinām, ka visi minētie karā iesaistīšanās argumenti bija safabricēti meli, bet Latvija aizvien karo un no mūsu nodokļiem finansē šos karus, kuri tikai vēršas plašumā. Kāpēc jūs atkārtoti atbalstījāt partijas, kuras meloja un klaji ignorēja sabiedrisko domu? Kāpēc jūs neprasāt, lai tagad šie bagātie politiķi no savas kabatas kompensē netaisnīgajos karos iztērēto nodokļu maksātāju naudu? Kāpēc neprasāt, lai šie vvf, ēlertes, repšes, kalnietes un citi kara kurinātāji paši savus bērnus ieģērbj plankumainos lindrakos un nosūta karot, ja jau viņiem šie kari tik nepieciešami? Kāpēc viņi paši neņem rokās kalašņikovus un nebrauc karot, bet sūta jūsu bērnus? Vai jūs nesaprotiet, ka latvieši, kas savulaik daudz cietuši no okupācijām, tagad paši ir svešu zemju okupanti?

Visi panākumi savulaik tika sūri izcīnīti

Astoņu stundu darba diena, piecu dienu darba nedēļa, atvaļinājumi, vecuma pensijas, minimālā alga, sociālās garantijas, vispārējas vēlēšanu tiesības, sieviešu un bērnu tiesības, vārda un sirdsapziņas brīvība, tiesības apvienoties arodbiedrībās un cita veida biedrībās, tiesības uz taisnīgu atalgojumu par darbu, tiesības uz vispārēju izglītību, tiesības lietot dzimto valodu, tiesības uz saimniecisku suverenitāti, tiesības uz tautas pašnoteikšanos, tiesības uz savu kultūru, tiesības uz pajumti, pārvietošanās brīvība…

Šo sarakstu var turpināt, un šie jēdzieni vēl 1990. gadu sākumā šķita tikpat pašsaprotami kā saule debesīs. Ja ne nodrāzti. Jo parasti jau cilvēki pārāk neaizdomājas par to, kas viņiem ir stabili nodrošināts vai mantots, vai iegūts bez pašu pūlēm un upuriem.

Taču vēl pirms kādiem 140 gadiem šīs idejas bija revolucionāras, par tām runāja un sapņoja slepenībā, to nesējus vajāja policija, par to paušanu cilvēkus nogalināja, pūdēja cietumos, izsūtīja uz Sibīriju, nodedzināja viņu mājas.

Mums vajadzētu būt lepniem un pateicīgiem savu senču priekšā, ka tieši Latvija bija ne vien šo revolucionāro ideju galvenais centrs Krievijas impērijā, bet arī viens no pasaules centriem cīņā pret feodālo un oligarhisko tradīciju!

Cīņa par šīm tiesībām prasīja vairāku paaudžu pašaizliedzīgus upurus, arī dzīvības upuri. Tie cilvēki, kas par šīm tiesībām sāka cīnīties, paši nepiedzīvoja šo tiesību īstenošanu. Viņi sevi upurēja, lai viņu bērni, bērnu bērni un arī mēs varētu šīs tiesības baudīt!

Tieši Latvijā notika Kauguru un citi līdzīgi nemieri, kas galu galā noveda līdz dzimtbūšanas iekārtas atcelšanai visā Krievijas impērijā. Tieši Latvija bija galvenais 1905. gada revolūcijas centrs! Tā laika latvieši, riskējot ar savu dzīvību, savācās slepenos pulciņos, izplatīja aizliegto literatūru, organizēja streikus un demonstrācijas, organizēja aizliegtās arodbiedrības, dibināja neskaitāmas citas biedrības, kas izplatīja idejas, organizēja tautiešu sadarbības tīklus, kultūras un izglītības pasākumus, saimnieciskās veicināšanas biedrības, pašpalīdzības biedrības un kooperācijas kustību. Tikai XX gadsimta sākumā izveidojās pirmās politiskās partijas, un tās organizēja nevis ciniski finansētāji (lai gan arī tad bija visādas provokācijas), bet gan cilvēki paši. Tas nebija vienkārši, jo pretestība un represijas bija bargas, necilvēcīgas, viltīgas un nežēlīgas. Palasiet Augusta Deglava „Rīgu", brāļu Kaudzīšu „Mērnieku laikus", Valdemāra Kārkliņa ciklu „Dieva zeme" un Pāvila Rozīša „Valmieras puikas" ( arī „Cepli", kurš jau iezīmēja degradācijas tendences brīvajā Latvijā). Atgūstiet savu vēsturisko atmiņu! Tas ir ļoti svarīgi, lai mēs spētu orientēties arī šīs dienas apstākļos!

Zaudētās tiesības jāatgūst no jauna

Un ja mēs šodien redzam, ka minētās tiesības vairs netiek ievērotas, zaudē savu sākotnējo nozīmi, tiek metodiski noārdītas, un atkal galvu pacēlusi oligarhiskā un feodālā tradīcija, tad ir skaidrs, ka mēs savu senču panākumus esam aizmirsuši un citādi noniecinājuši, ka esam kā negudri skrējuši pakaļ mānīgiem vilinājumiem, ka esam ļāvuši deģenerēties mūsu solidaritātes jūtām pret tuvākajiem, morālei un sirdsapziņai.

Un ir skaidrs, ka neviena oligarhu vai ārvalstu spekulantu finansēta partija mums šīs zaudētās tiesības nepienesīs uz paplātes 3. oktobra rītā. Nāksies vien pašiem atkārtot to pašu ceļu, kuru kādreiz mūsu labā jau bija nogājuši mūsu leģendārie, izcilie priekšgājēji, un kuru iekarojumus mēs neesam nosargājuši. Lai dod Dievs, ka šis ceļš šoreiz nebūtu tik asiņains kā mūsu senčiem, bet jānoiet tas būs. Vai arī jāpazūd no vēstures kā tautai.

Motivācija mums var būt tāda pati kā mūsu priekšgājējiem: šīs cilvēko cieņu nodrošinošās tiesības nodot mantojumā mūsu bērniem un bērnu bērniem, kā arī gādāt, lai viņi tās turētu godā un modri sargātu.

2010. gada 16. septembris

Attīstīt valsti vai palikt par koloniju tā ir mūsu pašu brīva izvēle

Ko tik nesola partijas šajā pirmsvēlēšanu periodā, taču neviena nerunā par galveno un būtisko: kā tas varēja notikt, ka labi attīstīta Otrās pasaules valsts 20 gados pārvērsta par parādos iestigušu atkarīgu teritoriju, kurai likumus un lēmumus diktē citi? Pat Valdis Dombrovskis ir spiests atzīt, ka Latvija ik dienu patērē par diviem miljoniem latu vairāk nekā nopelna. Gadā šis pārtēriņš sasniedz jau 730 miljonus, bet patiesībā vēl vairāk. Taču neviens neanalizē, kādi bijuši šīs nu jau 20 gadus ieilgušās krīzes cēloņi, un kas būtu jādara, lai Latvija beidzot sāktu attīstīties. Tas nozīmē, ka arī šīs vēlēšanas nekādas būtiskas pārmaiņas Latvijas līdzšinējā politikā neienesīs.

Pelēkos vadmalas svārkos tērptu vīru spēks

Varbūt šai sakarā būtu lietderīgi paraudzīties, kā savu valsti attīstījušas tās nācijas, kuras tagad tiek sauktas par lielvarām. Piemēram, pēdējā superlielvalsts ASV.

Kad 13 Ziemeļamerikas kolonijas 1776. gadā guva politisku neatkarību no britu impērijas, tās bija nesalīdzināmi sliktākā stāvoklī nekā Latvija 1990. gadā. Ja Latvija no PSRS mantojumā saņēma modernai dzīvei piemērotu infrastruktūru, veselas rūpniecības nozares (lai arī ne visos gadījumos modernāko tehnoloģiju), zinātniskos institūtus, vispusīgi izglītotus cilvēkus, pilnu nodarbinātību un egalitāru sabiedrību, tad britu impērija savām Amerikas kolonijām bija vispār aizliegusi jebkādu rūpniecību pat naglas un kniepadatas amerikāņi nedrīkstēja ražot paši. Visi rūpnieciskie izstrādājumi bija jāieved no Anglijas, un līdzekļus šim importam amerikāņi guva, ar vergu darbaspēku audzējot un Lielbritānijai pārdodot nepārstrādātu kokvilnu. Lai arī ASV kolonisti bija salīdzinoši izglītoti, tā bija pretrunu sašķelta, etniski un reliģiski jaukta sabiedrība, kas skaitliski nebija daudz lielāka par Latvijas iedzīvotāju skaitu mūsdienās.

Pēc Neatkarības deklarācijas pieņemšanas un militāras uzvaras pār Lielbritānijai uzticīgo karaspēku Amerikas kolonistiem pašiem bija jāuzņemas atbildība par jaunās valsts turpmāko likteni. Bija divas iespējas. Populārais Neatkarības deklarācijas autors un parakstītājs Tomass Džefersons aicināja arī turpmāk paļauties uz kokvilnas eksportu, Anglijas rūpniecisko preču importu un Anglijas banku finansējumu. Populārs viņš bija tāpēc, ka cilvēkiem vispār raksturīga tendence neko savā dzīvē krasi nemainīt, jo viss jaunais cilvēkos iedveš bailes. Džefersonu atbalstīja arī Anglijā dzīvojošais brīvā tirgus ideoloģijas pamatlicējs Ādams Smits, kurš Ameriku brīdināja no savas industrijas veidošanas, jo tā tiem radīšot „vien zaudējumus un nesīs nelaimi".

Turpretī pirmais ASV prezidents un armijas virspavēlnieks Džordžs Vašingtons, riskējot kļūt nepopulārs un rēķinoties ar sīvu impērisko spēku un cilvēku inerces pretestību, piedāvāja organizēt savu nacionālo rūpniecību. Viņu atbalstīja finansists Aleksandrs Hamiltons, kurš par šo tēmu daudz rakstīja „Federālistu avīzē" un izstrādāja ASV dinamiskas attīstības plānu, kuru nosauca par „Ziņojumu par rūpniecību", kā arī dibināja no Lielbritānijas neatkarīgu „Amerikas valstu banku", kuras vadībā tika izveidota nacionālā banku sistēma. Dž Vašingtons Hamiltonu iecēla par pirmo ASV finanšu ministru.

Ierodoties uz prezidenta inaugurācijas ceremoniju, Dž. Vašingtons atteicās uzģērbt smalko Anglijā ražoto smokingu, bet tā vietā izvēlējās rupjas pašaustas drānas uzvalku. Apmēram tādu pašu, kādus vēl XIX gadsimta beigās valkāja latviešu zemnieki un nacionālā inteliģence. Tas bija ļoti svarīgi, ka tieši ASV prezidents ar personīgo piemēru iedvesmoja pārējos amerikāņus (salīdziniet šo rīcību ar Latvijas politiķu skandalozajām ārišķībām 1990. gadu sākumā un arī vēlāk).

Lai pārtrauktu atkarību no angļu importa, importa preces apgrūtināja ar lielām ievedmuitām, un jaunā Amerikas valsts savus līdzekļus ieguldīja infrastruktūras, izglītības un rūpniecības jomās. Jā, sākotnēji šī politika amerikāņiem radīja daudz neērtību, jo ievestās preces kļuva dārgas, bet vietējie ražojumi nebija tik izskatīgi un sākotnēji arī to kvalitāte nebija tik laba. Taču ievedmuitas barjera deva iespēju un aizsargāja valsts subsidētās nacionālās rūpniecības dzimšanu un nostiprināšanos. Amerikāņi noraidīja visu anglisko atteicās pat no Anglijas kolonijās audzētās tējas, paši kļūstot par kafijas lietotājiem.

Tāda bija ASV attīstības cena: paciest zināmas neērtības šodien, lai baudītu pasaulē spēcīgākās industrijas priekšrocības nākotnē. Tieši tā rīkojās arī citas industriālās valstis, kuras mūsdienās mēdz saukt par attīstītām vai bagātām. Ar vienu vārdu šādu politiku sauc par PROTEKCIONISMU, bet sistēmu par nacionālās ekonomikas sistēmu. Arī Latvija, būdama daudz labākos apstākļos, 1990. gadā varēja izvēlēties sekot ASV paraugam. Taču tā izvēlējās pilnīgi pretēju ceļu: demontēja savu industriju un paļāvās tikai uz importu un ieinteresētu ārvalstu „ekspertu" ieteikto politiku. Tāpēc arī rezultāti pilnīgi pretēji.

Koloniālās administrācijas vietā „Grēcīgā Trīsvienība"

Lasītāji varbūt iebildīs, ka tas bija sen, un šī mācība vairs nav piemērota mūsdienu apstākļiem un jaunajai globalizācijas paradigmai.

Patiesībā nekas nav būtiski mainījies. Ja agrāk noteikumus upurvalstīm diktēja lielvalstu koloniālās administrācijas, tad tagad tas notiek smalkākā veidā.

Jāsaprot, ka globalizācija ir tas pats vecais imperiālisms, tikai tas tiek īstenots modernākiem līdzekļiem un caur citām institūcijām. Arī britu impērija vēl līdz XX gadsimta vidum bija globāla un lepojās, ka „saule virs tās nenoriet". Tā savām kolonijām diktēja, ko tās drīkst darīt un ko nedrīkst, kā arī tām uzspieda nevienlīdzīgus, aplaupošus līgumus. Šī klasiskā koloniālā sistēma sabruka tikai 1960. gados. Mainījies arī globālais hegemons: Lielbritānijas vietu ieņēmusi tās bijusī kolonija ASV. Mainījusies arī sistēma: ASV, atšķirībā no Lielbritānijas, upurvalstīs nedibina savu koloniālo administrāciju, tikai zemeslodi ir apjozusi ar vairāk nekā 1000 lielākām un mazākām karabāzēm un neskaitāmām „brīvā tirgus" institūcijām, kuras maldinoši tiek dēvētas par starptautiskām. Kur vien iespējams iztikt bez aviācijas un tankiem, ASV administrācija paļaujas uz korumpētām atkarīgo valstu valdībām un pasīviem šo valdību pavalstniekiem, kuru izklaidei Amerika eksportē savu šova industriju.

Noteikumus mūsdienu upurvalstīm diktē ASV un citu lielvalstu kontrolētās globālās institūcijas, kuras korejiešu izcelsmes Kembridžas universitātes pasniedzējs, ekonomikas doktors Ha Džūn Čangs (Ha Joon Chang) nodēvējis par „Grēcīgo Trīsvienību" (to pretstatot kristiešu sludinātajai „Svētajai Trīsvienībai"), bet bijušais katoļu pāvests Jānis Pāvils II dēvēja par „grēka struktūrām". Ārvalstu padomniekus un ekspertus, kuri diktē politiku upurvalstu valdībām, Ha Džūn Čangs nosaucis par „sliktajiem samāriešiem" (pretstatā Bībelē aprakstītajam labajam samārietim). Un šīs galvenās „Grēcīgās Trīsvienības" institūcijas, kuras varētu saukt arī par neokoloniālisma instrumentiem, ir Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules banka un Pasaules Tirdzniecības organizācija. Tāpēc tā nav nejaušība, ka tieši SVF un PB diktēja Latvijas valdības politiku jau kopš 1990. gadu sākuma un diktē arī tagad. Šādas politikas sekas ir viegli prognozējamas: vēl lielāki parādi, lielāka atkarība un lielāka nabadzība. Līdzīgi kā citām valstīm, kuras pakļāvušās SVF, PB un PTO diktātam.

Lielvalstis noņem kāpnes, pa kurām pašas tikušas pie bagātības un varenības

ASV Nacionālās politekonomiskās sistēmas teorētiķis un Vācijas ekonomiskās sistēmas pamatlicējs Fridrihs Lists, analizējot Lielbritānijas impērisko politiku, 1841. gadā rakstīja:

"Tas ir plaši izplatīts viltīgs paņēmiens: kad kāds ir sasniedzis varenības augstumus, viņš nostumj kāpnes, pa kurām tur uzkāpis, lai atņemtu šādu iespēju citiem, kas tur gribētu nonākt pēc viņa. Šajā paņēmienā slēpjas Ādama Smita kosmopolītiskās doktrīnas noslēpums."

Šo impērisko viltību nav izpratušas vai nav gribējušas izprast pat mūsu nacionālistu organizācijas. Sludinādamas pliku etnisko nacionālismu, faktiski tās tikai sašķeļ Latvijas sabiedrību un lej ūdeni uz kosmopolītisko laupītāju dzirnavām. Jau minētais F. Lists uz šo kļūdu norādīja jau XIX gadsimtā:

„[..] etniski un lingvistiski balstīts nacionālisms ir tikai viena no sastāvdaļām nācijas veidošanas procesā. Bez ekonomiskā nacionālisma jeb nacionālās ekonomikas sistēmas etniskā nacionālisma idejām trūkst ārējā nodrošinājuma un mehānisma šo ideju spēka izmantošanai."

Saprast, izplānot un īstenot!

Par valstu attīstības principiem, krīzes pārvarēšanu, F. Lista un citu nacionālās ekonomikas klasiķu devumu esmu rakstījis savā 2000. gadā izdotajā grāmatā „Jaunā pasaules kārtība un mēs paši". Bet nu šo tēmu iztirzājis arī Emīls Jakrins savā tikko izdotajā grāmatā „Ekonomiskais patriotisms". Visiem, kuriem rūp Latvijas nākotne, iesaku izlasīt šo grāmatu. Lūk, viens citāts no E. Jakrina darba:

„Nacionālās ekonomikas veidošanā Lists lielu lomu atvēlēja valdībai, kas atšķirībā no savām interesēm sekojošiem indivīdiem spēj rūpēties par visas nācijas ekonomisko un politisko stiprināšanu. Valdības galvenie uzdevumi nacionālās ekonomikas ietvaros ir veidot ekonomikas institucionālo struktūru, kas orientēta uz rūpnieciskās ražošanas aizsardzību un attīstību, veidot iekšzemes transporta infrastruktūru, lai stiprinātu iekšzemes tirgus vienotību, uzlabot izglītības līmeni, pakārtojot to nācijas interesēm, un finansiāli stimulēt jaunievedumus un izcilus sasniegumus visās sabiedriskās dzīves jomās, tādējādi stimulējot nācijas mentālā kapitāla vairošanu. Pēc Lista domām, nācijas mentālo kapitālu nevar pavairot, paļaujoties uz finanšu kapitāla gravitēšanu pretim lielākās peļņas iespējām un labāko zemes un darbaspēka resursu izmantošanu. Mūsdienu ekonomistu žargonā runājot, nācijas mentālais kapitāls nevairojas brīvā tirgus pašregulācijas rezultātā."

Iesaku izlasīt arī latviešu valodā nesen izdoto bijušā PB galvenā ekonomista Džozefa Stiglica grāmatu „Globalizācija un neapmierinātība ar to", kā arī jau minētā Kembridžas universitātes pasniedzēja Hadžūna Čanga darbus (diemžēl pagaidām tikai angļu valodā; varbūt kāds jau ir iztulkots krieviski):

Chang, Ha Joon. Kicking Away the Ladder Development Strategy in Historical Perspective, London: Anthem Press, 2002.

Chang, Ha Joon. "Kicking Away the Ladder. An Unofficial History of Capitalism, Especially in Britain and the United States", Challenge, 2002.

Chang, Ha Joon. "Kicking Away the Ladder: Infant Industry Promotion in Historical Perspective", Oxford Development Studies, 2003.

Chang, Ha Joon. "Kicking Away the Ladder: The "real" history of free trade", Globalization and the Myths of Free Trade. History, Theory, and Empirical Evidence, ed. by Anwar Shaikh, Routledge, 2007.

Chang, 2007 — Chang, Ha Joon. Bad Samaritans. The Myth of Free Trade and the Secret History of Capitalism, London: Bloomsbury Press, 2007.

Domājošus un patriotiskus cilvēkus aicinu izstrādāt Latvijas industriālās attīstības plānu tuvākajam un tālākajam periodam, kā arī no sava vidus izvirzīt valdību, kas būtu gatava šo plānu pārvaldīt un tajā iesaistīt visus Latvijas iedzīvotājus, arī tos, kas bija spiesti Latviju atstāt. Ņemot vērā mūsu bēdīgos demogrāfiskos rādītājus, Latvijai nedrīkst būt lieku cilvēku.

2010. gada 23. septembris

Latvija arvien dzīvo aizvakardienā

Es netiekšos līdzi tiem žurnālistiem un politologiem, kuri pēc vēlēšanām visi kā viens apgalvoja, ka tieši šādus vēlēšanu rezultātus esot gaidījuši un prognozējuši. Nē, es tādus negaidīju un neprognozēju. Es vispār kampaņā neiesaistījos, neaģitēju par kādu partiju (jo neviena mani nepārliecināja), bet gan mudināju domāt par būtisku vēlēšanu sistēmas maiņu, deputātu atbrīvošanu no finansētāju atkarības un atbildības radīšanu savu vēlētāju priekšā. Šo tēmu jau pavasarī izklāstīju rakstā „Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību", kas viegli atrodams internetā. Neraugoties uz to, vēlēšanu rezultāti mani sarūgtināja. Ne tāpēc, ka pie varas netika kāds grupējums, bet tāpēc, ka man rūp Latvijas nākotne, kuras apdraudējums šo vēlēšanu iespaidā tikai pieaudzis.

Latvija arvien bez valdības

Latvija jau ilgu laiku eksistē bez valdības šā vārda sākotnējā nozīmē, t.i., mums nav tādas administrācijas, kura pārstāvētu un aizstāvētu Latvijas un tās pilsoņu intereses pasaulē, mērķtiecīgi rūpētos par līdzsvarotu valsts attīstību un tās interesēm tuvākā un tālākā perspektīvā. Pēdējā Kalvīša administrācija, Godmaņa un Dombrovska administrācijas bija tādas pašas „valdības" kā Augusta Kirhenšteina apstiprinātā valdība 1940. gadā vai t.s. latviešu pašpārvalde Hitlera Vācijas okupācijas periodā. Ja Kirhenšteina „valdība" paklausīgi pildīja Maskavas kremļa emisāra un PSRS vēstniecības darbinieku gribu, ja „latviešu pašpārvalde" Ostlandes militārās virspavēlniecības atļautajos rāmjos risināja dažus iekšējās sadzīves jautājumus okupācijas apstākļos, tad Dombrovska valdība ar lielu pārcentību pilda SVF, PB, Eiropas komisijas un pat ārvalstu vēstniecību trešās šķiras darbinieku norādījumus un vēlmes. Protams, uz Latvijas nākotnes un tās iedzīvotāju rēķina.

Šāda prakse nav nekas jauns un tās lietderība ir viegli izskaidrojama. Ja Maskavai, Berlīnei, Briselei vai Vašingtonai nāktos pašām diktēt sev vēlamo impērisko politiku, ieceļot savus gubernatorus, šāds klajš diktāts varētu izraisīt Latvijas iedzīvotāju sašutumu, pretestību un sabotāžu. Tad viss būtu skaidrs: cilvēki pazītu savu apspiedēju, izmantotāju vai aplaupītāju. Tāpēc visu zemju imperiālisti par gudrāku uzskata pakļautajās valstīs iedibināt nacionāli iekrāsotas vietvalžu administrācijas, kuras īsteno attiecīgajai impērijai nepieciešamo politiku, izskaidro tās nepieciešamību vietējiem iedzīvotājiem, to pasniedz kā nacionālām interesēm atbilstošu vai vismaz kā mazāko ļaunumu. Šādus režīmus sauc par vietvalžiem, marionešu valdībām, ielikteņiem, kolaborantiem, svešo kungu pakalpiņiem, kompradoriem un citādi.

XX gadsimta beigas un XXI gadsimtu gan raksturo divas jaunas nianses. Savu gribu impēriskie centri diktē nevis pa tiešo saviem ielikteņiem pakļautajās teritorijās, bet šim nolūkam izmanto tādas pārnacionālas organizācijas kā SVF (Starptautiskais valūtas fonds), PB (Pasaules banka), PTO (Pasaules tirdzniecības organizācija), Eiropas komisija. Tikai vērīgākie cilvēki savos meklējumos atklāj, ka galvenie SVF, PB akcionāri un galvenie politikas noteicēji PTO ir ASV un Rietumeiropas lielvalstis. Arī Eiropas Komisija pārstāv ietekmīgāko ES dalībvalstu un starptautisko korporāciju gribu. Vēl viena jauna nianse ir tā, ka arī pašas rietumvalstu valdības ir sava veida ielikteņi, kuru darbību nosaka ietekmīgākās starptautiskās korporācijas un it sevišķi privātas finanšu institūcijas, kuras pieņemts saukt par bankām. ASV milzīga ietekme uz prezidentu un tā administrāciju ir arī jau prezidenta Eizenhauera definētajam militāri industriālajam kompleksam, kas kļuvis par valsti valstī. Taču arī militārā birokrātija ir lielā mērā pakārtota finanšu oligarhijai, kura mūsdienās ieguvusi vēl nepieredzētu varu un ietekmi. Visu šo sarežģīto impēriskās dominēšanas sistēmu pieņemts saukt par globalizāciju.

Par valdību neierobežotu pakļaušanos minētajai finanšu oligarhijai liecina vēsturē vēl nepieredzēta banku glābšanas akcija, kura turpinās jau trešo gadu un kurā iesaistījušās visas rietumvalstis un Centrālās Eiropas valstis, izņemot Islandi. Pēdējais finanšu spekulantu upuris ir latviešiem pazīstamā Īrija, kuras parāds bankām pēkšņi palielinājās par 50 miljardiem dolāru un kuras nekustamo īpašumu vērtība uz šo brīdi samazinājusies par 20%.

Banku glābšanai rietumvalstu valdības, tai skaitā Latvijas valdība, jau iztērējušas vairākus desmitus triljonus dolāru, taču tas ir tikai piliens jūrā, jo vairāku megabanku bilancēs ir ne ar ko nenosedzama toksisko vērtspapīru (t.s. derivātu) masa, kuras nominālvērtība sasniedz aptuveni pusotru kvadriljonu (1500 triljonus) dolāru (pasaules gada kopprodukts svārstās robežās no 50 līdz 60 triljoniem dolāru). Tātad banku sistēma ir bankrotējusi, taču tā to neatzīst un steidz izmantot savu ietekmi uz valdībām, lai iegūtu laiku un par valdību sagādāto (no iedzīvotājiem izspiesto) glābšanas naudu uzpirktu reālus resursus un reālus īpašumus. Šajā mākslīgi radītajā parādu piramīdā Latvija ir tikai viens mazs segments, taču bankām ir svarīgi, lai neviena valsts neizslīdētu no to tvēriena, kā to nesen izdarīja Islande. Jo tas no šo banku viedokļa būtu slikts piemērs pārējām valstīm.

Ko nozīmē Vienotības nosacītā uzvara Saeimas vēlēšanās (nosacītā tāpēc, ka Vienotībai nav balsu vairākuma un teorētiski iespējama valdības sastādīšana bez Vienotības)?

Tas nozīmē, ka vēl straujāk turpināsies Latvijas izlaupīšana, iedzīvotāju reālo ienākumu apcirpšana, darbavietu likvidēšana, uzņēmumu bankrotēšana vai pārcelšanās uz labvēlīgāku vidi, cilvēku izceļošana uz ārvalstīm (lai gan pēdējo tendenci sarežģīs fakts, ka arī Lielbritāniju un Īriju ir pārņēmusi saimnieciskā depresija). Jauna tendence būs atlikušo Latvijas valsts un pašvaldību uzņēmumu izpārdošana ārzemniekiem, arvien lielāku zemes, mežu un citu resursu apjomu nonākšana ārvalstnieku īpašumā. Arī t.s. nekustamos īpašumus paredzēts nodot ārvalstu banku pārvaldībā, par ko liecina īpašu meitas uzņēmumu dibināšana pie bankām, kuras nodarbojas ar nekustamo īpašumu apsaimniekošanu, parādu un īres piedzīšanu no Latvijas iedzīvotājiem.

Kāpēc ārvalstu dominētajām institūcijām izdevīga tieši „Vienotības" uzvara vēlēšanās?

„Vienotības" pārstāvji jau sen sevi pierādījuši kā viscentīgākie un vispaklausīgākie ārvalstu institūciju gribas izpildītāji un pakalpiņi. Es nevēlos idealizēt apvienību „Par labu Latviju", taču tā pārstāvēja vietējos uzņēmējus, kuri kaut vai aiz tīri egoistiskām interesēm nebija ieinteresēti Latvijas resursu nonākšanā ārvalstnieku kontrolē. Tāpat ļoti neērta starptautiskajam kapitālam būtu neprognozējamā un spurainā Aivara Lemberga nonākšana pie varas.

Zīmīga ir rietumvalstu valdību sajūsma par V. Dombrovska uzvaru. Tā iedvesmoja finanšu oligarhijas pakalpiņus visā pasaulē, jo sniedza praktisku piemēru, kā var panākt, lai iedzīvotāji paši labprātīgi nobalsotu pret savām interesēm. Faktiski liela Latvijas iedzīvotāju daļa nobalsoja par savu iznīcināšanu un par tādu banku oligarhu interesēm, kuru uzvārdus un dzīvesvietas viņi pat nenojauš.

Kā tas varēja notikt?

Apgrieztais totalitārisms arī Latvijā

Amerikā dzīvojušais psihoanalīzes pamatlicēja Zigmunda Freida brālēns Eduards Bernejs (Edward Bernay) pamatoti tiek uzskatīts par modernās propagandas tēvu, tikai mūsdienās šo cilvēku apziņas manipulācijas metodi sauc par sabiedriskajām attiecībām jeb PR tehnoloģijām. Pirmo reizi Bernejs kļuva slavens, kad viņš Amerikas sievietēm „iemācīja" smēķēt publiskās vietās. Cigaretes šajā akcijā viņš nosauca par „brīvības lāpām" sieviešu emancipācijas un atbrīvošanās simbolu. Tikai vēlāk „atbrīvotās" sievietes aptvēra, ka kļuvušas par narkotiskās vielas nikotīna verdzenēm, bet tabakas kompānijas no šīs akcijas guva vēl nebijušu peļņu. To pašu tehnoloģiju vēlāk sekmīgi izmantoja kosmētikas un farmācijas industrijas, kā arī citi patēriņa preču ražotāji.

Mazāk zināms, ka Eduards Bernejs ar līdzīgām manipulācijas metodēm pārliecināja amerikāņus atbalstīt ASV iesaistīšanos vairākos karos. Savā 1928. gadā izdotajā grāmatā „Propaganda" Eduards Bernejs rakstīja, ka „inteliģenta masu viedokļu un organizēto ieradumu manipulācija ir svarīgs demokrātiskās sabiedrības elements" un ka manipulatori „veido neredzamo valdību, kurai pieder patiesā vara valstī". Propagandu, lai neciestu no šā jēdziena negatīvā zemteksta, Bernejs ieteica dēvēt par sabiedriskajām attiecībām. Mūsdienās arī Latvijā nav nevienas iestādes vai vērā ņemama uzņēmuma, kurš neizmantotu labi atalgotus sabiedrisko attiecību jeb PR speciālistus.

Savukārt Prinstonas Universitātes profesors, politiskais filozofs Šeldons Volēns (Sheldon Wolin) šo vadāmās demokrātijas paveidu nosaucis par inverto jeb apgriezto totalitārismu. Atšķirībā no klasiskā totalitārisma, kāds valdīja Staļina PSRS, Hitlera Vācijā, Pinočeta Čīlē vai Pol Pota Kambodžā, apgrieztajam totalitārismam nav nepieciešams harizmātisks vadonis un nežēlīgs represiju aparāts, jo iedzīvotāju paklausība tiek panākta šķietami labprātīgi, manipulējot ar faktiem, izdomājumiem un emocijām, it sevišķi ar bailēm. Vispadevīgākais vergs ir cilvēks, kurš pats neapzinās savu verdzību, bet uzskata, ka rīkojas savas brīvas gribas vadīts.

Problēma reakcija risinājums

Protams, PR tehnoloģijas ir bezgala dažādas un aptver visas dzīves jomas, taču gandrīz visas šīs metodes var reducēt uz vienkāršu formulu: problēma reakcija risinājums. Problēma var būt reāla, mērķtiecīgi radīta, pārspīlēta (uzpūsta) vai pat pilnīgi izdomāta. Šī reālā, uzpūstā vai izdomātā problēma rada visas sabiedrības vai kādas sabiedrības daļas reakciju. Šī reakcija var būt uztraukums, bailes, panika, agresija vai arī citas emocionālas reakcijas: aizskarta godkāre, alkatība, apdraudējuma sajūta u.tml. Un tad kāds, kurš parasti vienlaikus ir arī problēmas radītājs, piedāvā risinājumu, kurš tiek pasniegts kā mazākais ļaunums, ja salīdzina ar uzpūstās problēmas draudiem. Šādu shēmu var izmantot vairākas reizes pēc kārtas, jo šodienas risinājums ir rītdienas problēma, kura savukārt izraisa prognozējamu reakciju, kas prasa jaunu risinājumu. Jaunais risinājums tiek pasniegts kā „mazākais ļaunums", ja salīdzina ar jauno problēmu, bet ir lielākais ļaunums, ja salīdzina ar sākotnējo problēmu.

Iesaistīšanās šādā ciklā ir kā nonākšana apburtajā lokā, no kura nav acīmredzamas izejas pastāvošās uzskatu paradigmas ietvaros. Kā norādījis Einšteins, problēmu nevar atrisināt tajā izpratnes līmenī, kurā šī problēma radīta. Lai atrastu izeju, jāpāriet uz citu paradigmu.

Šādas manipulācijas piemēri sastopami ik uz soļa. Nosaukšu dažus.

Dienu pirms referenduma par Latvijas iestāšanos ES vārds televīzijā tika dots Eināram Repšem, kura paziņojums skanēja apmēram tā: „Ja rīt Latvijas pilsoņi nenobalsos par Latvijas uzņemšanu ES, tad jau parīt no rīta Doma laukumā būs Krievijas tanki."

ASV 2001. gada septembrī vaina par tirdzniecības torņu sagraušanu tika uzvelta viduslaiku apstākļos alās mītošiem islāma fundamentālistiem. ASV sabiedrības reakcija uz šo notikumu un tā interpretāciju tika izmantota, lai sāktu vairākus karus, kā arī būtiski ierobežotu pašu amerikāņu pilsoniskās brīvības un cilvēka tiesības.

Oligarhijas kontrolētie masu mēdiji (pēc tam arī pārējie) izplatīja mītu par cilvēka darbības izraisītu globālo sasilšanu, kas draudot ar dramatiskām klimata pārmaiņām, polāro ledāju izkušanu, lielu teritoriju applūšanu, badu, epidēmijām utt. Publikas reakcija globālo korporāciju kontrolētajām institūcijām ļāva aplikt valstis ar oglekļa izmešu nodokli, kontrolēt valstu ražošanu, tirgoties un spekulēt ar oglekļa izmešu kvotām. Neraugoties uz to, ka daudzi zinātnieki minēto teoriju apgāzuši un notikusi šo falsifikāciju atmaskojošā „klaimitgeita", manipulācijas ar oglekļa kvotām ir pavērušas ceļu strauji augošam triljonu biznesam, kas balstās uz nekaunīgiem, bet agresīvi tiražētiem meliem. Melus par cilvēku izraisīto globālo sasilšanu māca, sākot jau no bērnudārziem, bērnu literatūras un filmām.

Tipisks caurmēra patērētājs, sekojot dzīves stila diktātam, daudz patērē neveselīgo lielveikalu produkciju un viņam ir sēdošs dzīvesveids, parasti TV vai datora ekrānu priekšā. Agrāk vai vēlāk viņa organisms novājinās un parādās slimību simptomi. To veikli izmanto farmācijas industrija, ar savām TV reklāmām suģestējot dažādas slimības. Rezultāts ir tāds, ka cilvēki nemaina savu neveselīgo dzīvesveidu, bet top arvien atkarīgāki no medikamentiem, kuri domāti nevis ārstēšanai, bet slimību simptomu nomākšanai. Līdz ar to liela cilvēku daļa, pārsniegusi pusmūža vecumu, medikamentus rij burtiski saujām un ir pastāvīgi komercializētās medindustrijas klienti līdz kapa malai.

Pēc SVF un PB priekšrakstiem Latvijā 1990. gados tika ieviests hroniska naudas trūkuma režīms, proti, Latvijas Banka mērķtiecīgi emitēja saimnieciskās attīstības un citu jomu vajadzībām nepietiekamu naudas apjomu. Tas ierobežoja vai pat paralizēja visas Latvijas attīstībai svarīgās jomas, bet vienlaikus Latvijā tika pieļauta brīva, neierobežota un nekontrolēta citu valūtu ieplūšana un cirkulēšana. Tas bija stimuls Latvijas resursu izpārdošanai. Lai apmierinātu cilvēku reakciju uz hronisko naudas trūkumu, līdz ar Latvijas iekļaušanu ES tika atvērtas durvis nekontrolētai ārvalstu banku darbībai Latvijas teritorijā (arī Parex banka pēc savas struktūras, nerezidentu noguldījumu īpatsvara un saistības ar t.s. sindicēto aizņēmumu būtībā bija starptautiska banka). Latvijas valsts šīm ārvalstu bankām neuzlika par pienākumu kreditēt ražošanu un infrastruktūru, bet tām ļāva brīvi aplikt ar nodevām visas mūsu naudas plūsmas un kreditēt patēriņu, tātad importu. Šīs ārvalstu bankas Latvijā izdarīja to, kas tām nav atļauts mītnes zemēs: uzpūta nekustāmo īpašumu burbuli, izraisīja lielu inflāciju un uzbūvēja klasisku parādu piramīdu, Latvijas tautsaimniecībā neieguldot ne centa savas naudas. Un tagad šai situācijai atrasts „risinājums": jauns aizņēmums no EK un SVF, kas domāts ārvalstu banku glābšanai, Latvijas ievilināšanai vēl lielākos parādos un Latvijas resursu izpārdošanai, lai atmaksātu šos parādus. Politikas diktētājs atkal ir tas pats SVF, kurš šo politiku uzspieda sākotnēji jau 1990. gados. Citu valstu pieredze liecina, ka šādus parādus uz SVF noteikumiem nemaz nav iespējams atmaksāt, tie tikai pieaug.

Atkal uz tiem pašiem nacionālā jautājuma grābekļiem ..

Pozitīvā nozīmē sabiedrību var apvienot kopīgi mērķi, piemēram, valsts attīstības programma, kuras īstenošanā katram atvēlēta sava nozīmīga loma. Negatīvā nozīmē sabiedrību vai kādu tās daļu var apvienot kopīgs ienaidnieka tēls. Arī 4. maija režīms šo uz bailēm balstīto manipulācijas paņēmienu ir sekmīgi izmantojis jau kopš paša iesākuma, Tautas fronti pretstatot Interfrontei, radot tādas absolūtā ļaunuma ikonas kā

Rubiks, Ždanoka, Maskava, Putins …

Parasti manipulējošās partijas piekrīt, ka tās nav ideālas, bet tad seko retoriska piebilde Orvela stilā: „Bet jūs taču negribat, lai atgriežas Rubiks?". Un tam seko sakramentālais aicinājums visiem doties uz vēlēšanām un atdot balsis ja ne par savu iemīļoto elku, tad vismaz par „mazāko ļaunumu".

Tieši šāda manipulācija jau kuro reizi tika izmantota arī pēdējo vēlēšanu kampaņā. Izmantojot augsto Saskaņas Centra (SC) reitingu socioloģiskajās aptaujās, gandrīz visi masu mēdiji, pašas partijas un t.s. eksperti uzkurināja baiļu histēriju, apgalvojot, ka SC ir Maskavas Kremļa partija, Krievijas prezidenta Putina sadarbības partneris, ka tā plāno ieviest otru valsts valodu, piesaistīt Latviju Krievijai, veikt vardarbīgu izrēķināšanos ar latviešiem Biškekas stilā (šis mīts dzima, izraujot no konteksta un sagrozot J. Urbanoviča teikto intervijā laikrakstam „Telegraf") u.tml. Tātad vēsts būtībā bija tā pati, kādu pirms Latvijas formālās iekļaušanas ES raidīja E. Repše.

Ņemot vērā, ka daudzi cilvēki (ne tikai latvieši) patiešām savulaik ir cietuši no padomju režīma un šī tēma visus šos 20. gadus tikusi nemitīgi uzsildīta, uzkarsēta un saasināta, lielas sabiedrības daļas reakcija instinktu līmenī bija viegli paredzama, un arī šoreiz manipulācija ar baiļu faktoru attaisnojās.

Šai iebaidīšanas akcijai bija divi galvenie rezultāti. Pirmkārt, vēlēšanās necerēti lielu atbalstu guva radikālāko kolaborantu apvienība „Vienotība" un tās šķietami vēl radikālākais spārns „Visu Latvijai" (atcerēsimies, ka pirms vēlēšanām bija plānota VL un TB/LNNK saplūšana ar „Vienotību", taču tad pēkšņi taktika mainījās, neizpaužot vērā ņemamus iemeslus, jo ideoloģiskā ziņā un radikālismā VL ne ar ko būtiski neatšķiras no „Vienotībā" jau iekļautās „Pilsoniskās savienības"). Otrkārt, ar lozungu „Krievi nāk" tika pārkliegtas īstās Latvijas kolonizācijas briesmas, kuras nāk pavisam no citas puses un kuru īstenošanai pie varas nepieciešami tieši „Vienotības" kolaboranti. Šo tēmu iztirzājis arī Juris Paiders NRA rakstā „Krie vi nāk un viltus nacionālisms".

Lai arī ienaidnieka tēls tiek saistīts ar Maskavu, tomēr par konkrēto ienaidnieku Maskavas aģentiem neapšaubāmi tiek uzskatīti Latvijā dzīvojošie t.s. krievvalodīgie gan Latvijas pilsoņi (drīz tādi būs visi krievvalodīgie), gan vēl atlikušie nepilsoņi. Tātad runa faktiski ir par iekšējā ienaidnieka tēlu, un visa šī stratēģija apzināti vai neapzināti ved starpetniskas konfrontācijas vai pat pilsoņu kara virzienā. Pat ja ienaidnieka tēla stratēģiem neizdosies izprovocēt pilsoņu karu (kas smagas saimnieciskas un sociālas krīzes apstākļos ir viegli izdarāms), tie maksimāli izmantos un jau izmanto „skaldi un valdi" taktiku. Jebkurā gadījumā aukstā kara periods Latvijas teritorijā vēl nav beidzies. Dzīvojam aizvakardienā.

Ja neskaita dažas asimilējušās personas ar krieviskiem uzvārdiem, visus šos gadus krievvalodīgo pārstāvji ir tikuši atstumti no lemšanas Saeimas un valdības līmenī. Krievvalodīgie nav marsieši, viņi ir mūsu kaimiņi, mūsu kolēģi darbā, kopā ar mūsu bērniem iet skolās, bērnudārzos un armijā. Viņi personīgi nav okupanti. Zināmā vēstures periodā, saistībā ar PSRS politiku, viņi apmetušies Latvijā, tāpat kā daudzi latvieši tās pašas politikas iespaidā apmetās rietumvalstīs. Krievvalodīgie lielā vairākumā darbojas Latvijai svarīgās nozarēs (tranzīts, dzelzceļa infrastruktūra, transports, celtniecība), maksā valstij nodokļus. Atgādinu, ka nodokļi bez pārstāvniecības bija viens no Amerikas revolūcijas galvenajiem cēloņiem.

Tomēr domāju, ka krievvalodīgie šo stāvokli paciestu bez lielām traumām, ja vien šo latvisko valdību politika būtu bijusi sekmīga. Ja Latvija latvisko valdību vadībā būtu izveidojusies par attīstītu labklājības valsti, tad arī pašiem latviešiem un latviešu valodai būtu tik augsts prestižs, ka krievvalodīgie visai labprāt iekļautos visos procesos, labprāt lietotu latviešu valodu, samērā ātri latviskotos un/vai pat pilnīgi asimilētos.

Taču noticis ir tieši pretējais. Ļaujot sevi manipulēt ar ienaidnieka tēlu un „mazākā ļaunuma" filozofiju, latvieši katrās vēlēšanās ir atbalstījuši nevis savus godprātīgos, uz attīstību noskaņotos tautiešus, bet gan trešās šķiras kolaborantus, kuri pazemīgi kalpo starptautiskajam spekulatīvajam kapitālam. Līdz ar to Latvija ir pārvērsta par atpalikušu, parādos iestigušu un nabadzīgu koloniju, kura gandrīz neko neražo, bet kuras galvenā eksportprece ir lēts darbaspēks un nepārstrādātas dabas bagātības ar zemu pievienoto vērtību.

Tas tad arī, manuprāt, ir galvenais iemesls, kāpēc latviešiem un latviešu valodai ir tik zems prestižs. Ja jau paši latvieši atsakās no visa latviskā un labprāt samierinās ar angļu valodas un svešā dzīves stila invāziju, ārvalstu bankām, lielveikaliem, Briseles un Vašingtonas diktātu visās dzīves jomās, ar perspektīvu kļūt par ārzemnieku kalpiem gan dzimtenē, gan citās rietumvalstīs, tad kāda gan var būt cittautiešu motivācija mācīties un lietot latviešu valodu, cienīt valsts simbolus un kļūt par Latvijas patriotiem?

Es saprastu, ja latviešu nacionālās partijas izstrādātu pozitīvu valsts attīstības programmu un tās ietvaros īstenotu tādus pozitīvās diskriminācijas pasākumus, kuri veicinātu latvisku daudzbērnu ģimeņu veidošanos, tādējādi ar laiku panākot būtisku latviešu īpatsvara pieaugumu Latvijā. To saprastu arī cittautieši, taču nekā tamlīdzīga nav. Tā vietā latviešu nacionālisms parazitē uz destruktīva negatīvisma un manipulācijām, kultivējot iekšējā ienaidnieka tēlu, radot apstākļus latviešu bēgšanai no dzimtenes un uzturot labvēlīgu vidi Latvijas resursu nonākšanai ārzemnieku īpašumā.

Kā uz šā fona vērtēt „Vienotības" deklarēto gatavību uz zināmiem noteikumiem pieļaut SC līdzdalību valdošajā koalīcijā?

Manuprāt, šo gājienu viņiem ieteicis kāds trešās šķiras ASV vēstniecības darbinieks vai Briseles ierēdnis. Vispirms vēlos norādīt, ka arī SC Saeimā tika ievēlēta bez sava valsts attīstības plāna. Lai gan SC paspārnē dibinātā RTFL darba grupa bija izstrādājusi kaut ko valsts attīstības plānam līdzīgu, partija šo programmu nepieņēma un nepopularizēja. Līdz ar to arī SC iekļāvās tai uzspiestajā ienaidnieka tēla paradigmā, un SC atbalstītāji SC kandidātu sarakstu etniski attīrīja no latviskiem uzvārdiem, ja neskaita pašu J. Urbanoviču un J. Ādamsonu. „Vienotības" nodoms ir acīm redzams: iesaistīt SC savā kolaborantu politikā un ar to šo krievvalodīgo apvienību diskreditēt. Man nav sevišķi ilūziju par SC, jo arī šī apvienība veidota pēc tiem pašiem principiem kā viņu latviskie sāncenši, taču SC pieļautu lielu un varbūt neatgriezenisku muļķību, ja tiešām uzķertos uz šā „Vienotības" āķa.

Globalizācija ir beigusies, kungi!

Lai izrautos no vecās, neveiksmīgās paradigmas, ir jāizprot laikmeta gars, kas mūsdienās strauji mainās. Tas vēstures periods, kuru ierasts dēvēt par globalizāciju un ko raksturoja globālo institūciju diktāts, neierobežotas karstās naudas plūsmas,

blēdīgas shēmas un toksisku vērtspapīru spekulācijas, neoliberālisma brīvās tirdzniecības dogmas, vēl nepieredzēta sociālā polarizāciju gan starp valstīm, gan šo valstu iedzīvotājiem, neofeodālās tendences un ASV neapstrīdēta dominēšana, ir beidzies ar pasaules mēroga saimniecisku depresiju. Tie pasākumi, kurus maldinoši dēvē par pretkrīzes pasākumiem, šo depresiju ir tikai padziļinājuši.

ASV ir kļuvusi par pasaulē lielāko parādnieci, un tās kreditori (no kuriem lielākais ir kompartijas vadītā Ķīna) strauji samazinājuši ASV valsts parādzīmju iepirkšanu. Pasaules ekonomikas smaguma centrs un dzinējspēks ir jau pārvietojies uz austrumiem. Zelta un sudraba cenas starptautiskajā tirgū ir sasniegušas nebijušus rekordskaitļus, kas liecina par ASV dolāra un citu galveno valūtu vērtības strauju krišanu. Sācies nežēlīgs valūtu karš, kuru raksturo ASV hedžfondu masveidīgais uzbrukums eiro šā gada maijā (eiro no sabrukuma izglāba Ķīna, kas sāka masveidīgi iepirkt eiro valūtu), kā arī valūtu karš starp Ķīnu un Japānu un Ķīnas atteikšanās savu valūtu revalvēt (ko veltīgi pieprasa ASV).

Lai arī oficiālā līmenī arvien tiek tiražēta globalizatoru retorika un protekcionisma nosodīšana, praktiskajā politikā valstis sāk rūpēties par savām nacionālajām interesēm, sargā un stimulē savus nacionālos tirgus. Kā liecina Londonas Ekonomiskās politikas centra CEPR pētījums, kas publicēts Global Trade Alert biļetenā, kopš krīzes sākuma līdz 2010. gada jūnijam konstatēti 120 tirdzniecības ierobežojumi, kas skar Latvijas eksportu. Tikai Latvija arvien dzīvo aizvakardienā un akli ievēro pirms 20 gadiem sacerētās globalizācijas dogmas, kuru būtība ir ASV ekonomiskais un militārais imperiālisms un feodālo tradīciju atdzimšana.

Tāpat kā pirmais globalizācijas periods (XIX gadsimta otrā puse un XX gadsimta sākums, kad pasauli dominēja Britu impērija) beidzās ar pasaules karu, kura turpinājums bija II pasaules karš, tāpat arī mūsdienās pastāv liela varbūtība, ka arī ASV impērijas dominētā globalizācija beigsies ar pasaules karu. Ja vien tautas neatmodīsies un savas valdības nepiespiedīs ievērot taisnīgus nacionālās politikas principus un meklēt pozitīvus starptautiskās sadarbības risinājumus. Zīmīgs ir ASV dzīvojošā ekonomiskā imperiālisma pētnieka Deivida Degro (David Degraw) tikko pabeigtās grāmatas nosaukums "The Road Through 2012: Revolution or World War III" (Ceļš caur 2012. gadu: revolūcija vai III pasaules karš).

2010. gada 14. oktobris

Viena diena latvieša Jāna kalnina dzīvē

Jānis Kalniņš, lai arī dzimis Latvijā, ir mūsdienīgs cilvēks ar pavisam atvērtu prātu un apspiestiem aizspriedumiem.

ē

Šorīt viņš pamodās savā ērtajā, Zviedrijā ražotajā gultā. Pēc dažiem jogas vingrojumiem un izstaipīšanās viņš piegāja pie sava Somijā ražotā loga un palūkojās laukā, kur jau bija sākusies rosība pie norvēģiem piederošā lielveikala. Tad viņš noskalojās Spānijā ražotā dušā, kuru ar ūdeni apgādāja Itālijā ražots boileris. Pēc dušas viņš mirkli izbaudīja Francijā ražotā šampūna vieglo aromātu, kas vējoja no viņa tikko kondicionētajiem

matiem, un ar patiku ieslēdza savu Vācijā ražoto „Braun" skuvekli. Taču laiks steidzināja.

Savā pēc eiroremonta standartiem pārkārtotajā virtuvē viņš ieslēdza Vācijā ražoto tējkannu un Polijā ražotajā krūzē iebēra Beļģijā ražoto kafiju un Dānijā ražoto cukuru. Pēc ūdens piepildīšanas viņš savu tonizējošo dzērienu mīkstināja ar Lietuvā ražota piena devu. Iemalkojis spirdzinošo šķidrumu, viņš vēl paguva pašķirstīt tikko iznākušo „Playboy" žurnāla latviskoto versiju.

Uzģērbis Itālijā ražotas džīnas un botas, Kostarikā ražotu firmas T-krekliņu, paņēmis padusē Honkongā ražoto portatīvo datoru un Brazīlijā ražotās Toijotas atslēgas, viņš vingrā solī devās uz nesen ierīkoto, Francijā ražotā lifta kabīni.

Iekāpis uz līzinga Swedbankā paņemtajā automašīnā, viņš ar vieglu atslēgas pagriezienu iestartēja motoru, kura vieglajā zummēšanā kādu brīdi ieklausījās. Laicīgā celšanās Jānim ļāva bez spriedzes izstāvēt jau ierastos transporta sablīvējumus, ko veidoja gan jaunākas, gan vecākas importa mašīnas, un tieši laikā atvērt spožās sava biroja durvis. Mašīnu viņš bija novietojis kādai skandināvu firmai piederošā stāvlaukumā, kas skaitījās drošāks par vietējiem, lai gan bija dārgs.

Jānim bija labs darbs viņš pārstāvēja ārvalstu firmu, kuras galvenais uzdevums bija apgūt eksporta tirgus Baltijas reģionā. Ātri izskatījis un atbildējis savas priekšniecības e-pastā iesūtītos norādījumus, viņš vēl caur Skype sazinājās ar tirgus koordinēšanas biroju, kas bija izvietots Indijā. Indiete runāja pareizā angļu valodā, bet viņas balsi īpaši patīkamu darīja mīkstais akcents un melodiskā intonācija. Balss skanēja tik dzidri un skaidri, it kā meitene runātu no blakus kabineta. Tas bija arī Japānā ražoto austiņu nopelns.

Ērti iegūlies savā IKEA pasūtītajā sēdeklī, Jānis vēl ieslēdza Ķīnā ražoto Sony uztvērēju, lai noklausītos pēdējās eiroziņas, kā arī pāršķirstīja svaigāko presi, kurā bija rakstīts par Pasaules Bankas jaunākajiem politikas ieteikumiem, Latvijas valdības sarunu rezultātiem ar starptautiskajiem aizdevējiem un gaidāmo nodokļu pacelšanu, ko pieprasījusi SVF.

Tagad varēja ķerties pie darba, apzvanot preču izplatītājus reģionos, kuru uzdevums bija gādāt jaunus ievedamo preču pasūtījumus, lai veikalu plauktos nekad netrūktu Jāņa firmas piegādātas ekskluzīvās produkcijas. Pusdienlaikā Jānis atļāvās piezvanīt savai draudzenei, kura arī bija labi iekārtota kā „Gucci" luksus apģērbu un aksesuāru izplatīšanas pārstāve Latvijā. Draudzenes vārds bija amatam atbilstošs Nensija, un juristu birojā jau bija pasūtīts laulību līguma projekts, ko Jānis ar Nensiju parakstīs pirms savas kopdzīves reģistrēšanas. Šī perspektīva Jāni gan vilināja, gan baidīja. Nensija bija moderna no-nonsence meitene ar augstām prasībām.

Atgriezies savā dzīvoklī, kas bija ieķīlāts NORDEA bankā, Jānis ieslēdza savu Dienvidkorejā ražoto televizoru ar milzīgu plazmas ekrānu un kādu brīdi pavēroja realitātes šovu, par kura raidīšanu Latvija maksāja licences naudu kādai no daudzajām Holivudas kompānijām. Taču drīz vien izrāde sāka krist uz nerviem un ar vienu pogas nospiedienu Jānis ekrānu izdzēsa. No IKEA veikalā iegādātā bāra viņš izņēma Francijā ražoto baltvīnu un atvēra pēdējā Anglijas ceļojumā iegādāto amerikāņu „Glory" cigarešu paciņu, kas bija ražota īpaši Rietumu tirgum, un uz galda uzlika stilīgu, Francijā ražotu pelnu trauku.

Jāni sāka mākt smagas pārdomas. Lai arī ar darbu viņam bija palaimējies, ja salīdzina ar citiem tautiešiem, tomēr alga bija nepietiekama, lai samaksātu par visu to importa greznību un ērtībām, kurās Jānis savu dzīvi bija ierāmējis. Patiesībā viņa mājoklis bija tikai ērts cietums. Arī viņa firmas nākotne nebija droša, jo no pasaules finanšu tirgiem pienāca arvien satraucošākas ziņas. Runāja par Lielo depresiju, bet daži pat par vislielāko. Daudzu agrāk ietekmīgu korporāciju vārdi jau bija pazuduši no globālā reģistra.

Ja tā padomāja, nekas pašam Jānim tā īsti nepiederēja visu viņš bija aizņēmies. Un tādu darbavietu, ar kuru algu to visu varētu atmaksāt un uzturēt, Latvijā vienkārši nebija. Jo viss, kas ražots un patērēts, taču bija ievests no citurienes. Un pats Jānis jau vairākus gadus šo politiku bija personīgi veicinājis.

2010. gada 28. oktobris

Sociopāta profils

Zinātnieki vērtējuši, ka vidēji 4% cilvēku rietumu pasaulē ir sociopāti (austrumu sabiedrībās mazāk). Visīsākā sociopāta definīcija ir cilvēks bez sirdsapziņas, kurš citus cilvēkus redz tikai kā manipulējamus instrumentus savu mērķu sasniegšanai. Daudzi psihiatri jēdzienu sociopāts ne visai precīzi aizvieto ar jēdzienu „psihopāts". Citi to saista ar kaut ko kriminālu, lai gan lielākā cietumos ieslodzīto cilvēku daļa nav sociopāti, un lielākā sociopātu daļa nekad nav krimināli sodīta. Tai pašā laikā krietni lielāka sabiedrības daļa, kas apveltīta ar šķietami neizsmeļamu spēju uzticēties un piedot, ir labprātīgi kāda sociopāta upuri un līdz ar to paši kļūst par sociopāta manipulāciju instrumentiem, kuriem vairs nav savas dzīves un kurus sociopāts var izmantot arī citu cilvēku manipulācijai. Jo visi esam savstarpēji saistīti.

Sociopāti dzīvo mūsu vidū. Sociopāts var būt Saeimas deputāts, ministrs, baņķieris, partijas boss, ierēdnis, darba kolēģis, priekšnieks (bet arī tavs padotais darbā), kooperatīva biedrs, mīļākais/kā, kaimiņš, „jaunais biezais", ubags Rīgas tunelī, narkotiku izplatītājs, komentētājs interneta vietnē, tavs dzīves biedrs, znots, tēvs, vedekla, miesīgais bērns. Sociopāti instinktu līmenī izjūt cilvēka vājos punktus un tos bez žēlastības izmanto. Ideāls sociopāta upuris ir viņa pretstats: labs, iejūtīgs, līdzjūtīgs, uzticams, palīdzēt gribošs, nesavtīgs, piedodošs un citiem cilvēkiem ticošs cilvēks ar augstiem ideāliem. Sociopātija nav ārstējama, jo trūkst galvenā ārstēšanās priekšnosacījuma cilvēka vēlmes mainīties. Sociopātam šķiet, ka viņš ir ideāls un ar to ir ļoti apmierināts. Tāpat kā darvas karote medus mucu, tāpat arī 4% sociopātu, kuri pēc dabas ir aktīvāki, agresīvāki un nekaunīgāki par citiem cilvēkiem, var sagandēt visas sabiedrības dzīvi. Tāpēc ir svarīgi šos cilvēkus bez sirdsapziņas pazīt un iemācīties sevi no viņiem aizsargāt.

Raksturīgas sociopātijas iezīmes

Ārēja, lai arī virspusēja pieglaimība (lokanums, nolaizīta glumība) un šarms

Sociopāti prot ātri iepatikties, atstāt patīkamu iespaidu, upura iztēlē uzburt ilūzijas. Tā ir ēsma, ar ko sociopāts pievilina savus upurus.

Manipulācijas un vēss aprēķins

Tipisks sociopāts citus cilvēkus uzskata par stulbiem idiotiem, kurus bez žēlastības jāizmanto, un visi līdzekļi šim mērķim ir labi. Sociopāts brīžiem var šķist draudzīgs un apburošs, bet iekšēji viņš ir naidīgs, aprēķinošs un dominējošs tausta un atrod sava upura vājos punktus. Kad pienāk īstais brīdis, sociopātam patīk savu upuri atklāti dominēt un pazemot.

Savas personas svarīguma un pārākuma apziņa

Sociopāts uzskata, ka viņam ir tiesības uz visu, ka viņam pienākas. Arī tad un it sevišķi tad, ja to var izdarīt uz citu rēķina, pakāpjoties uz sava labticīgā, mieru un labumu gribošā upura.

Patoloģiska melošana

Katrs cilvēks šad tad melo, bet sociopāts melo visu laiku un visiem vēsi, ar žilbinošu vieglumu, bez sarkšanas, plaukstu svīšanas vai sirdspukstu paātrināšanās. Viņš nekad nespēj būt patiess. Ja kāds spēj piemānīt melu detektoru, tad tas ir sociopāts. Nepārprotami pieķerts melos, sociopāts savai rīcībai atrod pamatojumu, kura mērķis ir izcelt paša sociopāta cēlos nodomus un nevainību, bet vainu uzvelt citiem. Uz izaicinājumu, kas apšauba sociopāta patiesumu, sociopāts var atbildēt kaut ko nesakarīgu vai arī uzbrukt pašam atmaskotājam. Pat ja sociopāts retu reizi atzīst savus melus, tad jau nākamajā minūtē viņš var uzkonstruēt jaunus melus.

Nožēlas, kauna un vainas izjūtas neesamība

Tādas jūtas sociopāts vienkārši nepazīst un neizjūt, lai gan vajadzības gadījumā tās spēj spoži notēlot, lai manipulētu savus upurus. Šo jūtu vietā sociopāts izjūt iekšējas dusmas, kuras uz kāda jāizgāž.

Tādas jūtas citos cilvēkos sociopāts iztulko kā viltību, tēlošanu, vājuma pazīmi, kas jāizmanto. Sociopāts citus neuzskata par pilnvērtīgiem cilvēkiem, bet tikai par savu manipulāciju mērķiem, instrumentiem un izdevībām. Sociopātam nav draugu, bet ir upuri un pagaidu sazvērnieki, kuriem arī galu galā jākļūst par upuriem. „Mērķis attaisno līdzekļus" ir sociopātu dzīves moto. Sociopātiski uzvesties var arī valstis un impērijas.

Emociju seklums

Ja arī sociopāts ārēji izrāda jūtas, kas citiem cilvēkiem liecina par siltumu, prieku, mīlestību un līdzjūtību, tad šai izrādei ir pavisam citi mērķi. Reizēm sociopātu dusmās iedzen kāds citiem nenozīmīgs sīkums, bet lietas, kuras samulsina normālus cilvēkus, sociopātu atstāj vēsu un neaizkustinātu. Tā kā sociopāti nespēj būt patiesi, tad arī viņu solījumi nekad nav patiesi. Gaidīt, ka sociopāts pildīs savu solījumu vai turēs savu vārdu, patiešām ir naivi, taču normāli cilvēki mēdz šiem solījumiem pieķerties un lolot cerības.

Nespēja mīlēt

Nelaimīgs būs tas, kurs noticēs sociopāta mīlestības vārdiskiem apliecinājumiem. Tā tikai viena no manipulācijām, lai upuri iemānītu slazdā vai atjaunotu upura ticību un pēc tam to izmantotu savtīgos nolūkos.

Vajadzība pēc stimuliem

Daudzi sociopāti dzīvo uz riska robežas. Sociopātiem patīk riskēt, nežēlojot ne citus, ne sevi. Ne visiem, bet daudziem sociopātiem raksturīgas daudzas vienlaicīgas intīmās attiecības un azartspēles. Sociopāti neizjūt atbildību par nākotni, tāpēc viņi var itin viegli ņemt arī kredītus, dot solījumus, nedomājot, kā un kas vēlāk par to norēķināsies. Visa dzīve sociopātam ir tikai spēle, kurā visi līdzekļi labi. Sociopātus raksturo bieži vārdiski izvirdumi un/vai fiziska agresija, mantas demolēšana u.tml.

Cietsirdība un iejūtības trūkums

Sociopāts nespēj just līdzi savu upuru sāpēm, viņš nicina citu cilvēku jūtas un nekautrējas tās izmantot pret pašu upuri.

Impulsīva daba, nekontrolēta uzvedība

Nesavaldītas dusmas, nekontrolēta ārdīšanās sociopāta dzīvē parasti mainās ar īsiem mīlestības apliecināšanas un labu solījumu periodiem. Upuri parasti sociopāta solījumiem notic, taču šādi cikli nebeidzas nekad, tikai kļūst vēl rafinētāki, nekaunīgāki, brutālāki un sāpīgāki. Sociopāts svēti tic, ka viņš ir visvarens, visu zinošs un ka viņam pienākas viss, ko vien viņam labpaticies iekārot, neraugoties uz to, kādas sekas šādas ambīcijas atstāj uz citiem cilvēkiem. Tipisks sociopāts neievēros nekādas personu cieņas robežas, viņš izmantos katru izdevību izspiegot, ielīst dvēselē, lasīt sava upura personīgo saraksti (vai pat tajā anonīmi piedalīties), pārbaudīt kabatas, rokassomiņu, dienasgrāmatu, vēstules. Un to visu viņš nekautrēsies izmantot pret savu upuri. Arī kautrību sociopāti nepazīst.

Bezatbildība. Uz viņiem nevar paļauties nekad

Sociopāts ar slimīgu prieku sagraus citu cilvēku dzīves un sapņus. Posts, ko sociopāts nodarīs citiem, viņiem ir pilnīgi vienaldzīgs. Pat vairāk viņi to uzskata par savu uzvaru, savas gudrības, pārākuma un spēka apliecinājumu. Viņi nekad neuzņemas vainu vai atbildību par savu nodarījumu, bet vienmēr vaino citus. Tipisks sociopāts no sievas ar viltu izmānīs bērna dzimšanas pabalstu, lai par to nopirktu sev kādu iekārotu rotaļlietu, bet vainīga par to, viņaprāt, būs sieva vai sievas radi (ērtības labad es rakstu vīriešu dzimtē, bet, protams, arī starp sievietēm ir sociopātes).

Nekārtīga dzimumdzīve, neuzticība

Tipiskam sociopātam vienlaikus var būt vairākas seksuālās attiecības. Izsūcis un izmantojis vienu upuri, viņš bez mazākās nožēlas var mesties uz nākamo, aiz sevis atstājot asiņojošas sirdis un izpostītas dzīves. Protams, arī bērnu seksuāla izmantošana, izvarošana un līdzīgi „varoņdarbi" sociopātam šķiet labi un likumīgi, ja vien viņš kaut ko tādu iegrib.

Kriminālas aktivitātes

Ne jau visi sociopāti pievēršas kriminālam biznesam, taču tādi krimināli nodarījumi kā dokumentu viltošana, vārda un biogrāfijas maiņa, grēkāža (bijušā sazvērnieka) uzrādīšana, viltus liecības, izvairīšanās no kriminālatbildības sociopātam skaitās pavisam legāli un godājami izdzīvošanas un iedzīvošanās instrumenti.

Bieži sociopāti nodara kriminālu kaitējumu saviem tuvākajiem. Taču viņi jūt momentu, kad upura pacietības mērs draud pārplūst, un pēkšņi maina taktiku, sākot spēlēt, piemēram, cēla ģimenes tēva un apgādnieka lomu. Tā viņiem bieži izdodas savus tuviniekus pārliecināt, ka iesniegums uz policiju tomēr nav jānes. To pašu rezultātu sociopāts var panākt arī ar šantāžu, piemēram, nolaupot bērnus, draudot izdarīt vēl lielāku kaitējumu. Daudzu upuru pacietība un lētticīgums patiešām ir augstākās apbrīnas vērti, taču ar to upuri kļūst par sociopāta noziegumu līdzdalībniekiem, par ko vēlāk viņus var šantažēt vēl un vēl.

Reāla dzīves plāna trūkums, parazītisks dzīvesveids

Sociopātam tīk brīvi sērfot pa dzīvi, dalīt solījumus, kurus prātā nenāk pildīt, mainīt darbavietas un pasākumus, neievērot nekādas darba ētikas normas, bet izveicīgi parazitēt uz citu rēķina. Ja sociopāts kādā darbavietā noturās ilgāk, tas nozīmē vien to, ka viņš tur izveidojis veselu upuru tīklu, uz kura rēķina parazitē. Tāda darbavieta varētu būt, piemēram, invalīdu uzņēmums. Vājākus par sevi sociopāts izmanto un ekspluatē bez mazākās žēlastības un ar kaislīgu, dominējošu nicinājumu pret saviem upuriem.

Nekāda dzīves plāna sociopātam parasti nav, viņš tikai meklē arvien jaunas parazitēšanas iespējas un izdevības. Ja sociopātam ir ģimene, viņš arī to un dzīvesbiedra radus pārvērš par savu parazitēšanas vidi.

Agrīnas uzvedības problēmas, jauniešu noziedzība

Parasti sociopātam raksturīga gara uzvedības normu pārkāpumu un akadēmisko sarežģījumu vēsture, kas sākusies jau bērnībā. No galīgas neveiksmes jauno sociopātu izglābj viņa spēja muļķot, manipulēt un izmantot citus. Sociopātiem jau bērnībā nav bijis noturīgu draudzību, bet parasti ir novērota nežēlība pret citiem, ļauna izturēšanās pret dzīvniekiem, zagšana u.tml.

Nobeigumā publicēju īsu sociopātisko iezīmju sarakstu no dažādiem avotiem:

■ Nicinājums pret tiem, kas sociopātu vēlas saprast;

■ Nekad neatzīs, ka ar viņiem kaut kas nav kārtībā;

■Autoritārisms un dominēšana attiecībās ar citiem cilvēkiem;

■ Noslēpumainība;

■ Paranoidālas izjūtas (vajāšanas mānija);

■     Sociopāts reti nonāk atklātā konfliktā ar likumu, bet meklē situācijas, kurās viņa tirāniskā uzvedība tiks paciesta, piedota vai pat apbrīnota;

■    Sociopāti parasti ģērbjas tradicionāli, atbilstoši vispārpieņemtajām normām, jo viņš grib izlikties esam tāds pats kā citi.

■Sociopāta mērķis ir sava upura paverdzināšana;

■Sociopāts tiecas nodibināt despotisku kontroli pār katru sava upura dzīves aspektu;

■     Sociopāts izjūt vajadzību attaisnot savus noziegumus un tāpēc tiecas iegūt sava upura atzinības apliecinājumus: cieņu, pateicību, mīlestību;

■    Sociopāta augstākais mērķis ir iegūt labprātīgu upuri, kurš viņam kalpo labprātīgi, it kā augstāku ideālu vai uzupurēšanās vārdā;

■Sociopātam ir sveša cilvēciska pieķeršanās vai sirsnīgas attiecības;

■Sociopātam raksturīgs ekstrēms narcisisms un grandiozas iedomas par sevi;

■ Daudzi sociopāti spēj atklāti atzīt, ka viņu mērķis ir pārvaldīt pasauli.

■    Sociopātiem patīk citos meklēt zemiskas jūtas un netīru motivāciju, vai arī šīs īpašības citiem piedēvēt, lai viņus nomelnotu sabiedrības acīs un izceltu sevi;

■     Sociopāti mēdz būt ļoti atriebīgi, kā arī ļoti jūtīgi pret iespējamo savas reputācijas zaudēšanu vai atmaskošanu. Tāpēc viņi gatavi izdarīt daudz, lai ziņas par viņu dzīvesveidu neizplatītos un lai viņu upuri klusētu. Ja tāds atmaskotājs pagadās dusmu uzplūdu laikā, pastāv liela vardarbīgas agresijas iespēja. Taču arī sociopāta dusmas salīdzinoši ātri pāriet.

Atkarības ķēdes un tīkli

Cilvēks, kurš kļuvis par sociopāta upuri un ir ar šo savu statusu samierinājies vai pat no tā iemācījies gūt perversu baudījumu (t.s. Stokholmas sindroms vai mazohisms), faktiski pilnīgi atsakās no savas personības un savas personīgās dzīves, bet visu savu enerģiju velta sava mīļotā sociopāta apkalpošanai un apmierināšanai, kā arī sīkstai, neauglīgai cīņai ar savas vētrainās un ik pēc laika saplosītās dzīves sekām. Šādu cilvēku jau var nosaukt par labprātīgu upuri. Varbūt šis upuris pat tik lielā mērā pierod pie šādas dzīves, ka sāk to uzskatīt par normālu, jo nav taču maizes bez garozas, vai ne?

Katrs droši vien savu paziņu lokā pazīst kādu, kurš varonīgi pacieš visus sava tuvākā vai darba biedra pārinodarījumus, raujas vairākos darbos, lai tikai apmierinātu sava sociopāta allaž mainīgās un augošās iegribas. Ja arī reizēm šādam cilvēkam aptekās dūša un nolaižas rokas, ja arī viņš pasūdzas kādam paziņam vai pat policijai, tad jau drīz pēc tam viņš savu iesniegumu paņem atpakaļ, par savu izmantotāju sāk stāstīt kaut ko labu un cerīgu, un dzīve turpinās vecajās sliedēs. Sociopāta upuri ir tikpat fatāli kā pats sociopāts, jo nodibinātas stabilas parazīta-upura attiecības.

Var droši apgalvot, ka šāda labprātīga upura dzīve kļūst pilnīgi atkarīga no allaž mainīgajām un pieaugošajām sociopāta iegribām, kā arī kārtējiem izlēcieniem, dusmu izvirdumiem, citiem cilvēkiem nodarītā ļaunuma. Vēl vairāk šāds upuris kļūst par sava sociopāta reputācijas sargu un aizstāvi. Tā ir viena no smagākajām atkarības formām.

Taču parasti jau ar šādu tiešo upuri atkarības ķēde neapstājas, bet tiek iesaistīti arī citi upurim tuvi cilvēki. Iedomāsimies šādu hipotētisku, bet arī praksē sastopamu ainu. Jūsu bērns salaulājas ar sociopātu, dzemdē bērnus un cenšas uzturēt ģimeni. Protams, sociopāts savu ģimeni drīz vien ievelk visādās avantūrās, regulāri rīko skandālus ar fizisku izrēķināšanos, aplaupīšanu un mantas demolēšanu, kaut kur bezatbildīgi notriec ģimenes naudu, ievelk ģimeni parādos, izdzen savu otru pusi no dzīvokļa (vai pazūd pats) utt.

Sākumā vecāki ir šokēti un varbūt pat sašutuši, bet kā tu savam bērnam nepalīdzēsi?

Un to tikai sociopātam vajag! Jūsu palīdzība pazudīs bez pēdām, bērns centīsies šo misēkli visādi attaisnot un stāstīt par sava mīļotā jaunajiem, fantastiskajiem plāniem. Nu bet protams, ka jāpalīdz vēl.

Drīz vien vecākiem, lai uzturētu augošo znota vai vedeklas rijību, jāmeklē papildus darbs, papildus ienākumi. Bet arī tas izrādās nepietiekami. Nu jau abiem vecākiem jāraujas darbos dienu un nakti, bez svētkiem un brīvdienām. Rezultāts ir tāds, ka bērna vecāki kļūst tikpat atkarīgi no sava znota vai vedeklas, kā viņu bērns, ja ne vēl atkarīgāki.

Taču arī ar to tā ķēde neapstājas. Vecākiem ir savi tuvinieki, radi, paziņas, draugi, no kuriem var lūgt palīdzību vai vismaz aizņemties, pie kuriem meklēt morālu vai cita veida atbalstu. Un arī viņi, ja piekrīt, kļūst līdzatkarīgi.

Paiet laiks, un sociopāts iemanās savā apgādes tīklā ieviest nesaskaņas, izplatīt baumas un apmelojumus, radīt aizdomas, savīt intrigas. Ja šāda atkarības ķēde netiek kategoriski un uz visiem laikiem pārcirsta, viens pats sociopāts var sagraut daudzu iesaistīto cilvēku dzīves.

Protams, bērnam neizliegsi, ja viņš par katru cenu gribēs dzīvot ar sociopātu, taču vecākiem nav pienākuma šādas attiecības finansēt vai citādi atbalstīt. Ļoti iespējams, ka vecāku labi domātais atbalsts patiesībā ir vienīgais pamats, uz kura šī kroplīgā savienība balstās. Tātad tas ir „lāča pakalpojums", kas bērnam var izpostīt visu dzīvi.

Līdzīgas ainas varam iztēloties arī darbavietā, iestādē, ministru kabinetā un katrā organizācijā.

Daži aizsarglīdzekļi

Kā jau uzsvērts šajā rakstā, sociopātija nav ārstējama. Jelkādas cerības, ka tāds cilvēks varētu mainīties vai laboties, ir veltīgas un pielīdzināmas sevis mānīšanai, bēgšanai no realitātes.

Ja esi skaidri pārliecinājies, ka attiecīgais cilvēks ir sociopāts, vienīgais drošais līdzeklis ir pilnīgi saraut visas iespējamās saites ar sociopātu, pat ja tas prasītu lielus īstermiņa upurus. Sociopātam nav jāatstāj nekāda iespēja sevi reabilitēt, nekāds gals, pie kura viņš varētu pieķerties, lai atjaunotu attiecības. Uz šādu gadījumu pilnībā attiecināms bībeliskais salīdzinājums par pirkstiņa iedošanu nelabajam viņš noteikti centīsies ar uzviju aprīt visu! Nekādas lūgšanās, glaimi, draudi vai solījumi nav jāuzklausa, jo tie ir tikai manipulācijas instrumenti upura jaunai ievilināšanai labprātīgajā slazdā. Saišu saraušanu nevajag arī atlikt uz vēlāku laiku, jo tu nezini, ko šis sociopāts pa šo laiku sastrādās. Ja sociopāts ir ģimenes loceklis un ir kopīgi bērni, tad attiecību pārtraukšana jāveic ar varas iestāžu starpniecību, un katra turpmākā saskare pieļaujama tikai varas iestāžu uzraudzībā (fakti un pierādījumi par sociopāta noziegumiem jau laikus jādokumentē un jāiesniedz policijā, jāpanāk, lai policija aizliegtu sociopātam tuvoties saviem upuriem).

Lai šo visu saišu saraušanu padarītu iespējamu un efektīvu, jau laikus tuvākie cilvēki un policija ļoti detalizēti jāinformē par sociopāta izdarībām. Nekādā gadījumā nedrīkst slēpt sociopāta ļaunos nodarījumus un manipulācijas. Zinot sociopāta dabu, jānodrošinās pret to, ka viņš lasītu jūsu korespondenci vai citādi jūs izspiegotu. Esiet droši, ka to viņš noteikti centīsies darīt, jo tie viņa iemīļotie ieroči!

Informējot savus tuvākos uzticamos cilvēkus par sociopāta izdarībām, esiet ļoti detalizēti un precīzi sakiet visu: vārdus, skaitļus, notikumu laiku, vietu, apstākļus, nodrošinieties ar lieciniekiem, nododiet uzticamiem cilvēkiem rakstisku informāciju. Ja iespējams, ierakstiet sociopāta runāšanu portatīvajā diktofonā un arī šos ierakstus nododiet savām uzticības personām un policijai. Informējiet policiju, tuviniekus un draugus arī par katru sociopāta draudu vai šantāžu. Vien neļaujiet sociopātam zināt, pie kuriem cilvēkiem jūs esat atstājuši informāciju, jo viņš var mēģināt jūsu draugus psiholoģiski apstrādāt, iebaidīt vai pat noskaņot pret jums un viņus pārvērst par saviem aģentiem vai ziņu pienesējiem. Nekad nenovērtējiet sociopātu par zemu, jo viņš ir gatavs uz visu, kas jums pat sapņos nerādās.

Ja sociopāts ir jūsu darbinieks, atrodiet likumīgu pamatu viņu atbrīvot no darba. Ja sociopāts ir jūsu priekšnieks darbā un jums nav iespēju mainīt priekšnieku, labāk meklējiet citu darbu. Ja sociopāts ir jūsu kolēģis, neielaidieties ar viņu nekādās darīšanās un neslēpiet viņa cūcības.

Paši nedariet neko tādu, par ko sociopāts jūs varētu šantažēt, piemēram, izvairīšanās no nodokļu maksāšanas vai citas sadzīves viltības, kuras var uzpūst un izmantot pret jums.

Spēja piedot ir augsts garīgais tikums, bet ja darīšana ar sociopātu, savā sirdī (bet ne balsī, kad sociopāts dzird) piedodiet, bet nekad to neaizmirstiet un nepieļaujiet tādu situāciju, kad sociopāts savas ļaunās izdarības vēlreiz varētu vērst pret jums vai citiem cilvēkiem. Nekautrējieties citus cilvēkus brīdināt par sociopātu. Šai gadījumā tā nebūs aprunāšana, bet brīdināšana par reālām briesmām. Ja redzat, ka cilvēks var iekrist grūti pamanāmā bedrē, jūs taču šo cilvēku brīdināt, vai ne?

Jo vairāk cilvēku būs informēti par katru konkrēto sociopātu, jo mazākas būs sociopāta iespējas manipulēt cilvēkus.

Protams, šāda visu saišu saraušana ar sociopātu nebūs viegla, taču šādu attiecību turpināšana būs nesalīdzināmi smagāka un pilnīgi bezjēdzīga. Es pats pazīstu cilvēku, kuram tas ir izdevies. Nu viņš ir pilnīgi brīvs, lai gan dzīvo tajā pašā pilsētā, kur sociopāts. Izmantotā literatūra: Martha Stout. The Sociopath Next Door Derek Wood. Antisocial Personality Disorder Overview Caroline Konrad. The Malignant Personality Robert Hare. Without Conscience 2010. gada 23. novembris

Dolāra superimperiālisms globālā ekspansija un sabrukums

Kad runa par imperiālismu, caurmēra latviešu lasītājam varbūt nāk prātā padomju antiimperiālistiskā propaganda vai kaut kas sens un izbijis Čingishana impērija no okeāna līdz okeānam, senās Romas impērija, kas kaut kur kaut kad bijusi, un pati PSRS. Nu varbūt arī britu impērija, kura tā īsti izira vai vismaz pārtapa neokoloniālā formā tikai pēc II pasaules kara. Reti kuram ar impēriju asociējas mūsdienu lielākā „liberālā demokrātija" un „brīvās pasaules" galvenais balsts ASV.

Tomēr, ja tā īsti iedziļināmies globalizācijas būtībā, tad tās dzinējspēku un saturošos tīmekļus atrodam dažādās ASV dominētās institūcijās (SVF, PB, PTO u.c.), ASV dolārā kā pasaules rezerves valūtā un ASV militārajā infrastruktūrā, kas ar vairāk nekā 1000 karabāzēm un atbalsta punktiem aptvērusi visus kontinentus, mēdijus un kibertelpu. Tad kļūst skaidrs, ka šī mistiskā globalizācija ir nekas cits kā pati Amerikas globālā impērija, kuru paši globalizatori nodēvējuši par Jauno Amerikas gadsimtu (The New American Century) un kurā citiem valstiskiem veidojumiem atvēlēta vien bīdāmu un izspēlējamu figūru loma lielajā šaha spēlē (skat. Zbigņeva Bžezinska konceptuālo grāmatu The Grand Chessboard). No tā izriet, ka arī globālā sistēmiskā krīze, kas globāli kļuva jūtama pirms diviem-trim gadiem, ir šīs impērijas krīze un sabrukuma priekšvēstnesis.

Impērijas tapšana

II pasaules kara beigas Rietumeiropa, Japāna, PSRS rietumdaļa un Klusā okeāna baseins sagaidīja drupās un lielos parādos (piemēram, Lielbritānija vēl tagad nav ASV samaksājusi parādu pat par I pasaules kara izdevumiem). Kara neskarta un dinamiski attīstīta palika viena lielvalsts ASV, kuru īpašumā bija nonākušas gandrīz visas pasaules zelta rezerves, kura bija lielākā ražotāja, lielākā eksportētāja, lielākā kreditore un arī vienīgā jaunā brīnumieroča atombumbas turētāja, kura spēku tā nekāvējās nodemonstrēt, no zemes virsmas noslaukot divas japāņu pilsētas.

Tāpēc šķita pavisam dabīgi, ka tieši ASV uzņemsies veidot jauno pasaules arhitektūru

-   Apvienoto Nāciju organizāciju un jauno monetāro sistēmu, kuras pamatus 1944. gadā lika ASV pilsētiņā Bretonvudā. Tieši tur dzima arī mums pazīstamais Starptautiskais Valūtas fonds un Pasaules banka, kurām sākotnēji bija patiešām pozitīva loma sagrautās pasaules (izņemot PSRS) atjaunošanā.

Par starptautisko valūtu pilnīgi dabīgi tika izvēlēts ASV dolārs (iepriekš tā bija britu sterliņu mārciņa), kura pirktspēja balstījās jau minētajās zelta rezervēs, un kuru izmantoja starptautiskajā tirdzniecībā un kā rezerves valūtu citu nacionālo valūtu nodrošināšanai. Apmaiņu kursi starp dažādām valūtām bija fiksēti, kas novērsa uz valūtu svārstībām orientētas spekulācijas. Valūtas Fonds bija domāts tieši šo kursu nodrošināšanai un stabilizēšanai. Vismaz teorētiski ietirgotos dolārus katra valsts varēja samainīt pret ASV rīcībā esošo zeltu. Tā tas turpinājās līdz 1971. gadam, kad prezidents R. Niksons atcēla dolāra piesaisti zeltam. Tie bija arī dinamiskākie attīstības gadi visā pasaules vēsturē.

Otra militāri spēcīgākā pasaules lielvalsts bija pasaules karā uzvarējusī ASV sabiedrotā

-    PSRS, ar kuru ASV piekrita dalīt lomas pēckara pasaules pārvaldīšanā. Tā izveidojās divas nometnes, divas ietekmes sfēras. Abas lielvalstis vienojās tieši neiejaukties otrā partnera ietekmes sfērā, taču abas nekautrējās savu ietekmi nostiprināt tā saucamajā Trešajā pasaulē, ko veidoja bijušās Eiropas un Japānas kolonijas. Šī cīņa izpaudās kā PSRS atbalsts dekolonizācijas kustībām un ASV centieni nepieļaut šo valstu nonākšanu PSRS ietekmes sfērā. Tā iznāca, ka PSRS sniedza militāru un finansiālu atbalstu kreisi un nacionālistiski noskaņotām atbrīvošanās kustībām irstošajā koloniju sistēmā, bet ASV tiecās atbalstīt režīmus, kurus kolonizatori mēģināja atstāt aiz sevis. Bieži vien tie bija bijušo kolonizatoru ielikteņi dažādi prinči, šeihi un diktatori. Bijušās kolonijas tika patvaļīgi sadalītas etniski un reliģiski nesaderīgās teritorijās, piemēram, kurdi tika sadalīti starp vismaz trijām jaunajām valstīm: Turciju, Irāku un Irānu. Tā sākās lielās pretstāvēšanas periods, kuru vēlāk nosauca par Auksto karu.

Aukstais karš izpaudās arī neskaitāmos karstajos konfliktos gan starp bijušajām kolonijām, gan starp ASV sabiedrotajiem un kolonijām, piemēram, Korejas pussalā, Vjetnamā, Vidējos austrumos. Parasti karojošās puses finansiāli atbalstīja, militāri sagatavoja un apbruņoja kāda no lielvalstīm. Sākotnēji konfliktējošā teritorijā darbojās tikai lielvalstu militārie padomnieki, bet nereti ASV un Afganistānas gadījumā arī PSRS bija spiestas militāri iejaukties pašas.

Abās lielvalstīs tika izvērsta pret otru lielvalsti vērsta propaganda, pārspīlējot otras puses nodomus un iespējas. Otras puses demonizēšana sevišķi uzplauka pēc tam, kad arī PSRS izmēģināja savu atombumbu un sāka strādāt pie ūdeņraža bumbas ražošanas, kā arī kodollādiņu ievietošanas tāla rādiusa ballistiskajās raķetēs, kuģos un zemūdenēs. Pasaule ilgi dzīvoja visu nopostoša kodolkara draudu ēnā. Katra puse savā propagandā pārspīlēja otras puses arsenāla lielumu. Tas noveda pie bruņošanās sacensības starp abām lielvalstīm. ASV prezidents, ģenerālis Dvaits Aizenhauers (Dwight D. Eisenhower), atstājot savu amatu, 1961. gadā amerikāņus un pasauli brīdināja no militāri industriālā kompleksa neierobežotas ietekmes un aicināja bruņošanās sacensību pārtraukt (skat. Aizenhauera runu).

ASV militāri industriālais komplekss 1960. gados izveidojās par valsti valstī un faktiski diktēja visu ASV globālo politiku. Tajā ietilpa ražotāji, kas ieguva valsts bruņojuma un infrastruktūras pasūtījumus, gūstot no tiem garantētu un milzīgu peļņu, privātas bankas, kas to finansēja, kā arī militārās un izlūkošanas iestādes pašā armijā. CIP vadību jau no paša iesākuma uzņēmās bijušie Volstrītas (starptautisks finanšu centrs Ņujorkā) darbinieki, sākot ar Alenu Dallesu (Allen Dulles). Militāri industriālais komplekss bija un ir ieinteresēts spriedzes un baiļu radīšanā un uzturēšanā, konfliktu izraisīšanā un uzturēšanā, ASV ietekmes nebeidzamā augšanā. Kaut ko līdzīgu militāri industriālajam kompleksam 1970. gados mēģināja izveidot arī PSRS un dažās militārajās jomās guva zināmus panākumus, taču tie nebija salīdzināmi ar attiecīgā kompleksa visvarenību ASV.

Kad patriotiski noskaņotais ASV armijas virsnieks Endrjū Basevičs (Andrew Bacevich) pēc dzelzs priekškara krišanas pats savām acīm ieraudzīja atpalikušo un trūcīgo PSRS militāro tehniku un infrastruktūru Austrumvācijas teritorijā, viņš bija smagi apstulbis, cik krasi šī aina atšķīrās no ASV propagandā iztēlotās, kuras ietekmē viņš bija dzīvojis. Pēc šā šoka Basevičs 20 gadus pētīja ASV militāri industriālo kompleksu un tā diktēto politiku, savus secinājumus izklāstot divās fundamentālās grāmatās: The Limits of Power: The End of American Exceptionalism (American Empire Project) un Washington Rules: America's Path to Permanent War (American Empire Project). Līdzīgus fundamentālus pētījumus veicis un atbilstošas grāmatas uzrakstījis arī nesen mirušais bijušais CIP konsultants Korejā un Japānā Čalmers Džonsons (Chalmers Johnson).

Gan II pasaules kara, gan Korejas un Vjetnamas karu izdevumu nastu lielā mērā uzņēmās paši amerikāņi gan maksājot paaugstinātus nodokļus un ciešot citus kara laika upurus, gan paši iekļaujoties bruņotajos spēkos kā pilsoņi-karavīri. Taču neveiksme Vjetnamas karā visu mainīja. Turpmāk ASV karus un militāros izdevumus finansēja citas pasaules valstis. Piemēram, operāciju „Tuksneša vētra" 1991. gadā lielā mērā finansēja Rietumeiropas sabiedrotie un Japāna. Bet 2001. gadā, kad prezidents Dž. Bušs izsludināja mūžīgo karu pret terorismu, viņš vienlaikus aicināja amerikāņus turpināt patērēt un baudīt dzīvi uz nebēdu. Arī ASV armija kopš Vjetnamas sakāves vairs nesastāv no pilsoņiem-karavīriem, bet gan no profesionāliem algotņiem un paramilitāriem kontraktoriem, no kuriem lielākā daļa pat nav ASV pilsoņi.

Ja PSRS kara apgabalos savulaik bija sadalījusi savu teritoriju un savu satelītvalstu teritorijas t.s. Varšavas bloka ietvaros, tad tagad ASV kara apgabalos ir sadalījusi visu pasauli: sešos teritoriālajos apgabalos (Unified Combatant Commands) un četrās funkcionālajās komandjomās. ASV militārais budžets pārsniedz visu pārējo pasaules valstu militāros budžetus, kopā ņemot. ASV militāristi dominē gan kosmosā, gan uz ūdens, gan kibertelpā. Ārpus ASV teritorijas visos kontinentos darbojas vairāk nekā 1000 ASV pastāvīgo karabāžu (lielas bāzes 63 valstīs, bet militārais personāls izvietots 156 valstīs), neskaitot tās, kas ir okupētajās teritorijās, kā Irākā un Vjetnamā. ASV militāristi kontrolē arī globālo interneta tīmekli. Protams, šai kontroles sistēmā iekļauti arī ASV sabiedroto dienesti. Taču nekur totālā kontrole un visu dzīves jomu izspiegošana nav tik intensīva kā pašās ASV. Nu jau katrā ASV lidostā ir visa ķermeņa skanneri (Naked Body Scanners), darbojas neskaitāmas video novērošanas kameras, tiek izmantotas acu zīlīšu atpazīšanas un citas programmas, bet tos paredzēts izvietot arī autoostās, lielveikalos un citos punktos, kur apgrozās daudz cilvēku. Pasaules mērogā darbojas satelītu spiegošanas sistēmas. Drošs nav arī e-pasts un internets. Katru ASV pilsoni var katrā brīdī pazemojoši izmeklēt (izčamdot arī intīmās vietas), arestēt bez apsūdzības uzrādīšanas, turēt izolācijā, notiesāt bez zvērināto tiesas utt. ASV no demokrātijas transformējusies par policejisku valsti. Profesionāļi šo sistēmu nosaukuši par pilna spektra dominēšanu. Lūk, cik dziļi iesniegušies ASV militāri industriālā kompleksa taustekļi, par kuriem savulaik brīdināja ASV piecu zvaigžņu ģenerālis Aizenhauers!

Pasaules dolarizācija

Pasaulē cirkulē apmēram šāda dzīves realitātei atbilstoša, anonīma anekdote: „Amerikāņi dolārus spēj drukāt ātrāk nekā arābi un krievi spēj sūknēt naftu."

Padomju impērijas norieta periodā savulaik cirkulēja anekdotes par „padomju koka rubli" pretstatot to ASV „cietajai valūtai" dolāram. Lai gan kopš 1971. gada arī ASV dolārs nebija nekāda „cietā valūta", jo tai nebija nekāda skaidra seguma Amerikā, pasaule un it sevišķi bijušās padomju bloka valstis, kā tas mēdz nereti notikt, dolāru sāka pielūgt un turēt augstāk par visu. Arī jaunā Latvijas valsts ar neko nesegto dolāru pieņēma par segumu savai nacionālajai valūtai latam un līdz ar to pilnīgi integrējās jau sagrautajā Bretonvudas sistēmā, kurai nu bija impēriskas funkcijas. Visu Latvijas politiku kopš 1991. gada augusta diktē SVF, PB, PTO (t.s. „grēcīgās trīsvienības") un citu globālo institūciju padomnieki un pat ārvalstu vēstniecību darbinieki. Tieši tāpēc Latvija no salīdzinoši attīstītas valsts bez parādiem 20 gados ir pārvērsta par pliku ubagu bez savas ražošanas, savām institūcijām, savas politikas, bet ar lieliem parādiem un pa pasauli izklīdinātiem aktīvākajiem pilsoņiem, kuriem savā tirgus reformu izpostītajā zemē vairs nav ne darba, ne iztikšanas. Ja mēs gribētu izdalīt kādu vienojošu globālās krīzes likumsakarību, tad tā ir šāda: jo vairāk un centīgāk kāda valsts sekojusi minēto globālo institūciju noteikumiem un prasībām (kopumā šo noteikumu paketi sauc par Vašingtonas konsensu), jo dziļākā bedrē to krīze ieskalojusi. Mūsu resursi lielā mērā ir vienkārši iztirgoti vai tiek gatavoti iztirgošanai. Taču vēl arvien ar tautas aktīvu atbalstu turpinām barot nesātīgo un jau sen bankrotējušo sistēmu, uzņemamies arvien jaunus parādus. Mēs arvien tiecamies dzīvot kā amerikāņi, jo lielākā parādniece pasaulē, kas gandrīz neko neražo, izņemot militāro tehnoloģiju un toksiskus vērtspapīrus, tagad ir ASV. Kā tas varēja notikt?

Lai gan dolārs jau 1971. gadā tika noņemts no zelta standarta, starptautiskā dolāru sistēma ne tikai saglabājās, bet turpināja savu ekspansiju. Visa modernā attīstība pasaulē balstījās uz naftas resursiem, kurus, tāpat kā citus stratēģiskos resursus, varēja pirkt tikai par dolāriem, t.i., lai iegādātos naftu, vispirms vajadzēja vai nu ietirgot vai nopirkt dolārus, turklāt valūtu kursi pret dolāru tika atbrīvoti brīvām svārstībām (peldošajiem kursiem), kas pavēra ceļu spekulācijām un uzbrukumiem nacionālajām valūtām. Saistībā ar karu Tuvajos austrumos, tika organizēta naftas cenas vairākkārtīga uzskrūvēšana, no kā dolāra pasauli pārņēma inflācijas cikls, bet daudzas naftu iepērkošās valstis iedzīvojās lielos parādos un to attīstība apstājās. Valstīm parādniecēm savu palīdzību piedāvāja SVF, taču aizdevums tika saistīts ar smagu noteikumu paketi, kura cita starpā ietvēra arī uzņēmumu un resursu privatizāciju, kas nozīmēja šo resursu lētu izpārdošanu t.s. ārvalstu investoriem. Tāds pats efekts tika panākts ar Pasaules bankas finansētiem infrastruktūras projektiem (skat. Dž. Perkinsa grāmatu „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze"). Parādos nokļuvušajām valstīm bija būtiski jāsamazina valsts izdevumi, jāliberalizē tirgus, jāveic t.s. ekonomikas pārstrukturēšana (pārkārtošana parādu maksāšanas režīmā) un citi pasākumi, kuri labi pazīstami arī SVF un PB slazdā nokļuvušajai Latvijai.

Pašas ASV šajā konfigurācijā nokļuva unikālā stāvoklī. Tā kā starptautiskās tirdzniecības valūta vienlaikus bija arī ASV nacionālā valūta, ASV visu sev nepieciešamo varēja nopirkt, vienkārši drukājot dolārus. Līdz ar to ārpus ASV veidojās daudz lielāka dolāru masa nekā cirkulēja pašās ASV. Šīs dolāru masas sauca atbilstoši to funkcijām vai darbības jomām, piemēram, naftas dolāri, narkodolāri, eirodolāri. Lai tomēr dolārs pārāk strauji nezaudētu savu vērtību, bija jāpanāk tā recirkulācija. Ar naftu eksportējošām valstīm, un it sevišķi lielāko eksportētāju Sauda Arābiju, tika panākta vienošanās, ka tā zināmu daļu savas peļņas ieguldīs ASV ekonomikā, piemēram, ASV valsts parādzīmju un bruņojuma iepirkšanā, kā arī īstenos ASV firmām izdevīgus pasūtījumus savas infrastruktūras izbūvē. Kāpēc, piemēram, Sauda Arābija bija ieinteresēta šādā izkārtojumā? Galvenokārt tāpēc, ka šo valsti pārvalda bijušo kolonizatoru iecelta, korumpēta, feodāla kliķe, kura baidās gan no saviem arābu kaimiņiem, gan savas tautas, bet ASV administrācija šai un līdzīgām kliķēm piedāvāja aizsardzību un drošības garantijas. Bez tam šīs kliķes locekļi paši kļuva par ietekmīgiem finanšu tirgus spēlmaņiem. Līdz ar to ASV kļuva par galveno korumpēto režīmu, reakcionāru un prettautisku diktatoru balstu pasaulē.

Lai arī ASV arvien bija ražojoša valsts ar lielāko industriālo potenciālu, pēc kara postījumiem strauji atkopās arī Japāna un Vācija, strauju attīstību sāka Dienvidkoreja un citas Klusā okeāna baseina valstis, ar kurām konkurēt palika arvien grūtāk. Taču ASV korporācijas atrada pavisam citu izeju kāpēc gan algot privileģēto un dārgo ASV darbaspēku, ja ražotnes var pārvietot uz lēta darbaspēka zonām?

Tā Amerikā sākās postindustriālais laikmets, pāreja uz pakalpojumu un starpniecības industriju: daudzi bijušie ASV ražošanas industrijas giganti arvien lielāku peļņas daļu sāka gūt nevis no ražošanas, bet no t.s. finanšu pakalpojumiem jeb, skaidrākā valodā, spekulācijām. Šo pakalpojumu, starpniecības un spekulāciju utopiju pakalpīgie ekonomisti nosauca par Jauno jeb postindustriālo ekonomiku. Līdz ar to arī Latvijā, piemēram, bijušo ASV ražošanas gigantu General Electric mēs pazīstam kā GE Money banku. Iecere bija tāda, ka ASV firmas veiks vērtīgāko tehnoloģiju izstrādes un inovāciju darbu, bet melno darbu pie konveijeriem atstās ķīniešiem. Raugoties tālākā perspektīvā, tā bija stratēģiska kļūda, jo inovācijas rodas nevis no ražošanas atrautos birojos, bet gan tajās vietās, kur notiek pati reālā ražošana.

Amerikā darbību turpināja vienīgi ar militāri industriālo kompleksu saistītās korporācijas, kuras faktiski darbojas kā valsts uzņēmumi, lai gan formāli tie noformēti kā privātas korporācijas, un ar tām saistītā banku sistēma. Pieaugot ASV militārajai ekspansijai, šie uzņēmumi saņem garantētu un aizvien pieaugošu peļņu, arvien jaunus valsts pasūtījumus. Taču šai parādībai bija arī ēnas puse, jo šie privileģētie uzņēmumi sāka korumpēties, kriminalizēties un deģenerēties, paļaujoties, ka valsts viņus jebkurā gadījumā paglābs no avantūristiskās darbības iespējamajām sekām. Tā tas patiešām notika: gandrīz visi ar militāro industriju saistītie uzņēmumi ik pēc laika tiek glābti no bankrota par nodokļu maksātāju naudu. Līdz ar to Amerika veidojās par t.s. Bailout Nation (skat. Berija Ritholca [Barry Ritholtz] fundamentālo grāmatu Bailout Nation: How Greed and Easy Money Corrupted Wall Street and Shook the World Economy). Šai parādībai ir tieša saistība ar pašlaik notiekošo globālās banku sistēmas glābšanu par nodokļu maksātāju naudu.

Šo tendenču iespaidā reālās ekonomikas centrs nenovēršami pārvietojies no Rietumiem uz Austrumiem, lielākoties uz Ķīnu, kur strādnieku algas nosaka kompartija, vai bijušajām kolonijām, kurās faktiski pēc SVF, PB un PTO priekšrakstiem tiek ekspluatēts beztiesisks vergu darbaspēks, tai skaitā bērni. Ja neskaita arvien lielākā korupcijā grimstošo ASV militāri industriālo kompleksu, amerikāņi paši gandrīz neko vairs neražo, palikušais ASV eksports ir galvenokārt ģenētiski modificēta lauksaimniecības produkcija, par ko gādā milzīgie lauksaimniecības karteļi, kuri gandrīz iznīcinājuši tradicionālo ASV brīvo fermeru sistēmu (daudzi bez darba palikušie, izputinātie fermeri, legālie un nelegālie imigranti un mazpilsētu iedzīvotāji nu ir spiesti savu pliko dzīvību pārdot ASV profesionālajai armijai; līdzīga parādība vērojama arī Latvijas laukos).

Izšķiroša nozīme šai jaunajā verdzības un parazitēšanas sistēmā ir ASV dolāram. Piemēram, lai iepirktu nepieciešamos resursus, Ķīnai nepieciešami dolāri. Tos tā iegūst, savu lēto produkciju pārdodot Amerikas un citu rietumvalstu lielveikalu tīkliem. Tā kā arī paši rietumu patērētāji ir jau sen bankrotējuši, Ķīna, lai uzturētu maksātspējīgus pircējus rietumos, ir spiesta masveidīgi iepirkt arī ASV valsts parādzīmes. Šī parādzīmju nauda ne vien paglābj ASV no likumsakarīgā bankrota, bet arī ļauj ASV militāristiem finansēt savu militāro ekspansiju un ierīkot arvien jaunas karabāzes, tai skaitā, ap Ķīnu. Tātad faktiski pasaule pati finansē ASV globālo dominēšanu un uztur savu parazītu. Lai gan ASV iedzīvotāju skaits nepārsniedz 5% pasaules iedzīvotāju skaita, tie patērē nepilnus 40% no pasaulē patērētajiem resursiem.

Tāda parazītiska sistēma ir absolūti disfunkcionāla, nedabiska, amorāla un ačgārna, un kādu laiku tā var pastāvēt tikai militāro draudu un spaidu ēnā. Dolāra impērija sabruktu, tiklīdz pietiekams valstu skaits atteiktos no dolāra lietošanas un ASV parādzīmju iepirkšanas. Tas attiecināms arī uz Latviju. Nav noslēpums, ka, piemēram, Latvijas Banka un privātie pensiju fondi, tā vietā, lai finansētu Latvijas tautsaimniecību, iepērk ASV parādzīmes, faktiski finansējot ASV globālo ekspansiju. Zināms, ka, piemēram, Irākas nepiedodamais grēks bija nevis masu iznīcināšanas ieroču ražošana un turēšana, bet gan savas naftas pārdošana par eiro, kas ir rupjš dolāra hegemonijas pārkāpums.

ASV militārisms pasaulei nodarījis neaprakstāmu ļaunumu. Lai neapgrūtinātu savu sirdsapziņu ar pašmāju imperiālisma noziegumiem, lai nedomātu par vairāk nekā pus miljonu irākiešu bērnu, kuri mira ASV sankciju rezultātā 1990. gados, lai nedomātu par pusotru miljonu irākiešu, kurus noslaktēja ASV militāristi pēdējā Irākas kara laikā, lai nedomātu par bezpilotu lidmašīnu apslaktētajiem Afganistānas un Pakistānas iedzīvotājiem, amerikāņi cenšas aizmirsties bezdievīgās patērēšanas un iepirkšanās orģijās. Tipiska amerikāņa dzīves moto pirms globālās krīzes bija: „Shop Until You Drop!" (Iepērcies, kamēr krīti!). Lai gūtu mazu ieskatu neierobežotas, patoloģiskas patērēšanas „kultūrā", piedāvāju šo nelielo video.

Amerika pasauli pārpludinājusi ne vien ar militāri balstītiem dolāriem, bet arī ar toksiskiem vērtspapīriem apmēram pusotra kvadriljona jeb 1500 triljonu dolāru nominālvērtībā. Salīdzinājumam visas pasaules gada kopprodukts tikai nedaudz pārsniedz 60 triljonus dolāru. Toksiskie vērtspapīri, kurus sauc arī par derivātiem, ir blēdīgi izraisītas, nesamaksājamas parādu saistības, kuras tad arī ir galvenais iemesls globālās finanšu sistēmas krīzei un saimnieciskajai depresijai, kas pārņem visu pasauli. ASV dolārā balstītā globālā finanšu sistēma ir neglābjami bankrotējusi. Racionāls risinājums būtu izsludināt vispārēju parādu atlaišanu un veikt finanšu sistēmas pilnīgu reorganizāciju. Taču alkatīgos baņķierus un citus spekulatīvā tirgus spēlmaņus tāds risinājums neapmierina. Tāpēc viņi, izmantojot globālās institūcijas un ASV militāro draudu potenciālu, piespiež valstu valdības uzņemties baņķieru saspēlētos parādus. Ja neskaita Islandi, kura šādu risinājumu noraidīja, valstu valdības lielākoties šādam neiespējamam risinājumam ir piekritušas un ir sākušas vēl nebijušu banku glābšanas operāciju uz savu iedzīvotāju rēķina. Pēc pēdējiem Eiropas komisijas datiem, Latvija vien starptautisko banku glābšanai pēdējos divos gados iztērējusi 8,8 miljardus eiro, bet ES dalībvalstis kopumā 4,5 triljonus eiro. Tie ir tikai oficiāli atzītie EK skaitļi, faktiski šīs summas varētu būt krietni lielākas. Latvijas gadījumā jāpiebilst, ka glābjamās bankas, ja neskaita Parex (lai gan arī tā faktiski bija starptautiska banka ar lielu nerezidentu kapitālu), ir ārvalstu bankas, turklāt tās pat nedomā atlaist blēdīgi uzspiestos parādus saviem parādniekiem Latvijas pilsoņiem. Ko bankas dara ar tām piešķirto glābšanas naudu? Iepērk zeltu, uzņēmumus un reālus resursus tajās valstīs, kuras šīs bankas ir glābušas. Taču galvenais ir tas, ka šie banku glābšanas upuri ir pilnīgi veltīgi, jo kopējā parādu summa ir nesamaksājama pusotrs kvadriljons ir cilvēka prātam neaptverama summa. Esošo starptautisko banku glābšana līdzinās mēģinājumam atdzīvināt mironi, tajā cenšoties iepumpēt svaigas asinis.

Tā, lūk, ASV no pasaulē lielākā ražotāja, lielākā eksportētāja un lielākā kreditora pēdējos 40 gados pārvērtusies par pasaulē lielāko patērētāju, lielāko parādnieku un lielāko eksistenciālo draudu. Likteņa ironija tā, ka tagad šīs „kapitālisma citadeles" lielākais kreditors ir komunistu pārvaldītā Ķīna.

Latvija to pašu sabrukuma ceļu nogājusi 20 gados, tikai mums nav pat savu militāri industriālā kompleksa un dolāra. Pārējais gandrīz kā Amerikā.

Iespējamie nākotnes scenāriji

Ja būtu iespējams īstenot globālo baņķieru izvēlēto scenāriju, pasaule īsā laikā atgrieztos tumšajos viduslaikos, kur saujiņa privileģētu globālo oligarhu neierobežoti pārvaldītu absolūti visu, bet atlikušie cilvēki būtu beztiesiski valdošo dinastiju dzimtcilvēki.

Taču šāds gluds scenārijs nav iespējams. Tuvināt minētajam iznākumam varētu militāristu izraisīts pasaules karš.

Pašlaik pasaule paātrināti ieiet haosa stāvoklī, kurā iespējams itin viss. Volstrītas finanšu oligarhija uzbrūk ne vien saviem nepakļāvīgajiem ienaidniekiem islāma pasaulē un citām Trešās pasaules valstīm, bet arī saviem vakardienas sabiedrotajiem, iegrūžot haosā un nabadzībā savus NATO sabiedrotos Grieķiju, Islandi, Īriju, Portugāli, Spāniju, Itāliju u.c., veicot biržas uzbrukumus eiro valūtai u.tml. Eiro faktiski turas, pateicoties tikai Vācijas saimnieciskajam potenciālam, bet cik ilgi Vācija piekritīs glābt pārējo Eiropu?

Taču aug arī organizēta pretestība. Protams, liela nozīme ir arī sabiedriskajiem protestiem pašā rietumu pasaulē, taču nāvējošs trieciens dolāra hegemonijai, manuprāt, nāk no Austrumiem. Jau kādu laiku vairākas Dienvidaustrumāzijas valstis slēdz savstarpējus bartera tirdzniecības līgumus, atsakoties no ASV dolāra. Pavisam nesen Ķīna noslēdza tirdzniecības līgumu ar resursiem bagāto Krieviju, kura ietvaros arī nav paredzēta vieta dolāram. Jādomā, ka šī tendence paātrināti turpināsies, iezvanot galu dolāram kā starptautiskās tirdzniecības un rezerves valūtai. Jau tagad lielākie ASV valsts parādzīmju iepircēji vairs nav Ķīna, Japāna vai Sauda Arābija, bet gan pati ASV. Cik ilgi tāds cirks var turpināties, cik ilgi viena Amerikas iestāde varēs pirkt citas iestādes emitētas parādzīmes?

Ja ASV neizdosies pasauli ieraut III pasaules karā vai izprovocēt reģionālus konfliktus starp lielākajām valstīm, piemēram, Ķīnu, Indiju, Pakistānu, Krieviju, jaunās pasaules lielvalstis būs Ķīna un Vācija (ar noteikumu, ka tā atteiksies no eiro un atjaunos savu doičmarku), un tā vismaz kādu laiku būs pavisam cita konfigurācija, citi starptautiskās sadzīves noteikumi. ASV, manuprāt, sabruks vēl dramatiskāk un nesalīdzināmi asiņaināk nekā PSRS, jo tā ir absolūti disfunkcionāla valsts. Citām valstīm pēc idiotiskajiem un neveiksmīgajiem mēģinājumiem glābt dolarizēto banku sistēmu, acīmredzot, nāksies savu tautsaimniecību atjaunot no nulles, ievērojot savas nacionālās intereses. Būtu ideāli, ja jaunā globalizācija izpaustos kā brīvprātīga un savstarpēji izdevīga valstu sadarbība, bez uzspiestiem jumta līgumiem un globālām vai reģionālām birokrātijām. Vismaz uz to mums jātiecas.

2010. gada 5. decembris

Nacionālais minimālisms jeb kāpēc mums nepieciešama latvija?

1987. gadā Latvijas sabiedrība pēkšņi atklāja, ka pašā Rīgas centrā ir Brīvības piemineklis! Lai gan šis piemineklis tajā pašā vietā neskarts slējās jau kopš 1930. gadu vidus, kādus 40 gadus bija pieņemts izlikties, ka tāda pieminekļa tur nemaz nav.

Šim unikālajam atklājumam sekoja vēl nebijušas diskusijas presē, nelegālas literatūras izplatīšana, neformālu organizāciju veidošanās un masu mītiņi Daugavmalā, kuros piedalījās simti tūkstoši cilvēku, kas pieprasīja Latvijas neatkarību. Liela šo cilvēku daļa bija gatavi iet uz barikādēm, lai atgūstamo brīvību nosargātu.

20 gadus vēlāk šie paši simti tūkstoši un viņu bērni ir Latviju atstājuši un vēl apmēram 20% atlikušo Latvijas iedzīvotāju gatavojas darīt to pašu (skat. 12. decembra TV Panorāmu). Pati Latvija un liela daļa tās iedzīvotāju ir dziļos parādos un tauta kopumā strauji izmirst (pozitīvas dzimstības galotni mēs bijām sasnieguši tieši 1987. gadā kā ierasts teikt okupācijas režīmā). Tad jājautā, kāpēc mēs tolaik pirms 20 gadiem gribējām neatkarīgu valsti un vai šāds gribēšanas iznākums it tas, ko mēs tolaik patiesi vēlējāmies?

Kas ir valsts?

Es apzināti nemeklēju vārdnīcā valsts definīciju, jo vēlos runāt nevis par teorētiskām abstrakcijām, bet konkrētām lietām, ar kurām cilvēki saskaras ikdienā un no kurām atkarīga viņu dzīve. Turklāt katra valsts ir unikāla, un mums būtu svarīgi padomāt tieši par mūsu valsti Latviju. Ar jēdzienu „nacionāls" es šajā rakstā domāju SAVS, t.i., pašu radīts, pašu uzturēts, pašu attīstīts, kopts un audzēts, pašiem piederošs, pašiem augļus nesošs.

Vismaz latviešu vidū, šķiet, lielā mērā iedibinājusies vienprātība, ka mūsu valstij nepieciešams nacionālais karogs, valsts himna un stingrs valsts valodas (daļai arī pilsonības) likums, kas sargātu latviešu valodu. Sauksim to pagaidām par mūsu valstiskuma minimumu. Bet vai ar to pietiek, lai mēs varētu baudīt neatkarīgas valsts pilsoņu priekšrocības?

Ja palūkojamies apkārt, savs karogs, kaut kāds reklāmas džingls (vai ziņģe) un iekšējās saziņas līdzekļi var būt arī mazam restorānam, degvielas uzpildes stacijai, veikalam un bankai, bet tāpēc vien mēs šīs iestādes nesaucam par valstīm.

Ja iepazīstamies ar tā saukto attīstīto valstu vēsturi, tad atklājam, ka šajās valstīs bez karoga un himnas ir arī nacionālā rūpniecība, nacionālā zemkopība, nacionālā tirdzniecības sistēma, nacionālā banku sistēma, nacionālā veselības veicināšanas un izglītošanas sistēma, nacionālās zinātņu institūcijas, nacionālās kultūras institūcijas, nacionālā saziņas, transporta un pārvietošanās infrastruktūra, nacionālā drošības struktūra, nacionālā tiesību sistēma, nacionālā energosistēma un neskaitāmas citas cilvēku sadarbības formas. Lai arī globalizācija, starptautiskās korporācijas un globālais finanšu kazino ir šīs nacionālās sistēmas mazliet paplucinājis un izraisījis globālu krīzi, tomēr caurmērā šajās valstīs dzīve arvien saglabājusi savu nacionālo pamatu.

Bet tagad atgriezīsimies Latvijā un pajautāsim sev vai mums ir attīstītas iepriekš nosauktās nacionālās jomas? Ja neskaita šo to, kas vēl saglabājies no Krievijas caru, pirmskara Latvijas un padomju okupācijas periodiem, tad atbilde ir nē.

Varbūt pienācis laiks izdarīt jaunu unikālu atklājumu, kas pēc nozīmības varētu līdzināties 1987. gadā atklātajam Brīvības piemineklim, un atzīt, ka mums gandrīz nav savas nacionālās ražošanas, bet tās bankas, veikali, degvielas stacijas, apdrošināšanas aģentūras un citas iestādes, ar kurām mums darīšanas ikdienā, pieder kādiem citiem un tie citi tad arī pievāc savu institūciju darbības augļus. Burtiski katru mūsu darījumu (izņemot pelēkās un melnās ekonomikas jomas, kur nodevas vāc citi) ar nodevu aplikusi kāda ārvalstu institūcija. Nu jau arī mūsu likumdevēju un valsts pārvaldes institūcijas darbojas pēc ārēju aģentūru norādījumiem un jau tiek gatavota pēdējo valsts uzņēmumu atdošana ārzemniekiem. Vēl mazliet un mums savā dzimtenē vairs nepiederēs absolūti nekas!

Latvijas humpalizācija

Mēs esam ieraduši ikdienā raudzīties, kur var ko dabūt lētāk, ērtāk un izdevīgāk, bet parasti nepadomājam, kāda būs šā šķietamā lētuma galīgā cena tuvākā un tālākā nākotnē. Proti, mēs domājam nevis kā savas valsts pilsoņi, bet kā kaut kādi bezdzimtenes klaidoņi vai kosmopolītiski patērētāji. Un šādas domāšanas rezultāts ir tāds, ka mēs patiešām paliekam bez dzimtenes un savas valsts.

Tūlīt pēc formālas neatkarības atgūšanas Latvija tiecās integrēties t.s. rietumu pasaulē. Taču to mēs darījām tipiski padomiskā stilā bez iepriekšējas izpētes, bez domāšanas, akli un nekritiski. Mēs ticējām katram vārdam, ko rietumu pārstāvji mums teica, nesaprotot vai izliekoties nesaprotam, ka tā ir tikai propaganda un sabiedrisko attiecību (PR) triks. Ja mēs patiešām būtu vispirms iedziļinājušies mūsdienu rietumu politiskajā domāšanā, tad mēs viņu pašu darbos un diplomātijas principos atrastu cita starpā šādas atziņas: „Mums nav draugu vai ienaidnieku, mums ir tikai nacionālās intereses", „Aiz katras kosmopolītiskas mācības slēpjas pavisam konkrētas impēriskās vai koloniālās intereses", „Bezmaksas siers ir tikai slazdā", vai „Skaldi un valdi".

Līdz ar to Latvija jau pašā iesākumā pieļāva vismaz četras fundamentālas kļūdas, kas kļuva par iemeslu pārējai notikumu gaitai un mūsu valsts pakāpeniskai iznīcināšanai:

1.  Mēs sirsnīgi noticējām, ka rietumi ir mūsu draugi un drošības garants.

2.      Mēs noticējām vai vismaz pieņēmām kosmopolītisko maldu mācību: vienalga, kam pieder zeme, bankas, veikali, uzņēmumi, ostas, cauruļvadi, sakaru līnijas, TV kanāli utt.

3.      Mēs pieņēmām padomu, ka mums citam ar citu jākonkurē („Skaldi un valdi" princips, kas izteikts citos vārdos, upuriem domātā formā), nevis jāsadarbojas (sadarbība vai kopdarbība tika nosodīta kā komunisma recidīvs).

4.   Mēs izvēlējāmies bezmaksas sieru.

Izpētījuši mūsu patstāvīgai dzīvei neizkopto raksturu, izolācijā izveidoto naivo dzīves redzējumu un padomju režīmā nerealizētās „brīvās pasaules" fantāzijas, rietumi iesāka tieši ar „bezmaksas sieru". Lai gan Latvijā nebija ne dabas katastrofu, ne slimību epidēmijas, ne kara nesta posta, un Latvijai bija sava attīstīta vieglā rūpniecība, un mēs visi bijām glīti ģērbti, Latvijā tika ievesta humānā palīdzība (tautā saka humpalas) gan lietoti apģērbi un apavi, gan pārtika, veci vai neejoši medikamenti, vecas slimnīcu, tipogrāfiju un citas iekārtas. Bet vienlaikus tika mākslīgi bankrotā iedzītas un metāllūžņos pārdotas mūsu rūpnīcas, aizvērtas vai privatizētas (pārdotas) daudzas iestādes. Mēs šos rietumniekiem nevajadzīgo vai jau izlietoto preču ievedumus (bieži vien atkritumus) pieņēmām kā draudzīgu palīdzību, bet rietumos tā jau sen ir labi nostādīta biznesa nozare, kas savus muskuļus uztrenējusi bijušajās kolonijās jeb Trešās pasaules valstīs.

Jau pagājuši 20 gadi, bet humpalu bizness Latvijā arvien vēl turpinās un pat plaukst. No tā izriet divi svarīgi secinājumi:

1.      Kamēr vien Latvijā darbosies humpalu bizness, tikmēr mums nebūs savas attīstītas nacionālās ražošanas.

2.       Mūsu radiem, tuviniekiem un bērniem uz ārzemēm jābrauc tikai tāpēc, ka mums nav savas attīstītas nacionālās ražošanas (arī citu jomu, protams).

Bez tam jau PSRS pastāvēšanas pēdējos gados uz Latviju no rietumiem sāka plūst finanšu straumes. Jau pirms pirmajām salīdzinoši brīvajām vēlēšanām visi iespējamie Latvijas politiķi (sākot no neformāļiem, baznīcu draudzēm un bijušajiem politieslodzītajiem, beidzot ar „gaišajiem" komunistiem) tika burtiski nopirkti. Tās nav baumas vai sazvērestības teorija, jo es pats visos līmeņos tolaik aktīvi darbojos Helsinku grupā, LNNK un kādu laiku arī LTF, tāpēc varu liecināt, ka visas organizācijas tika rietumu iebarotas finansiāli, turklāt vēl saņēma darbībai nepieciešamās tehnoloģijas, un tās nu gan nebija humpalas, bet modernākās versijas.

Nauda netika žēlota, jo devēji rēķinājās, ka nākotnē tā nesīs fantastiskas dividendes (šis aprēķins attaisnojies, jo pēdējos 2 gados vien Latvija ārvalstu bankām izmaksājusi 8,8 miljardus eiro un šai maksāšanai neredz galu) un kontroli pār visu, kas notiek Latvijā. Turklāt Latvijas rubļa vērtība bija tik zema, ka daudz nemaz nebija jādod, jo pat viens dolārs tolaik skaitījās liela nauda, ar kuru var vakaru nosēdēt restorānā. Tad nu šie nopirktie politiķi, protams, aiz siltām draudzības jūtām, pieņēma rietumu „investoriem" nepieciešamos likumus un lēmumus. Tādā veidā ar visai pieticīgām investīcijām tika bruģēts rietumnieku ceļš uz Latvijas kolonizāciju. Un tieši šajā periodā tika iesētas sēklas Latvijas valsts aparāta pērkamībai un korupcijai. Jo, kā saka, apetīte rodas ēdot.

Taču pats traģiskākais zaudējums no šādas iebarošanas un bezmaksas siera bija psiholoģisks un garīgs. Tas vēl vairāk izkropļoja mūsu jau iepriekš neizkopto raksturu. Varbūt vēl kāds atceras latviešu teātra izrādi, no kuras atmiņā iespiedusies bieži citēta atziņa: „Mēs esam atbildīgi par tiem, kurus pieradinām"? Tikai šajā gadījumā pieradināti tikām mēs paši. Pieradināts šai nozīmē ir sinonīms atkarīgam (bet mēs taču gribējām neatkarīgu valsti un brīvību!). Cilvēki pierada, ka par viņiem kāds gādā no ārzemēm (daļa sabiedrības, kam bija radi ārzemēs, pie tā bija pieradusi jau agrāk). Līdz ar to mēs sevī neizkopām atbildību par savu dzīvi un savu valsti. Mēs necēlām savu valsti, bet gaidījām, kad kāds cits par visu gādās mūsu vietā no ārienes (ES, NATO, SVF, PB u.c.). Un tā mēs arvien vēl gaidām, bet paši savas valsts labā pat pirkstiņu neesam gatavi pakustināt!

Bet vēl mēs esam pieraduši visās savās nelaimēs vainot citus. Piemēram, lamājam politiķus, deputātus, partijas, oligarhus utt. Atzīšos, ka arī man pašam šāds grēks bieži piemitis. Lai gan ar zināmām atrunām, es arī neiebildu apgalvojumiem, ka pie visa vainīgi politiķi un partijas, kas uzkundzējušies tautai, zog un blēdās, netur solījumus, melo utt.

Ir jau arī viņi vainīgi, taču ne vairāk kā mēs visi pārējie. To es līdz galam sapratu pēc ļoti nepatīkama strīda, kurā iesaistījos komentāru daļā zem sava raksta „Dolāra superimperiālisms globālā ekspansija un sabrukums". Mani oponenti bija cilvēki, kuri sevi uzskata par lielākajiem Latvijas patriotiem, cīnītājiem par brīvību un arī latviešu nacionālistiem, un man nav pamata šo viņu pārliecību apšaubīt. Uzskatu, ka mūsu strīda dziļākais iemesls bija fundamentāli atšķirīga izpratne par neatkarīgu valsti.

Mazliet pārfrāzēšu un saīsināšu, bet būtībā mans oponents izteica gatavību atbalstīt stāvokli, kurā Latvijai nav savas ražošanas, ja tik viņam būtu sagādāta iespēja humpalu veikalā lēti nopirkt Lee firmas džīnas, un ja Zīgeristam vai kādam citam būtu iespēja apgādāt mūsu slimnīcas ar humāno palīdzību. Viņš sūdzējās arī par Latvijai piederošo (vienīgo!) Hipotēku banku, jo tā, lūk, nestrādā svētdienās un tai nav bezmaksas tālruņa (secinājums izriet, ka jāiet uz zviedru bankām).

Es, protams, uz šādu patriotu ne pa jokam sadusmojos, bet velti. Ja jau pat viņš cīnītājs un patriots tā domā, tad jārēķinās ar lielu varbūtību, ka apmēram tāpat domā lielum lielākā sabiedrības daļa. Un partijas, Saeima un valdība nedara neko citu, kā tikai apmierina šo sabiedrības redzējumu un gādā par tā īstenošanu dzīvē. Tas nozīmē, ka nekāda valdību, politiķu vai partiju maiņa neko nemainīs, kamēr savus uzskatus nemainīs pati sabiedrība . Kad sabiedrība domās citādāk, tad tā izvirzīs arī citu valdību un atbalstīs citu politiku.

Ko darīt?

Es tiešām nezinu, vai esmu palicis vienīgais, kas Latviju grib brīvu, ražojošu, augošu un plaukstošu, un tās pilsoņus saimniekus savā zemē. Ja tā, tad man atliek pievienoties nomācošajam vairākumam un kaut kā noeksistēt savu atlikušo mūžu, samierinoties ar perspektīvu, ka mani bērni kaut kur aizklīdīs nezināmajā pasaulē, uz vietas neatstājot nekādas pēdas, un šo teritoriju drīz apdzīvos kādas citas tautas. Un tad jau nav nekādas jēgas arī šai rakstīšanai un publicistikai.

Ja tomēr Latvijā vai pagaidu izbraukumā ir vēl citi līdzīgi domājoši cilvēki, tad mums kaut kā vajadzētu sazināties un tikties, un atkal sākt visu no nulles. Tāpat kā 1988. gadā jāizveido darba grupa, kas veic kompleksu pēdējo 20 gadu politikas analīzi, izstrādā krīzes pārvarēšanas un Latvijas attīstības programmu, ko piedāvāt Latvijas tautai.

Starp citu, pašā Rīgas centrā arvien vēl stāv neprivatizēts Brīvības piemineklis un gaida uz mums.

2010. gada 15. decembris

Pie velna sieru, līdīsim ārā no šā slazda!

Lai gan esmu par noteiktām, uz kopīgo labumu orientētām valsts funkcijām mūsu dzīvē (visiem nepieciešamā infrastruktūra, kas nav uzbūvējama un uzturama ar dažu indivīdu spēkiem, atbalsts zinātnēm, pētniecībai un kultūrai, nacionāla finanšu sistēma, iekšējā tirgus aizsardzība, nacionālo interešu īstenošana starptautiskajā politikā, enerģijas pašpietiekamības nodrošināšana, investīcijas mūsu resursu labākai izmantošanai u.c.), esmu kategoriski pret to, ka valsts par mūsu nodokļiem izveidojusi milzīgu birokrātisko aparātu, kas tiecas sistemātiski kontrolēt un manipulēt mūsu privātās dzīves, iztirgot mūsu nacionālās intereses, veikt mūsu vārdā slepenus darījumus, uzturēt privileģētu, parazītisku kārtu, kas ekspluatē pārējos, novērst demokrātiskas pašpārvaldes iespējas, graut mūsu tautsaimniecību, ievilināt iedzīvotājus parādu verdzībā, ierobežot katru produktīvu aktivitāti vai to apgrūtināt ar pārlieku nodokļu nastu, reglamentēt mūsu dzīvi un mūs sadalīt šķirās, eksportēt mūsu bērnus uz citām valstīm utt. Viena no jomām, kur valsts rupji ielaužas vēl nenobriedušu cilvēku dzīvē, ir obligātā un stingri centralizētā skološanas sistēma, kas lielā mērā apslāpē mūsu bērnu zināšanu kāri, atņem bērniem 12 labākos dzīves gadus un bieži vien aptur viņu attīstību mūžīgas bērnības fāzē. Obligātās valsts skolas ir kā sociālās baznīcas, kurās sludina korporatīvo evaņģēliju un gatavo kalpus šai disfunkcionālajai sistēmai. Šajā rakstā plaši izmantošu amerikāņu skolotāja Džona Teilora Gatto pētījumus un atziņas.

Kas ir skola?

Aizmirstiet oficiālās definīcijas, un jaunlatviešu perioda izglītošanās un gara gaismas ideālus nesaistiet ar to realitāti, kas mums šodien ir obligātā skološanas sistēma. Atveriet vai aizveriet acis un kritiski novērtējiet vai patiešām mūsdienu skolas ir tās vietas, kurās mūsu senči vēlējās redzēt „gaismas pilis" vai gudrību krātuves? Un cik jums pašiem tagad reālajā dzīvē noder tas, ko esat apguvuši skolā?

Vēl Atmodas gados sabiedrība instinktīvi pieprasīja atjaunojiet mazās lauku un mazpilsētu skolas! Tātad mūsu vēsturē tiešām ir bijusi kaut kāda vērtīga izglītošanās tradīcija, kura mūsu vēsturiskajā atmiņā atstājusi nenoteiktas ilgas. Daudzas mazās skolas tiešām atjaunoja, taču tās tika arvien stingrāk pakļautas centralizētajai sistēmai, licencētiem skolu ierēdņiem, ministrijas apstiprinātām programmām un metodikām, rajonu skolu valdēm vai izglītības departamentiem, pārbaudēm un komisijām. Bet paši skolotāji tika pakļauti nemitīgām reformām, arvien jaunām atestācijām un tika noslīcināti aizvien pieaugoša apjoma atskaitēs un citās formalitātēs. Un tagad tiek slēgtas tieši šīs mazās lauku skolas. Kāpēc?

Lai varētu dresēt blusas, tās vispirms jāpieradina dzīvot nebrīvē. Ja blusas ievietotu petrī traukā (seklā, caurspīdīgā stikla traukā ar stikla vāku), tās acumirklī izleks katra uz savu pusi. Bet ja šim traukam ātri uzliek vāku un pāris stundas tā atstāj, tad blusas lecot apdauza savas galvas un iemācās vairs nelekt. Tad var droši noņemt vāku un sākt eksperimentus. Blusas vairs pat nemēģinās no sava trauka izlēkt. Viņas pat nezinās, ka tepat blakus ir cita pasaule. Varbūt rupjš salīdzinājums, bet apmēram tāda funkcija mūsu bērnu dzīvēs ir obligātajai skolai (ja no tās mēģina izvairīties, bērnus uz skolu ved piespiedu kārtā ar policiju, mājskolas Latvijā atļautas tikai bērniem ar īpašām slimībām, ja izdodas iegūt atļauju). Jā, ir atsevišķi labi skolotāji, kuri, sirdsapziņas vadīti, bērnus iedvesmo un tiešām ļauj mācīties. Tādi skolotāji mūsu atmiņā paliek uz visu mūžu, bet tie ir izņēmumi, kuri faktiski sabotē sistēmu, riskējot zaudēt savu darbu.

Es negribu apgalvot, ka šādu sistēmu izdomāja ļauni cilvēki. Tās ir kārtu iekārtas sekas, veids, kā priviliģētā kārta (muižnieki, aristokrāti, elite, finanšu oligarhija u.tml.) pārvalda, viņuprāt, zemākās kārtas. Agrāk šie pārvaldītāji sevi atklāti sauca par tēviem un savus pārvaldāmos uzskatīja par bērniem. Tad nu skološanas mērķis ir zemākās kārtas bērnu attīstību apturēt mūžīgā bērnības stadijā. Ja cilvēki ir neizglītoti, savā apziņā atkarīgi un stulbi, tad taču viņus vieglāk vadīt.

Arī Latvijas vēsturē bija laiki, kad baltvācu muižniecība sprieda apmēram tā: izglītot zemniekus (arājus, baurus) ir nelietderīga un pat kaitīga lieta, jo tā var veicināt dumpības garu. Kam zemniekam izglītība? Viņa vieta ir pie arkla, viņa vietā lai domā kungs, baznīckungs, ierēdnis, cars, Pēterburgas galms!

Taču līdz ar tehnoloģiju attīstību dzīve kļuva sarežģītāka un vecā dzimtbūšanas sistēma tai tikai traucēja, jo bija nepieciešams paklausīgs darbaspēks jaunajām rūpnīcām, kā arī masu produkcijas patērētājs. Jaunajai attīstībai traucēja arī tradicionālās ģimenes saites un tradīcijas, kas saturēja kopā cilvēku kopienas. Tieši tad privileģētā šķira bija gatava ieviest obligāto skološanas sistēmu, kas sagatavotu rūpniecībai un ierēdniecībai nepieciešamos apkalpotājus, tos dehumanizējot. Pateicoties plaši izplatītajai Darvina teorijai, cilvēkos vairs nesaskatīja Dieva līdzību, turpmāk tas bija tikai noderīgs un/vai veidojams „materiāls", „darba spēks", izmantojams „resurss", suga, šķira, zemākā kārta.

Interesanti, ka kopš tā laika teoloģisko izglītību guvušā Darvina teoriju gan kapitālisma, gan sociālisma zemēs bērniem sāka mācīt nevis kā vienu no daudzām eksotiskām teorijām, bet kā notikušu faktu. Cilvēkus pat atklāti un it kā gudrās grāmatās nosauc par sociāliem dzīvniekiem. Bērnudārzu un skolu mērķis ir šos „dzīvniekus" socializēt.

Arī mūsdienās sabiedrība ir sadalīta, rupji ņemot, darba devējos un darba ņēmējos. Darba ņēmēji ir pilnīgi atkarīgi no darba devējiem (te es nerunāju par mazajiem uzņēmējiem, kas mēdz sev ņemt algotus palīgus, ar kuriem kopā strādā gandrīz kā kompanjoni). Latvijas īpatnība tā, ka darba devēji un kreditori bieži vien ir ārzemnieki, un viņi darbu mēdz dot arī svešās zemēs, kā līdz šim Īrijā vai Anglijā. Tad nu darba meklētājiem jāaizpilda savs CV, kurā jābūt visiem rādītājiem, tai skaitā ziņām par pabeigtām skolām vai augstskolām. Skolas beigšanas apliecība jau liecina par zināmu gatavību darīt to, ko negrib, paklausīt, nerunāt pretī, neaizstāvēt savas tiesības un sastrādāties komandā.

Tā kā Latvijai gandrīz nav savas ražošanas, mums galvenais darba devējs ir valsts aparāts. Ja privātam darba devējam izglītības dokumenti nav tik svarīgi, ka tik cilvēks prot un grib strādāt, tad valsts un pašvaldību iestādes gan kategoriski pieprasa dokumentus, jo sistēmai nepieciešami sistēmas sagatavoti darbinieki. Tu vari būt idiots un vienlaikus ieņemt izglītības ministra amatu, ja ir dokumenti, bet bez dokumentiem tevi pat bērnudārzā strādāt nepieņems, pat ja būsi īsts ģēnijs. Vienīgi tad, ja pats būsi neatkarīgs uzņēmējs un saimnieks, neviens tev neprasīs dokumentus par izglītību (lai gan mūsdienās gadās arī tā, jo daudziem uzņēmējdarbības veidiem nepieciešama licence, tā ka pavisam brīvi varam justies tikai pelēkajā ekonomikā). Mēs taču savam labajam zobu ārstam neprasām, kādas viņam bija atzīmes skolā?

Skološanai ir maz kopēja ar izglītošanos. Liela daļa pasaulē izcilāko cilvēku nekad nav gājuši skolā, vai arī bijuši no tās izslēgti. Izglītoties cilvēks var tikai pats, protams, mācoties un iedvesmojoties arī no citiem cilvēkiem, kā arī krājot savu dzīves pieredzi. Izglītošanās ir aktīva darbība, ko veic pats cilvēks! Turpretī obligātā skološana ir aktīva darbība, ko veic valsts aparāts ar savu īpaši sagatavotu un licencētu ierēdņu starpniecību, bet ideāls skolnieks šajā mijiedarbībā ir pasīvs. Tieši tā sadalītas lomas mūsdienu klasēs: apmēram 90% aktivitāšu veic skolotājs, bet bērni lielākoties pasīvi sēž solos, sapņo par kaut ko citu, mēģina sevi izklaidēt ar kādām blēņām vai blakus lietām, garlaikojas un gaida zvanu uz starpbrīdi (zvanu sistēma pārņemta no Pavlova un viņa priekšgājēju eksperimentiem ar dzīvniekiem; līdzīgu signālu sistēmu izmanto arī armijā un cietumos). Patiesā izglītošanās procesā proporcijai būtu jābūt apgrieztai: 90% aktivitāšu veiktu paši bērni un tikai 10% viņu skolotāji. Lai apgūtu kādu priekšmetu, piemēram, matemātiku, bērnam uz skolotājam pietiktu pāris desmitu kopīgu stundu, taču skolās šis process tiek nesamērīgi izstiepts.

Bez tam obligāto skolu sistēma ir viens no lielākajiem, ja ne pats lielākais bizness valstī, no kura atkarīga tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku labklājība. Skolu biznesam ir arī savi miljonāri, skolās ieinteresēti arī oligarhi un pat starptautiskas finanšu haizivis, kā, piemēram, Džordžs Soross. Jo tieši no skolām viņi gaida savus nākamos klientus, ietekmes aģentus un nedomājošu patērētāju masu.

Pati skolnieku sadalīšana klasēs ir zīmīga. Latviešu valodā to mazāk jūtam, bet citās (krievu, angļu, vācu) valodās gan klases skolās, gan cilvēku šķiras apzīmē ar vienu vārdu klases. Skološana izriet no teorētiska pieņēmuma, ka bērni skolas pirmajā klasē ierodas kā tukši trauki, kurus skolotāji sistemātiski un metodiski piepilda ar dzīvei nepieciešamajām zināšanām. Ja tomēr šie „trauki" nav gluži tukši, bet tajos šo to jau ielējuši vecāki vai citi cilvēki vai mēdiji, tad šie trauki vispirms jāiztukšo. To panāk ar pacietīgu pāraudzināšanu, mainot bērnu reakciju uz autoritātēm un mainot bērnu attieksmi pret pārējo, kas viņu dzīvē bijis, ir vai būs. Gatto šo bērnu iztukšošanas būtību apkopojis uzskatāmos punktos.

Bērna iztukšošanas paņēmieni

1.        Izolēt bērnu no reālās dzīves līdz laikam, kamēr viņš zaudējis spēju un vēlmi izglītoties.

2.      Sadalīt bērnus pēc vecuma un spējām, tā, lai viņiem kļūtu tāla un nesvarīga gan pagātne, gan nākotne.

3.      Izstumt no bērnu dzīves reliģiju, izņemot slepeni potēto civilo reliģiju uz apetīti un reakciju pastiprināšanu uz pozitīviem/negatīviem stimuliem.

4.     Atņemt bērnam visas nozīmīgās mājas un ģimenes dzīves funkcijas, lai māja bērnam būtu tikai kā guļamvieta un virspusēju, paviršu attiecību vieta. Pārvērst vecākus par nealgotiem valsts aģentiem, iesaistīt viņus savu bērnu uzraudzīšanā un konformisma ieaudzināšanā saskaņā ar valsts noteikto dienaskārtību.

4.       Novērot bērnu uzvedību no rīta ausmas līdz naktij, liegt viņiem privātu laiku un vietu. Aizpildīt viņu laiku ar kolektīvām aktivitātēm, veikt šo aktivitāšu kvantitatīvu vērtējumu un reģistrāciju atbilstošā žurnālā vai citos datu nesējos.

5.         Pieradināt (padarīt atkarīgus) bērnus pie mehānismiem un elektroniskiem ekrāniem. Iestāstīt, ka tās ir vēlamas aktivitātes mācībām un atpūtai.

6.      Izmantot speciāli izstrādātas spēles un komerciālus izklaides pasākumus, lai bērnos ieaudzinātu iepriekš plānotas ieražas, attieksmes, žestus un valodas lietošanas veidus.

7.      Cik vien iespējams, izravēt no bērnu dzīves privātas dabas rituālus, tādus kā kopīga ēdiena gatavošana un kopīga pusdienošana pie ģimenes galda.

8.      Gādāt, lai abi vecāki būtu maksimāli aizņemti ar svešu biznesu, ideāli, ja viņi rautos vairākos darbos, pelnot naudu kredītu atmaksāšanai, un strādātu ģeogrāfiski attālās vietās. Noniecināt tieksmi dzīvot saimnieciski neatkarīgi, sākot no mazuma. Gādāt, lai cilvēki strādātu priekš citiem, lai ārējās saistības būtu prioritāte, bet pašu attīstība paliktu otrajā vai vēl zemākā vietā.

9.         Preču tirdzniecības reklāma jāsaista ar pievilcīgu sieviešu tēliem labākajā reproduktīvajā (auglīgajā) vecumā, tā, lai fiziskās mīlestības un mātes tēla izstaroto enerģiju novadītu uz tirgojamajām precēm un pakalpojumiem.

10.       Nepārtraukti un publiski jāvērtē bērna spējas un rādītāji. Tas jāsāk agri un jāgādā, lai katrs bērns skaidri zinātu savu vietu rangu tabulā (pēc tam arī sabiedrības hierarhijā).

11.       Godiniet tos, kurus esat ievietojuši rangu tabulas augstākajās vietās! Turpiniet vērtēt un sadalīt pa rangiem nemitīgi, un to dariet, cik vien iespējams, atrauti no reālās dzīves un šo bērnu apstākļiem un sasniegumiem reālajā dzīvē. Tas jādara, lai izveidotu mākslīgu meritokrātiju (falšu autoritāšu loks, kura nozīmīgumu demonstrē ar abstraktiem nopelniem), kas atkarīga no autoritāšu atbalsta. Visneatkarīgākos un patstāvīgākos bērnus marģinalizējiet (padariet nenozīmīgus citu acīs, nonieciniet, apsmejiet), esiet neiecietīgi pret īstiem, oriģināliem, neatkarīgiem argumentiem.

12.      Novērsiet patiešām noderīgu zināšanu efektīvu nodošanu bērniem, lai viņi nezina un neinteresējas, kā, piemēram, uzcelt māju, salabot automobili, pagatavot apģērbu.

13.      Visādos veidos slavējiet un apbalvojiet atkarību. Sauciet to par „komandas darbu", „izsmalcinātu dzīves stilu".

14.       Radiet vizuāli degradējošu vidi grupām un nosauciet to par „skolu". Gādājiet, lai šajā vidē regulāri notiktu masveida pārvietošanās un skanētu mainīga līmeņa trokšņi. Dariet visu, lai nepieļautu koncentrēšanos uz mācību procesu, lai no bērnu uzvedības repertuāra pakāpeniski izdzēstu intelektuālus meklējumus un pilsoniska diskursa (tematisku pārrunu) ieradumus.

Cilvēkiem patīk strādāt un saimniekot, tāpēc viņi jāpārliecina, ka darbs ir līdzīgs lāstam, no kā pēc iespējas jāizvairās, jāpērk aizvien jaunas, korporāciju ražotas „darba ietaupīšanas" tehnoloģijas, jāgūst pēc iespējas vairāk dīka laika, ko ziedot izklaides industrijai, maksimāli jāizmanto profesionāļu un „ekspertu" sniegti maksas pakalpojumi.

Cilvēkiem patīk izdomāt arvien jaunus risinājumus, lai vēlamo sasniegtu ar to, kas viņiem ir, taču no standartizētās masu ražošanas ekonomikas viedokļa šāda atjautība un taupīgums ir krimināla, un šādi piemēri draud inficēt citus atkarīgos patērētājus.

Cilvēkiem patīk pieķerties iemīļotām vietām un lietām, pat ar tām kopā novecot un mirt, taču šāda greznība ir bīstama mašīnu industrijai, kurai savi dārgie instrumenti nepārtraukti jāatjaunina, uzņemoties lielus kredītus.

Cilvēkiem patīk dzīvot savā, pašu iekoptā sētā, tāpēc tie jāpārliecina vilkt saspiestu, noplicinātu eksistenci dažādās pagaidu mītnēs.

Cilvēkiem patīk staigāt ar savām kājām, tāpēc jāiekārto pasaule, kurā viņi spiesti braukt ar mehāniskiem transporta līdzekļiem.

Visbīstamākie cilvēki patēriņa ekonomikai ir tie, kas, līdzīgi amīšiem (reliģiska grupa Amerikā, kas dzīvo patstāvīgi, balstoties uz savām tradīcijām), iekārtojuši sev neatkarīgu, ražīgu dzīvi.

Tā raksta vairākkārt godalgotais amerikāņu skolotājs Dž.T. Gatto un viņš apkopojis un apgāzis vismaz deviņus populārus pieņēmumus, kas mums likuši maldīties ideoloģizētā miglā.

1. Universālā valsts skološana ir svarīgākais sociālās saliedētības veicinātājs, cita ceļa nav, smagi birokratizētā sabiedriskā kārtība mūs pasargā no anarhijas un haosa. Pareizi, un ja tu pareizi nenoslaucīsi dibenu, tad no poda izlīdīs tualetes briesmonis un tevi aprīs.

2.       Bērnu socializācija stingri sadalītās vecuma grupās un valsts aģentu uzraudzībā ir svarīgākais līdzeklis, kā iemācīties sadzīvot ar citiem mūsu plurālistiskajā sabiedrībā. Patiesībā šāda stingra sadalīšana pa kabinetiem veicina izkropļotu sociālo attiecību formu: pasīvi gaidi, kamēr tev pasaka, kas jādara, nevērtē savu veikumu, neapspriedies ar saviem biedriem, nicini tos, kas par tevi jaunāki, un baidies tos, kas par tevi vecāki. Uzvedies saskaņā ar to uzlīmi (apzīmējumu), kas piešķirts tavai klasei. Tie ir trako nama likumi. Nav jābrīnās, kad bērni pēc pirmajām atzīmēm raud un paliek niķīgi.

3.        Dažādas izcelsmes bērniem no dažādām ģimenēm, tradīcijām un ticējumiem ir jāsajaucas kopā, jo tādā veidā tiek paplašināta viņu izpratne un bagātināts viņu pasaules redzējums. Patiesībā klases pārvaldīšanas gaitā cilvēku dažādībai tiek veltīta visminimālākā vērība un cieņa. Tās vietā tiek radikāli uzspiests kurss uz unitāru „zelta vidusceļu", kurā atšķirīgās bērnu izcelsmes un ticības tiek smalki, bet stingri deldētas un diskreditētas.

4.        Sertificētu skolmeistaru ekspertīze bērnu lietās ir krietni pārāka par parasto cilvēku, tai skaitā bērnu vecāku, izpratni. Sabiedrības interesēs ir bērnus aizsargāt no nesertificētiem, nekompetentiem amatieriem, tai skaitā bērna miesīgajiem vecākiem. Patiesībā ilgstoša bērnu piespiedu segregācija (atšķiršana) no reālās pasaules tiem nodara lielu kaitējumu, jo pēc skolas viņiem tomēr jādzīvo reālajā pasaulē, kuru viņi nav iepazinuši. Protams, ir individuāli izņēmumi, taču kopumā, ja par standartu pieņemam koledžas līmeni, valsts sagatavotie skološanas speciālisti ir bērnu apmācīšanai gandrīz visnepiemērotākā grupa.

5.         Bērnu izglītības vārdā veiktie piespiedu pasākumi ir likumīgas valsts varas izmantošanas tiesības, ja ne pienākums. Bērnu piespiedu savākšana specificētās grupās, saskaņā ar ieplānotiem intervāliem un secību, īpaši ieceltu pārraugu uzraudzībā akadēmiskās izglītības procesu netraucē. Vai mēs tikai vakar piedzimuši? Jau Platons norādīja: "Neko vērtīgu indivīdam nevar uzspiest ar varu."

6.        Bērni savā izaugsmē nenovēršami attālināsies no savu vecāku vērtībām, un šis process jāveicina, mazinot vecāku ietekmi. Bērniem jāatņem pārliecība, ka viņu vecāki ir savā prātā un morālē suverēni. Ar šo nostādni vien pietiek, lai sakropļotu amerikāņu ģimeni. Uzspiestas nelojalitātes ģimenei iznākums ir pretīgi postošs, jo tas bērnam atņem vienīgo drošo balstu, uz ko viņa augošā dvēsele var vajadzības gadījumā paļauties. Ģimenes vietā skola bērnam piedāvā tādus fantomus kā ambīcijas, virzība uz augšu pa karjeras kāpnēm un izpriecas tukšas dzīves rēgainos vēstnešus.

7.        Svarīga skološanas funkcija ir bērnu pasargāšana no sliktiem vecākiem. Tā nebija nejaušība, ka skolu administrēšanas pamatlicējs Stenlijs Hols 1909. gadā uz Savienotajām valstīm uzaicināja Zigmundu Freidu, lai pēdējais radītu „zinātnisko bāzi" valsts skolu sistēmas pret ģimeni vērstajai nostājai.

8.       Nevienai ģimenei neklājas pārmērīgi rūpēties par savu bērnu izglītošanu, šādas rūpes jādeleģē valsts sagatavotiem ekspertiem vispārējās izglītības sistēmas ietvaros. Tāda ir visu sociālisma un citu utopisko mirāžu valsts pārvaldes formu pamatā liktā standartformula.

9.    Valsts ir vispiemērotākais [bērna]vecāks un tai piemīt dominējošā (augstākā) atbildība par bērnu sagatavošanu, morāli un ticējumiem. Tā ir Francijas karaļa Luija XIV Parens Patriae doktrīna, kas nav piemērota republikāniskai iekārtai.

Daži Gatto ieteikumi bērnu izglītībai

Gatto uzskata, ka patreizējā, valsts kontrolētā un regulētā skolu sistēma nav uzlabojama vai reformējama, tā turpinās strauji degradēties. Jebkādi uzlabošanas pasākumi nebūs ilglaicīgi, kamēr paliks sviras, kuras kāds var centralizēti regulēt. Nelīdzēs arī papildu finansējums jo lielāks finansējums, jo efektīvāk šī sistēma dehumanizēs mūsu bērnus. Bez tam izglītības jautājums ir tieši saistīts ar sociālo un ekonomisko iekārtu, kurā dzīvojam. Esošā sistēma ir konstruēta tieši šai korporāciju dominētajai patērētāju sabiedrībai, kura strauji brūk, jo ir disfunkcionāla. Tātad vispirms mums jāizlemj, vai mēs gribam arī turpmāk nest nesamērīgus upurus, lai tikai vēl kādu laiku saglabātu šo irstošo kārtību?

Otrkārt, nevajadzētu ļauties kārdinājumam vienu centralizētu sistēmu aizstāt ar kādu citu „vienīgo pareizo" sistēmu, ko uzspiest visiem. Cilvēki ir dažādi un unikāli, tāpēc viens piegriezums visiem nederēs. Masu cilvēka laikmets ir sevi izsmēlis.

Kad bruka varenā Romas impērija, kristieši teica: veidosim tagad savas kopienas! Acīmredzot kaut kas līdzīgs jādara arī mums. Arī mēs dzīvojam viena laikmeta sabrukuma periodā, globalizācija mūs ir saraustījusi un izmētājusi pa visu pasauli. Vecā sistēma vēl kādu laiku darbosies aiz tīrās inerces, mehāniski, taču tajā jau tagad nav dvēseles, dzīvības un radošās dzirksts.

Kad pirmie kristieši (lūdzu, nejaukt ar tagadējo konfesionālo un sektantisko haosu) savos brāļos un māsās redzēja līdzību ar Dievu, viņi ar to saprata dievišķu radīšanas garu. Cilvēks savā būtībā ir radošs! Dehumanizējošā sistēma šo radošo garu tiecas nokaut, pāraudzināt mūs par socializētiem dzīvniekiem, bet šis radošais gars arvien vēl ir mūsos. Mēs atkal varam sanākt kopā un būvēt savu unikālu nākotni. Iespējamo nākotnes ceļu ir bezgala daudz.

Ko mēs varam darīt jau tagad? Pirmkārt, kritiski pārvērtēt savas līdz šim pieņemtās vērtības un izvēlēties citas dzīves prioritātes. Ir taču skaidrs, ka turpināt dzīvot uz parāda kā patērētāji vairs nevarēsim. Gatto aicina sekot jau minēto amīšu padomam nelekt, pirms skaidri nezinām, kur nokritīsim. Šai brīdī „nelekt" nozīmē noraidīt jebkādus tālākas skolu sistēmas centralizācijas mēģinājumus. Nē centralizētājiem un jaunām reformām centralizācijas vai „optimizācijas" virzienā! Neuzklausīsim vairs „ekspertus", kuru visi iepriekšējie vērtējumi, ieteikumi un prognozes ir novedušas tikai vēl dziļākā purvā. Iniciatīvai jānāk no vietām, ne no centrālās ministrijas vai departamenta, vai rajona (novada) izglītības pārvaldēm. No viņiem nekad nenāks labas iniciatīvas, jo šie ierēdņi ir savstarpēji saistīti un ir ieinteresēti paildzināt un pilnveidot esošo sistēmu. Pietiek!

Sākumam būtu labi, ja katrā skolā patiešām sāktu nopietni strādāt vecāku un skolotāju padomes, kuras konsultētos un ņemtu vērā arī skolnieku domas, un ja šīs padomes iegūtu tiesības pieņemt saistošus lēmumus savai skolai. Līdz šim tās pastāvējušas vairāk uz papīra, formāli un atskaitēm.

Latvijā būtu ļoti svarīgi panākt, lai ar likumu tiktu atļauta mājskološana un citas alternatīvas izglītošanās iespējas. Otrkārt, bērniem, kuriem tomēr nepieciešams kāds izglītību apliecinošs dokuments, jādod iespēja nokārtot attiecīgā līmeņa eksāmeni un saņemt dokumentu bez iepriekšējas, regulāras skolas apmeklēšanas.

Bērnudārzi un obligātās skolas okupē mūsu bērnus un tos pārtaisa par sistēmas skrūvītēm! Vai mūsu kā vecāku sirdsapziņa neprotestē šādai kārtībai?

Tāpēc pārkārtosim savu dzīvi tā, lai paši varētu uzņemties daudz lielāku atbildību par saviem bērniem. Izlemsim, kas mūsu dzīvē ir galvenais (par šo tēmu ierosmei palasiet, piemēram, Tolstoja „Ivana Iļjiča nāvi") un koncentrēsim savas pūles uz to.

Pirmais solis uz jauno dzīvi ir baiļu un vecās rutīnas pārvarēšana. Pēc pirmā soļa speršanas mūs pārņems prieks, entuziasms un jauna enerģija, kā arī radīsies jaunas idejas. Tiklīdz tas iespējams, nesūtiet savu bērnu uz bērnudārzu. Un pēc tam nesūtiet viņu uz pirmajām klasēm, jo tieši šie gadi ir kritiski jūsu bērna attīstībai un izaugsmei. Lai bērns mācās savā ģimenē un savu paziņu lokā, labāk viņu iepazīstiniet ar kādu interesantu, gudru cilvēku ar vērtīgu pieredzi.

Nenesiet savam bērnam jocīgās dzīvnieku figūriņas, popularizētās briesmoņu figūras, dejojošus alfabēta burtus, pārāk bērnišķīgas grāmatas ar spocīgiem zīmējumiem, neiemidziniet viņa apziņu ar salkanu mūziku. Jūsu bērnam šis ir laiks, kad viņš alkst apgūt īsto pasauli. Jocīgos dzīvnieciņus izgudroja prūšu sociālie inženieri, kuru mērķis bija pārorientēt bērnu fantāziju.

Jūsu četrus gadus vecais bērns grib spēlēties? Ļaujiet viņam piedalīties pusdienu gatavošanā, trauku mazgāšanā, tualetes labošanā, mājas tīrīšanā, sienas vai suņa būdas būvēšanā, iemāciet viņam dziesmu. Aizejiet kopā uz skaistām, interesantām vietām, esiet kopā pie dabas, ļaujiet viņam kaut kur aiziet vienam (iesākumā sekojiet no attāluma). Iedodiet viņam karti, spoguli, rokas pulksteni, ļaujiet viņam izsekot uz kartes pasauli, kurā viņš reāli dzīvo. Un drīz jūs sava bērna acīs redzēsiet prieku un vēlmi turpināt pasaules iepazīšanu!

Ik pēc laika ļaujiet savam bērnam apgūt kādu jaunu prasmi, ļaujiet viņam eksperimentēt, riskēt, kļūdīties, atklāt. Arī parastās spēles ir labas, taču ne jau visu dienu. Nepārvērtiet sava bērna dzīvi par spēļu cietumu!

Nemeklējiet vienu pareizo modeli, modeļu var būt bezgalīgi daudz. Atrodiet savam bērnam piemērotāko. Lai to atrastu, vērojiet savu bērnu, viņa dabiskās intereses.

Mūsu obligātā skološanas sistēma ir dārga, komplicēta un smagnēja. Ja mēs kaut daļu tās naudas ieguldītu savu bērnu izglītībā, iznākums var pārspēt katru mūsu fantāziju.

Ja mēs aizvērtu visas valdības skolas, ierīkotu visiem pieejamas brīvas bibliotēkas katrā apdzīvotā vietā, veicinātu sabiedrisko diskusiju grupas, katram jaunietim, kas to vēlētos, nodrošinātu atbilstošu skolotāju, katrai cilvēku grupai ļautu atvērt skolu (bez valdības licences un uzraudzības), vecākiem par savu bērnu izglītošanu atvēlētu daļu tās naudas, kas tagad tiek ieguldīta obligātajā skološanas sistēmā, mācību grāmatas rakstītu nevis atbilstoši ministriju programmām, bet pašiem bērniem, ja mēs iniciētu programmu ģimeņu un vietējo ekonomiku atdzimšanai pēc amīšu vai Mondragon (plaša kooperatīvu korporācija Spānijas basku provincē) parauga, obligātās skološanas lāsts atkāptos. Taču pagaidām tādas pizredzes ir pāragras.

Nākamā labākā perspektīva ir dekonstruēt piespiedu centralizēto skološanas sistēmu, mazinot skološanas un indoktrinācijas aspektus, bet pakāpeniski palielinot izglītojošo potenciālu, paverot bērniem piekļuvi izglītības instrumentiem, modeļiem un mentoriem, paplašinot izvēles iespējas. Šajā ceļā var palīdzēt Dž. Gatto ieskicētā

„Partizānu programma": kā gūt izglītību par spīti skolai

Gatto iesaka neko neuzspiest. Ja cilvēkiem tiek piedāvāta izvēles brīvība, viņi paši spēj izvēlēties sev piemērotāko ceļu. Brīvība paver ceļu ģenialitātei.

Jāatsakās no lasīšanas un aritmētikas speciālistu armijas, kā arī komerciālās impērijas, ko viņi pārstāv: koledžām, ar skolām saistītajām izdevniecībām, konsultantiem, metodiķiem, materiālu sagādniekiem utt. Lasīšanu un aritmētiku ir viegli iemācīties, taču to gandrīz nav iespējams iemācīt. Ja no sistēmas izņemsim komerciālas peļņas faktoru, tā izveseļosies pati.

Bērnu skaits skolā nedrīkst pārsniegt dažus simtus un pat tas būs par daudz. Katrai skolai jābūt nelielai un vietējai. Līdz ar to atkritīs bērnu transportēšanas nepieciešamība. Cilvēku transportēšana ir kaut kas tāds, ko briti iesāka darīt ar rūdītiem noziedzniekiem. Milzīgās skološanas fabrikas, kas izdevīgas celtniecības, pakalpojumu un transporta kompānijām, jāaizver. Katram pagastam, mazpilsētai un lielpilsētas mikrorajonam jāiekārto sava neliela skola, ko apmeklē tuvumā dzīvojošie bērni. Izglītība vienmēr ir individuāla, un individualizācija prasa savstarpējo uzticēšanos un operatīvu elastību. To spēj nodrošināt tikai mazas skolas.

Mācīt var katrs, kam ir kaut kas vērtīgs, ko citi grib mācīties. Nav jāmaksā alga nevienam, kas neziedo savu laiku tiešām nodarbībām ar bērniem. Līdzšinējais industriālais modelis ar piramīdveida pārvaldi un ērtām horizontālām vieglā darba nišām ir balstīts uz izšķērdību, alkatību, lietu nesapratni un vienaldzību. Tas ir administratīvs rekets, kas dārgi izmaksā nodokļu maksātājiem un korumpē sabiedrību.

Arī bērnu sekmes vērtējamas individuāli. Standartizētie testi zaudējuši savu morālo likumību tāpat, kā pašas obligātās skolas. Līdzīgus testus gan var izmantot orientējošiem nolūkiem, taču ne kā instrumentus bērnu sašķirošanai. Braukšanas prasmi nosaka ar pašu braukšanu. Tāpat vērtējamas arī bērnu sekmes.

Likvidējamas pašvaldību un novadu izglītības pārvaldes, veicama skolu decentralizācija līdz mikrorajona skolas līmenim. Katras skolas darbību var regulēt šīs skolas bērnu vecāku kolēģija vai pārvalde. Līdz ar to tiks nocirstas daudzas saknes korupcijai, piemēram bērnu ēdināšanas, materiālu iepirkšanas un darbinieku pieņemšanas jomās. Starp vecākiem, skolotājiem un bērniem dibināma koleģiāla partnerība. Skolu politika pieskaņojama ģimeņu stiprināšanas mērķiem.

Bērnu izglītošanās un izaugsme balstāma uz „primārās pieredzes" pamatiem, atsakoties no abstrakciju diētas un rotaļām kā ekskluzīva bērnu pienākuma mācību procesā (rotaļām un citām rekreatīvām darbībām ir sava vieta tam atvēlētā laikā un vietā). Tātad mācības sākamas ar primāro pieredzi, kuru vēlāk var papildināt ar sekundāras nozīmes informāciju, to visu sajaucot ar darba, pienākuma, atbildības un prieka sastāvdaļām. Bērni jāiesaistīta īstu dzīves uzdevumu veikšanā, nevis tikai sintētiskās rotaļās un simulācijās.

Līdzšinējā skološanas prakse atzīstama par psiholoģiski un procedurāli nederīgu, dārgu un izšķērdīgu. Dosim bērniem arī privātu laiku un privātu telpu, kā arī priekšmetu, metožu un biedrošanās izvēles brīvību. Atbrīvosim bērnus no nepārtrauktas uzraudzības.

Gribas brīvība, izvēles iespējas un atturēšanās no piespiešanas ir ļoti svarīgi izglītošanās priekšnosacījumi. Tas gan nenozīmē, ka atļauts ir viss. Jābūt skaidrām un pamatotām robežām, kuras pārkāpt tomēr nedrīkst.

Augstākais labums, ko mēs varam dāvināt saviem bērniem, ir personīgais paraugs, kas parāda, ka smags, centīgs darbs ir tā cena, kas brīvam garam maksājama par pašcieņu.

Atzīsim, ka nav viena vienīgā pareizā ceļa, kā sekmīgi izaugt par brīvu, izglītotu un cienījamu cilvēku. To vislabāk pierādījusi līdzšinējā skološanas sistēma. Mums jāparūpējas, lai bērniem būtu atvērti pēc iespējas vairāki iespējamie ceļi, no kuriem katrs var izvēlēties sev piemērotāko. Obligātā masu skološana šai ziņā ir pierādījusi savu neatbilstību. Tā centusies katru stilu, kultūru un personību iespiest neglītos zābakos, kuri īsti neder nevienam. Ar nodokļu atlaidēm, prēmijām un citiem līdzekļiem jāveicina izglītošanās loģikas dažādība. Un tam nav nepieciešama centralizēta uzraudzība, eksperimentēšana un apstiprināšana visas valsts līmenī.

Iemācīsim bērnus domāt dialektiski, lai viņi saprastu, kā darbojas pasaule un atrastu sev piemērotāko vietu tajā. Taču svarīgi uzsvērt, ka dialektiskā domāšana nav piemērota vairākām svarīgām dzīves jomām, kā mīlestībai un ģimenei.

Izglītībai vairāk jākoncentrējas uz kompleksām tēmām, nevis priekšmetiem. Arī priekšmetiem, protams, ir sava vērtība, taču priekšmetu studēšana līdz šim izmantota sociālās stratifikācijas radīšanai. Lai to labotu, nepieciešams liels interdisciplinārā darba apjoms.

Jaunā skolu struktūra jāveido tā, lai tā pieļautu elastību laika, telpas, secības un satura ziņā. Katrai studēšanai jābūt personalizētai, lai atbilstu katram individuālam stilam un īpatnībām. Tātad jāatsakās no stingrā 45 minūšu režīma un stingras turēšanās pie programmas un metodikas.

Ir ļoti svarīgi atteikties no skolotāju sertifikācijas monopola, lai katrs, kuram ir kas vērtīgs, ko citi grib apgūt, varētu savu prasmi pasniegt.

Līdzšinējā skološanas sistēma mūs izveidojusi par atkarīgiem, emocionāli noplicinātiem un pārmērīgi bērnišķīgiem cilvēkiem, kuri gaida, lai kāds pateiktu priekšā, kas darāms. Tā ir mūsu nacionālā dilemma. Labākais veids, kā rast izvēles iespējas nekavējoties, ir sabiedriskajām skolām piešķirot tādu pašu neatkarību, kādu jau bauda privātās elitārās skolas. Otrkārt, cilvēkiem jāorientējas uz lielāku saimniecisko patstāvību savā dzīvē, lielāku atbildību par savu dzīvi un tiem, kuri strādā jūsu labā, kā arī principu primārumu pār bezprincipu pragmatismu.

„Skola nekad nespēs atrisināt patiesi svarīgas lietas. Tikai izglītošanās var mums iemācīt, ka ne visi meklējumi nes gaidīto rezultātu, ka pat vērtīgas dzīves mēdz beigties ar traģēdiju un ka to nespēj novērst nauda, ka neveiksmes ir cilvēku dzīves nemitīgas pavadones, ka mēs nekad nesapratīsim ļaunumu, ka pēc dižiem mērķiem gandrīz vienmēr nākas tiekties vientulībā, ka mēs nevaram sarunāt mīlestību, ka par naudu mēs nevaram nopirkt to, kas patiesi vērtīgs, bet laime sasniedzama bez maksas," raksta Džons Teilors Gatto.

Divpadsmit izglītota cilvēka ideāli, pēc kuriem tiekties

1. Izglītots cilvēks pats raksta savas dzīves scenāriju, viņš nav aktieris valdības vai korporāciju lugā, viņš nekritiski neatkārto kādas intelektuālas utopijas sapņojumus.

Izglītība un inteliģence ir dažādas lietas. Izglītots cilvēks lielā mērā ir pašnoteicošs.

2.       Laiks izglītotu cilvēku nemulsina. Viņš var būt arī viens un tomēr produktīvs. Viņš nav neziņā, kā izmantot savu laiku.

3.      Izglītots cilvēks ir izvēlējies savu personīgo vērtību sarakstu unikālu dzīves filozofiju, kas tiecas uz pilnību, ne plastisku relativitāti, kas mainās atbilstoši svārstīgajiem apstākļiem. Izglītots cilvēks zina, kas viņš ir, ko viņš pieņems un kur atradīs mieru. Tai pašā laikā viņš apzinās un ciena cilvēku kopienas vērtības.

4.   Izglītots cilvēks zina savas tiesības un zina, kā tās aizstāvēt.

5.   Izglītots cilvēks pazīst cilvēku ceļus, tāpēc viņu grūti piemuļķot vai piekrāpt.

6.       Izglītots cilvēks krāj dzīvē derīgas prasmes viņš prot braukt, medīt, vadīt laivu, būvēt māju, apstrādāt zemi, audzēt pārtiku u.c.

7.      Izglītots cilvēks izprot arī cilvēcisko attiecību dinamiku daļēji pēc savas pieredzes, daļēji lasot izcilu literatūru. Tāpēc viņš spēj veidot un uzturēt veselīgas attiecības ar citiem cilvēkiem.

8.       Izglītots cilvēks saprot un pieņem savu mirstību; viņš saprot, ka bez novecošanas un nāves dzīvei nebūtu nekādas nozīmes. Izglītots cilvēks mācās no visiem sava mūža posmiem, pat no savas dzīves pēdējās stundas.

9.      Izglītots cilvēks spēj atklāt patiesību priekš sevis, viņš apzinās savas esības (atšķirībā no tā, ko viņš dara vai ko viņš patērē) dziļāko nozīmību, kā arī to, cik svarīgi ir būt „te un tagad".

10.   Izglītots cilvēks prot izdomāt, kā viņš var būt nepieciešams citiem.

11.   Izglītots cilvēks spēj radīt: jaunas lietas, jaunu pieredzi, jaunas idejas.

12.       Izglītībai ir desmit kodoli: metafiziskā realitāte, vēsturiskā realitāte, sasniedzamā fiziskā pasaule, ārpus personīgās apziņas pastāvošā fiziskā pasaule, asociāciju iespējamības, dzīves aicinājuma izpratne, mājas iekārtošana, pieauguša cilvēka izaicinājumi, zaudējumu izaicinājumi, novecošana un nāve.

Gatto uzskata, ka izglītošanās ir tuvošanās šiem ideāliem un vērtībām, kas ir savstarpēji saistīti. Strādājot pie viena ideāla, cilvēks tuvojas arī visiem pārējiem. Tāpēc, sākot kāpt pirmos pakāpienus, nav jābaidās vai jājūtas nomāktam.

2010. gada 27. decembris

JUOZA GIRNUS ATZIŅAS PAR nacionĀlu valsti, patriotismu, KOSMOPOLĪTISMU UN NACIONĀLISMU

Dr. philos. Juozs Girņus dzimis Lietuvā 1915.gadā. 1944. gadā viņš devās bēgļu gaitās, dzīvo ASV, ir viens no trim Lietuvas Enciklopēdijas autoriem, sarakstījis vairākas grāmatas par tautiskuma nozīmi un problēmām. Latviešu apgāds "Akadēmiskā dzīve" 1963. gadā izdeva Juoza Girņus darba "Tauta un uzticība tautai" latvisko tulkojumu, kurā plaši apskatīts jautājums par uzticību savai tautai. Piedāvāju ieskatu dažās Juoza Girņus atziņās. Raksts sagatavots pirms 10 15 gadiem, kad arī bija publicēts patriotiskā presē.

TAUTISKA VALSTS

Katra cilvēciska pilnība ir tautiska un individuāla. Tauta ir pilnā mērā cilvēciska sabiedrība, ko saista nevis akli instinkti, bet garīgas un morālas saites. Ar valsts izveidošanu tauta iegūst organizācijas veidu. Valsts ir tautas tiesiskā personifikācija. Tautiskas valsts ideju nostiprināja brīvības ilgas. Valsts totālisma pamatā ir partijas absolūtisms, bet ne tauta. Tauta valstij sniedz ne tikai faktisko, bet arī morālo pamatu, pilsonisko lojalitāti stiprinādama ar tautisku brālīgumu.

Bez savas valsts tauta nevar būt brīva. Valsts ir tā organizācija, kas dod iespēju tautai dzīvot brīvi un celt savu tautisko kultūru. Atzīt tautu nozīmē atzīt tām tiesības uz neatkarīgu valsti. Nekas cilvēcīgs nav augstāks par tautu, izņemot pašu cilvēku. Visus sevī iekļaudama, tauta dabiski ir visu brīvības avots.

TAUTAS SŪTĪBA

Tautu raksturo tādi pamata "elementi" kā rase vai kopīga cilme, valoda, tradīcijas, dzīvesveids, kopējs liktenis un vēsture. Šie faktori ir nozīmīgi tautas izveidošanā, tomēr neviens no tiem nav absolūti nepieciešams. Jo vairāk saišu vieno tautu, jo lielāks ir tās iekšējais izturības spēks. Nosauktās saites ir tautas materiālie elementi, tikai "viela", no kuras tauta veidojas. Kultūra šo vielu sakausē formas vienībā. Tautas iekšējā vienība sakņojas tās kultūras vienībā. Ja politisko organizēšanos nepavada pietiekami intensīva kultūras rosme visās tās nozarēs, tad arī sasniegtā politiskā vienība nedod pietiekamu drošību tautas vienības īstenošanai. Būdama tautas dzīvības avots, kultūra vienlaikus ir tās sūtība, kas piešķir tās eksistencei cilvēcisko jēgu. Katra tauta ir vienlīdz aicināta izveidot saviem locekļiem cilvēciski vērtīgu vidi. Tāpēc tiklab atsevišķam cilvēkam, kā arī tautai ir uzdevums vērtīgi eksistēt, ne tikai pavadīt laiku. Celdama savu kultūru, tauta īsteno arī savu sūtību.

Primitīva līmeņa sabiedrība savu vienību sargā ar masām raksturīgu prasību, lai ikviens būtu tāds, kā "visi". Katra atšķirība tiek uzskatīta par pārkāpumu, kura gadījumā izturēties citādi nekā "visi" to dara šķiet sabiedrības pamatu graušana. Tāpēc primitīvās sabiedrībās tik liela nozīme tiek piešķirta visādām formām, rituāliem un ceremonijām. Kamēr pilnā mērā ir spēkā "visu" spiediens un vienība balstās nivelācijā, tikmēr kultūras augšupeja ir grūti iespējama. Bet tiklīdz atsevišķiem savā radošā garā spējīgākiem indivīdiem paveicas relativizēt "visu" iespaidu, tā atveras acis arī ieskatam, ka ir iespējama dziļāka vienība, nemaz neprasot, lai visi būtu vienādi. Brīvība meklēt patiesību kļūst par dzīvīgāku vienības pamatu nekā prasība nekritiski par patiesību uzskatīt visu to, ko "visi" atzinuši. Garīgu atšķirību brīvība nevājina tautas vienību un nepadara tautu mazāk dārgu.

Celdamās savā kultūras līmenī un ar to pašu pāraugdama no primitīvas "visu" kundzības brīvā sabiedrībā, tauta kļūst saviem locekļiem dižāka savā vērtībā. "Visu" valdītā sabiedrība turas uzspiestā konformismā, spaidos, un atsevišķs loceklis tajā jūtas savējais līdzības dēļ ar citiem. Turpretī brīvā sabiedrībā cilvēks jūtas ne tikai savējais, bet arī brīvs. Tauta, kas savā kultūras augšupejā izaugusi par brīvu sabiedrību, kļūst dārga ne tikai kā sava, bet vienlaikus arī kā tāda sabiedrība, kurā cilvēks var brīvi izteikt visu savu individualitāti.

Vispārējā kultūra ir tautisko kultūru auglis, jo vairāk vai mazāk to veido visas tautas. Kultūras diženums ir vienlīdz visām tautām panākams. Tāpēc mazām tautām ir tādas pašas tiesības dzīvot brīvi kā lielajām.

TAUTISKĀ APZIŅA

Tikai faktiski būt cilvēkam vēl nenozīmē arī patiesi cilvēciski eksistēt. Savai cilvēciskai eksistencei cilvēks atmostas tikai caur apziņu, kas viņā aktualizē brīvas izšķiršanās iespējas. Tauta kā "subjekts" atmostas tikai tad, kad tajā nobriest kopējā apziņa. Tikai iedegoties tautiskai apziņai, etniskā kopība paceļas un kļūst par tautu.

Kultūra veido tautu kā "objektu" (faktisku īstenību), tautiskā apziņa apliecina tautu kā "subjektu" (apzinīgas gribas saliedētu kolektīvu). Zinātniekam ir dabīgi tautu vispirms atzīt par "faktu" un "objektu", un pēc tā meklēt visas tās norises, kas noteic tautas izveidošanos. Otrādi tas ir tautas mudinātajam, kas rūpējas, lai savu tautu pamodinātu "no miega vai briesmu brīdī". Tam tauta vispirms ir "ideja" un "subjekts", proti ne tas, ko vajag pētīt, bet gan tas, ko vajag celt un pie kā jāapelē, lai tauta būtu tā, kam tai vajag būt. Franču filozofam A. Renanam tauta ir "dvēsele, garīgs princips". Tautu saista "morālā apziņa": no vienas puses "cēla solidaritāte, ko veidojuši nestie upuri un arī tie, kam vēl gatavojamies"; no otras puses "piekrišana, skaidri izteikta griba turpināt kopējo dzīvi". "Kopīgi, cienījami darbi pagātnē, kopēja griba tagadnē, kopā veikti lieli darbi un griba tos vēl veikt ir būtiskie noteikumi tautai". "Nerimtīga apņēmība ir veids, ar kuru tauta eksistē. Tautas eksistence ir ikdienas plebiscīts."

Faktisko tautas vienību tautiskā apziņa paceļ morālā vienībā. Tautiskā apziņa ne tikai uztver tautas individuālo savdabību, bet arī uzliek pienākumu "dzīvot tautai". Konformējošo spiedienu, lai ikviens būtu kā "visi", tautā nomaina personas audzināšana individuālai atbildībai un radošai iniciatīvai. Etniska sabiedrība apmierinās ar vienkāršu konformismu (vienādību), bet tauta balstās apzinīgā patriotismā.

Katra kopēja apziņa balstās atsevišķu personu individuālā apzinīgumā. Patriotisms tautisko apziņu padara par dinamisku spēku, piepilda to ar mīlestību, patriotisms saista personu ar tautu.

TAUTAS MĪLESTĪBA

Kādēļ personai jāmīl sava tauta? Ko vispār varam mīlēt?

Tikai to, kas ir mīlestības vērts. Bet mīlestības vērts ir tikai tas, kas pats sevī ir vērtīgs. Mīlam vērtības, nevis faktus. Tautu ir vērts mīlēt, jo tā ir vērtību nesēja un vērtību radītāja. Nevar mīlēt to, kas nemaz nav pazīstams. Tomēr pazīšana ir tikai mīlestības noteikums, nevis tās pamats. Pazīšana atklāj tikai faktiskos objektus, bet vērtības mums parādās tikai caur jūtām. Vērtības nav vienaldzīgas: tās vajag ne abstrakti zināt, bet pašam pārdzīvot. Kurš paliek pret jebkādu vērtību sevī noslēdzies, tas nevar arī vērtības pārdzīvot. No otras puses vērtības pašas ir mīlestības iededzinātājas. Ko kāds patiesi pārdzīvo, tas viņam pats no sevis kļūst vērtīgs. Vērtību atklāšana nozīmē arī to iemīlēšanu.

Neko nevar no malas uzlikt mīlestībai par pienākumu, bet mīlestība pati ir iekšēja pienākuma ierosinātāja. Kas mīl, tas brīvi uzņemas pienākumus. Principā personai sava tauta jāmīl tāpēc, ka tā ir savas tautas bērns. Tauta ir mūsu kopīga māte. Bet nevienu pienākumu nevar attaisnot tādam, kas prasa tā pierādīšanu. Katrs pienākums balstās vērtībā: "tā pienākas" faktiski nozīmē vērtību. Kurš neapjauš šo vērtību, tam nekādu pienākumu nevar pierādīt.

TAUTISKAS VIENALDZĪBAS IEMESLI

Tādam, kurš prasa, lai patriotisma pienākumu pierādītu, pierādījumu vietā var tikai norādīt, kādi iemesli nosaka tautisko vienaldzību.

Pirmais ir EGOISMS, kas vispār ir akls katrai vērtībai. Egoists visu mēro tikai no materiāla labuma, un visas vērtības viņam ir tikai līdzeklis peļņas medīšanai. Ja atmaksājas, egoists var tēlot arī patriotu. Bet tiklīdz patriotisma tēlošana vairs nedod peļņu, bet prasa upurus, egoists vienu tēviju pārmaina pret citu: ubi bene, ibi patria kur man labi, tur ir mana tēvija. Egoistam nav nodevības, jo viņam nav arī uzticības. Visas mīlestības un uzticības izpausmes viņam neko nenozīmē, ja viņš tur nesaredz peļņu. Arī nodevība viņam ir "vērtīga", ja tik tā izrādās ienesīga. Nav pierādījumu, kas varētu egoistam atvērt acis, lai viņš saskatītu egoisma niecīgumu. Nevis pierādījumi var atklāt egoisma niecību, bet dzīves sitieni, uzskatāmi parādot, kur un kādas bijušas īstās vērtības.

Otrs tautiskā akluma iemesls personas iekšējā saskaldīšanās PĀRTAUTOŠANAS procesā. Cēlies no vienas tautas, bet vairāk veidots citā tautā, cilvēks vairs neizjūt, kura tauta ir savējā. Vai nu vienā gadījumā viņš renegātiski necietīs savu tautu, vai citā gadījumā bez nožēlas to pametīs, vienlīdz abos gadījumos tauta tādam šķiet maināma lieta, un tāpēc arī ne tāda vērtība, ko nevarētu apmainīt.

Pārtautošanās notiek kā tikumiskas dabas konflikts, kas tomēr nemodina vainas apziņu, jo tā parasti notiek pakāpeniski, nejūtami, pašiem to nemanot, un tāpēc atstājot sirdsapziņu mierīgu. Zemapziņā vainas apziņa tomēr saglabājas arī tad, ja cilvēks jūtas bez vainas. Raksturīgi pārtautošanās vainas jūtas no zemapziņas izteicas neiecietībā un naidā pret tēvu tautu un visu, kas to atgādina. Tā ir neiecietība, kas raksturīga visiem renegātiem (atkritējiem). Tautību var mainīt tikai tāpēc, ka tauta, kaut gan sakņojas bioloģiskos pamatos (kopēja izcelsme), tomēr ir kultūras kopība, nevis rasiska grupa.

Trešais tautiskā vienaldzīguma iemesls doktrinārs aklums pret tautu jeb tā sauktais

KOSMOPOLĪTISMS. Ir vairāku paveidu kosmopolītisms: pacifistiskais kosmopolītisms mūžīgā miera ideālu pamato tautu iznīkšanā; imperiālistiskais kosmopolītisms caur tautu iznīkšanu cer nodibināt lielvalstis; materiālistiskais kosmopolītisms tautu atšķirības noraida proletāriskās vai kapitālistiskās internacionāles vārdā; ideālistiskais kosmopolītisms tiecas pēc apvienotas cilvēces, lai iedzīvinātu brālības ideālus utt. Vieni noliedz tikai tautu vērtību, uzskatīdami tās par pārejošu vēstures parādību, kas pamazām iznīks, citi tautas tieši paļā kā kolektīvā egoisma altārus. Vieni sirsnīgi sapņo par kosmopolītisma ideāliem, citi to sludina tikai priekš citiem, lai ātrāk tos pieveiktu. Bet visi kosmopolīti vienlīdz nejūt tautas īpatnējo vērtību un nododas utopijai, ticēdami, ka tautas drīz iznīks.

Kosmopolītisms tas ir morālais genocīds. Nav nejaušība, ka visi apspiedēji cenšas apspiestajos potēt kosmopolītisma noskaņas.

PATRIOTISMS KĀ TAUTAI KALPOŠANAS TIKUMS

Mīlam to, kas ir savs. Tomēr mīlēt, kas savs, nenozīmē visu, kas savs, vienlīdz atzīt. Patiesa mīlestība nav akla mīlestība: tai sāpīgi par visu, kas savējos ir primitīvs, bet tā uz visu raugās ar apņēmību trūkumus pārvarēt un novērst. Nekādas īstenības ēnas nespēj mīlestību mazināt, bet uzliek pienākumu cīnīties par labāku nākotni. Mīlēt savu tautu tas ir celt to tādu, lai tā būtu entuziasma vērta visā savas būtības plašumā. Tas, kā vajag būt, mīlestībai ir nozīmīgāks par to, kā faktiski ir. Būt patriotam nozīme pašam sevi iesaistīt pienākumos tautas labā. Tautas sasniegumi un zaudējumi, triumfs un apkaunojums, visu tautas rūpju pārdzīvojums cilvēku ietekmē uzņemties atbildību un iniciatīvu, gatavoties darbiem un tos veikt līdz galam. Īsts pārdzīvojums aizvien vēršas rosmē, pašaizliedzībā un darbā.

TIKUMISKĀ PATRIOTISMA IZPRATNE

Ir tikums mīlēt savu tautu, bet to vajag mīlēt tikumiski. St. Šalkavskas izšķir celsmīgo patriotismu, kas ir īstais patriotisms, un postīgo patriotismu, kas ir patriotisma "ļauna karikatūra". Īstais patriotisms ir saprātīga savas tautas mīlestība, ko vada tikumiski principi, un tādā veidā tā ir apzinīgi pacelta "morālo tikumu augstumā". Patriotisma karikatūra ir nacionālisms*: „neprātīga savas tautas mīlestība, kas izceļ tautību pāri tikumiem un tiesībām". Katrā mīlestībā ir dižuma alkas uz mīlēto, jo "lietas mīl nevis tādas, kādas tās ir, bet tādas, kādām tām vajadzētu būt mūsu nākotnes iecerēs". Aplam tautas dižumu saprot, ja to "saista ar materiālu un fizisku varu, kas izplēšama neierobežoti un netaisnīgi". Nacionālisms ir nosliece uz šādu "politisku materiālismu", kurš ved uz imperiālismu visu cilvēces nelaimju avotu.

Prasīt savai tautai garīgu dižumu nozīmē gatavoties, "lai pats būtu pilnīgāks un varētu ar savu personu pakalpot tautai kā reāls materiāls, ar ko tautas dižuma ēka jāceļ". Būt īstam patriotam nozīmē vispirms pašam būt krietnam cilvēkam. Arī nacionālisms prasa visus savus spēkus veltīt savai tautai. Tomēr šī prasība nacionālismā iegūst citu nozīmi ar to, ka tautu paceļ pāri un augstāk par tikumību, atbrīvo to no tikumu prasībām.

Tāpēc nacionālismā savas tautas mīlestība vispirms saprotama kā absolūta paklausība tautas vārdā runājošam "vadonim" vai partijai. Visi tie nacionālisti, šovinisti, imperiālisti, kas gribētu savā monopolā paturēt īsta patriotisma vārdu, patiesībā ir ne tikai cilvēces, bet arī savas tautas kaprači. "Nacionālisms, kas visam pāri min tautības faktu, visvairāk mīl to, kas jau bijis un kas ir, un tāpēc jau pēc savas dabas ir konservatīvs". Konservatīvisms tā ir garīga skleroze, tāpēc Šalkavskas nacionālismu tā arī dēvē par "kultūras destrukcijas faktoru", kas dzen tautu kultūras pagrimumā, jo izplata ap sevi "garīgu sastingumu, konservatīvu atpalicību un noslieci uz reakciju."

Tautas dzīves sargāšana no vispārējām kultūras vērtībām kā svešām, ir īpaši bīstama mazām tautām. Agresīvā imperiālismā tās neko daudz nevar izteikties, ja arī būtu tāds kārdinājums. Tām nākas vairāk sargāt savu dzīvību nekā sapņot par imperiālistisku ekspansiju. Mazo tautu diženums var balstīties nevis ārējā varenībā, bet iekšējā spēkā, to kultūras gājienā. Bet tāpēc tām jo bīstama ir provinciāla noslēgšanās, kurā aizvien virza nacionālisms. Velti saceldams ārēja varenuma sapņus, kas tik un tā mazām tautām paliek veltīgi, nacionālisms tās novērš no rūpēm par iekšējo diženumu, kurā arī mazās tautas var pielīdzināties lielajām.

Patriotisms rūpējas, lai tas, kas tautisks, būtu arī cilvēciski vērtīgs, vispārnozīmīgs. Patriotisms, likdams līdzīgi cienīt visas tautas, top par faktoru, kas tautas vieno cilvēces lokā. Kā nacionālisms ved provinciālā izolācijā un apmierinās ar tautas individualitātes vienkāršu saglabāšanu, tā patriotisms rūpējas par savas tautas iesaistīšanu cilvēcē kā tās neaizstājamu locekli. Pārtautisku uzdevumu veikšanai nobriedusi tauta ir NĀCIJA. Nācija ir tauta, kas ar saviem universāli vērtīgajiem sasniegumiem tapusi par neaizstājamu locekli pasaules tautu saimē.

Materiāls sagatavots 2011. gada 1. janvārī

Ko un kā mācās Amerikas elitārajās privātskolās

Iepriekš jau aprakstīti amerikāņu skolotāja Džona Teilora Gatto uzskati par centralizēto bērnu piespiedu skološanas sistēmu un tās mērķiem. Taču tai pašā Amerikā un citās valstīs darbojas neliels skaits slēgtu skolu, kas domātas tieši nākamās elites sagatavošanai. Amerikā tās ir apmēram 300 privātas internātskolas, kuras katru gadu pabeidz tikai apmēram viens tūkstotis t.s. elites bērnu. Džons Teilors Gatto ilgstoši pētījis arī tās un apkopojis 14 principus, kas kopīgi šīm elitārajām iestādēm.

Cilvēku dabas iepazīšana

Šo mērķi elites bērni sasniedz ne jau studējot moderno psiholoģiju, bet gan pastiprināti apgūstot vēsturi, literatūru, teoloģiju (ne ticības mācību), likumus un filozofiju, tai skaitā spēju analizēt un domāt dialektiski.

Aktīvā lasītprasme

Aktīvā lasītprasme nozīmē ne tikai spēju patstāvīgi lasīt un saprast dažādus tekstus, bet arī brīvi, precīzi un ar izteiksmi izteikt savas domas rakstiski un runājot svešas publikas priekšā. Gatto pārliecināts, ka šīs prasmes var apgūt katrs bērns un tās būtiski palielina bērnu iespējas atrast savu ceļu dzīvē. To katrs spēj iemācīties arī patstāvīgi pēc iespējas biežāk rakstot un runājot svešu cilvēku vai svešas auditorijas priekšā.

Ieskats galveno valsts un starptautisko institūciju darbības principos un mērķos

Apguvuši to, elitāro skolu audzēkņi samērā labi orientējas dažādu institūciju (likumdevēji, tiesas, izpildvara, armija, prese, korporācijas u.c.) darbībā un savstarpējā mijiedarbībā.

Labu manieru, pieklājības un laipnības apgūšana

Šīs prasmes, kuras tiek slīpētas nepārtrauktos vingrinājumos, elites bērniem dzīvē paver daudzas durvis, ļauj dibināt un uzturēt nepieciešamos kontaktus. Tieši pēc labām manierēm un stājas eliti var atšķirt no obligāto skolu audzēkņiem, kuri dižojas ar rupjību, nežēlību, ārēju nevīžību, paviršu virspusējību.

Patstāvīgs darbs

Ja obligātajās vidusskolās 80 90% aktivitāšu veic skolotāji, bet bērniem lielākoties tiek atvēlēta pasīva loma, tad elitārajās skolās šī proporcija ir apgriezta. Elitārās skolās tiek veicināts patstāvīgs bērnu darbs un sadarbība starp bērniem.

Enerģiskas fiziskās kultūras nodarbības

Fizkultūra elitārajās skolās netiek uzskatīta par greznību vai tvaika nolaišanas mehānismu, bet galveno ceļu personīgās grācijas, stājas, izturības, rakstura, sāpju un izaicinājumu pārvarēšanas, kā arī pašdisciplīnas spēju izkopšanai. Pat mūsdienu filmās varam vērot, ka modernā aristokrātija nezaudē laiku pasīvi zvilnot televīzijas priekšā, bet aktīvi un ik dienas sporto (daudzveidīgos sporta veidos), caur to gūstot neatvairāmu fizisku šarmu, dabisku gaitas vieglumu un iespaidīgas klātbūtnes efektu. Elitāro skolu audzēkņi parasti par godu uzskata dalību spēcīgākajos nacionālajos sporta klubos. Elitāro skolu pabeidzēji parasti ir arī izveicīgi dejotāji.

Spēja patstāvīgi piekļūt katrai vietai un personai

Piemēram, skolēns var izvēlēties mērķi panākt personīgu tikšanos ar pavalsts gubernatoru vai lielas korporācijas vadītāju, patstāvīgi nokļūt un apmesties kādā tālā vietā.

Atbildības izkopšana

Sākot no tā, ka katrs elitāras privātskolas audzēknis pats uzklāj savu gultu, sakārto un nospodrina savu apģērbu, ievēro priekšzīmīgu higiēnu (ko pārbauda katru rītu rīta līnijā), mazgā traukus, uzpoš telpas, uzņemas vadīt pasākumu vai klubu, izdot skolas avīzi utt. Atbildība šajā kontekstā nozīmē izdarīt vēl vairāk (spert soli tālāk), nekā no tevis tiek gaidīts, sasniegt izcilību. Pretstatā obligātajām vidusskolām, kurās dominē minimālisma psiholoģija.

Izdzīvošanas prasme un personīgo standartu kodekss

Augsti un augoši personīgie standarti ražošanā (radošā darbībā), uzvedībā, morālē.

Meistarības iepazīšana mākslā un kultūrā

Elitāro skolu audzēkņi labi orientējas izcilos mūzikas, glezniecības, dejas, skulptūru, dizaina, arhitektūras, literatūras, dramaturģijas un citos pasaules kultūras sasniegumos. Ja neskaita reliģiju, māksla ir vienīgais veids, kā pacelties pāri dzīvnieciskam materiālismam un saskarties ar diženumu.

Spēja precīzi novērot un reģistrēt savus novērojumus

Britu aristokrātija savulaik turējās pie šādas aksiomas: ja tu nespēj uzzīmēt to, ko esi redzējis, tad tu īsti neesi redzējis. Tātad zīmēšana un citi novērojumu pierakstīšanas veidi nav laika nosišana, bet gan uztveres spēju trenēšana.

Spēja pārvarēt dažādu veidu izaicinājumus

Katram cilvēkam ir savas vājības un bailes. Lai celtu savu pašapziņu un iespējas, ir svarīgi pārvarēt savas lielākās bailes. Piemēram, šķietami nepārvaramu kautrību var pārvarēt, pieņemot izaicinājumu runāt lielas auditorijas priekšā. Ja cilvēks jūtas gļēvs, viņam ir svarīgi pārvarēt bailes no fiziska izaicinājuma vai sāpēm. Katram gadās pakrist, bet tā nav liela nelaime. Svarīgi ir, lai pakritušais atkal celtos kājās. Pat ja iznāk pakrist vairākas reizes pēc kārtas, katru reizi ir jāceļas kājās. Ja esi palicis atkarīgs no atkritumu barības (angliski Junk Food), narkotikām, azartiskām spēlēm, seksa, ekrāna tēliem, patērētāja kultūras u.tml., ir svarīgi šo atkarību pārvarēt un izvēlēties augstākus standartus.

Spēja atturēties no sasteigtiem, nepārdomātiem, impulsīviem secinājumiem, instinktīvas reaģēšanas

Tas ietver spēju domāt patstāvīgi, ieturēt pauzi, neuzķerties uz propagandas trikiem, baumām, aprunāšanu, melno propagandu, baiļu iedzīšanas teorijām un citiem „sabiedrības konsensa formēšanas" paņēmieniem, ar kādiem mūs ik dienas bombardē masu mēdiji un dažādi „eksperti".

Savu spriešanas spēju un vērtību sistēmas nepārtraukta pārbaudīšana un uzlabošana

Tas ietver arī savu ticējumu un aizspriedumu nemitīgu kritisku pārbaudi, savas vērtību sistēmas kritisku pārvērtēšanu. Ja vecie uzvedības modeļi nedod iecerētos rezultātus, tad ir skaidrs, ka tie ir nederīgi, tāpēc pārskatāmi. Tās pašas rīcības nemitīga atkārtošana, gaidot citus rezultātus, ir idiotisma pazīme.

2011. gada 8. janvāris

Kam jāatstāj Latvija mums vai plēsonīgajām ārvalstu bankām?

„ Kapitālisms ir apbrīnojama ticība, ka visļaunākie cilvēki, veikdami visļaunākos darbus, nodrošinās vislielāko labumu visiem."

/Angļu ekonomists Džons Meinards Keinss/

Amerikas mafija, ko veidoja galvenokārt sicīliešu, ebreju un īru ieceļotāji, nostiprinājusi savus muskuļus, prohibīcijas jeb „sausā likuma" periodā nelegāli tirgojot alkoholu, organizējot azartspēles un citas puslegālas vai nelegālas nodarbes, vienojās pārtraukt savstarpēju apkarošanos un izveidoja sindikātu, kas darbojās kā korporācija. Pakāpeniski šis sindikāts pārņēma visas ar naudas iekasēšanu saistītās jomas Amerikā: izklaides industriju, profesionālo sportu, taksometrus, auto stāvvietas, celtniecību, azartspēles, prostitūciju, narkotiku tirdzniecību, nekustāmo īpašu spekulācijas, patēriņa kreditēšanu u.c. Tieši šajā periodā ASV presē parādījās tādi jēdzieni kā „organizētā noziedzība" un „rekets". Peļņas sagrābšanas shēma bija vienkārša: komercializēt visas dzīves jomas, it sevišķi tās, kas balstītas uz cilvēciskām vājībām, nemaksāt nodokļus, bet daļu savas peļņas dalīt ar ietekmīgiem politiķiem, ierēdņiem, mēdiju īpašniekiem un tiesībsargājošām struktūrām, kuru uzdevums bija radīt siltumnīcas apstākļus šādam reketam.

Globalizācijas sākums

„Uzvelciet putnubiedēklim savu jaunāko uzvalku, bet pats nostājieties viņam blakus, un jūs redzēsiet, ka ļaudis drīzāk sveicinās putnubiedēkli."

/Amerikāņu filozofs H.D. Toro/

Mafijas sindikāts kļuva par vērā ņemamu spēku. Sākoties II pasaules karam, kad vācu un itāļu militāristi bija nogremdējuši simtiem ASV kuģu, ar sindikātu sāka sadarboties pat ASV Jūras kara flotes izlūkdienests. Kopīgā akcijā tika atklāti daudzi Vācijas un Itālijas aģenti ASV austrumu piekrastē, un kuģu gremdēšana tiešām pierima. Šajā periodā savu ietekmi nostiprināja mafijas sindikāta līderi: Meiers Lanskis (Meyer Lansky), Čarlzs Lusiano (Charles (Lucky) Luciano), Bens Sīgals (Ben Siegal), Santo Trafikante (Santo Trafficante) un citi. Paplašinot sindikāta darbību, tika uzcelta azartspēļu elle Las Vegasā, bet sindikāta tālredzīgākie prāti sāka raudzīties aiz ASV robežām. Pirmais mafijas ieguldījums pasaules globalizācijā bija nākamā Kubas diktatora Fulhensio Batistas (Fulgencia Batista) nopirkšana un vienošanās par Kubas „sakārtošanu" ietekmes sfērās starp ASV gangsteriem, vietējo Kubas mafiju un korumpētās varas pārstāvjiem.

Vietējai mafijai tika atstāta prostitūcija un narkotiku tirdzniecība, ASV gangsteriem visas jomas, kas apkalpos bagātos tūristus, ierēdņiem un viņu radiem auto stāvvietas un līdzīgas naudas sūknēšanas jomas plus bagāti kukuļi no ASV mafijas. Protams, siltumnīcas apstākļi tika radīti arī citām ASV korporācijām un bankām, kas nosmēla krējumu no Kubas dabas bagātību un lētā darbaspēka ekspluatēšanas.

ASV prezidenta Harija Trumena administrācija ar prieku atzina militāra apvērsuma ceļā pie varas nākušo Batistas režīmu, bet nākamais prezidents Dvaits Aizenhauers par nākamo ASV vēstnieku Kubā iecēla kvēlu Batistas piekritēju un draugu Arturu Gardneru (Arthur Gardner). ASV gangsteru impēriju Kubā bieži apciemoja daudzi ietekmīgi ASV politiķi un mākslinieki, tai skaitā senators Kenedijs un mafijas dziesminieks Frenks Sinatra. To visu savā 2008. gadā iznākušajā dokumentālajā grāmatā „Havannas noktirne" detalizēti aprakstījis ASV žurnālists Tomass Džozefs Inglišs (Thomas Joseph English).

Kuba īsā periodā pārvērtās līdz nepazīšanai. Havanna kļuva par visas rietumu puslodes Eldorado, tās centrā kā sēnes pēc lietus pacēlās aizvien jaunas viesnīcas, kazino nami, nakts klubi, lielveikali, grezni luksus preču veikali, striptīza klubi, porno klubi visām gaumēm un citi iestādījumi, kas kalpoja katrai izvirtušai gaumei. Dienu un nakti Havannas centrs smaržoja pēc tropiskas erotikas, skanēja latīņamerikāņu deju ritmi, uz nebēdu tika šķiesti miljoni, lējās šampanieša jūras, griezās kazino laimes ripas, pulsēja pirmatnējie instinkti, ielās laiski šūpojās lepnākie motorrati, pārvietojās pasaules mākslas un seksa simboli, viss laistījās vienā spožumā, iekšā vilināja neskaitāmi izklaides iestādījumi. Tikai nomalēs un laukos aizvien dziļākā nabadzībā grima Kubas pamatiedzīvotāji, kuru eksistence bija pilnīgi atkarīga no ārvalstu gangsteru un vietējās korumpētās varas labvēlības.

Jā, jā, mēs arī to esam redzējuši un piedzīvojuši. Ja neskaita tropisko šarmu, kaut kas līdzīgs pēc 1990. gada notika arī Latvijā. Un vēl nav beidzies. Tā arī galvenā atšķirība no

Kubas. Jo Kubā pret šo mafijas varu organizējās tautas kustība turīgā ģimenē dzimušā un juridisku izglītību guvušā cīnītāja Fidela Kastro vadībā (interesanti, ka Kastro pretinieki Lanskis un Batista bija dzimuši un auguši nabadzīgās ģimenēs). Pēc vairākus gadus ilgušas, šķietami bezcerīgas cīņas „26. jūlija kustība" varu Kubā pārņēma tieši 1959. gada 1. janvārī. Batista no Kubas aizbēga nakts aizsegā, bet pat ASV, kur Batista savulaik dzīvoja un kur viņam bija greznas mājas, viņam nesniedza politisko patvērumu (tas ir mājiens arī Latvijas kolaborantiem, kurus šie gangsteri gan izmanto, bet kurus pēc tam neglābs). ASV gangsteri vēl kādu laiku cerēja panākt vienošanos ar Fidela Kastro administrāciju, taču tas neizdevās, un arī viņi bija spiesti Kubu atstāt, ciešot milzīgus zaudējumus (pēc nāves Meiera Lanska kontā biju palikuši tikai 57 tūkstoši dolāru).

Gan ASV gangsteri, gan ASV CIP operatori, par piesegu izmantojot reakcionāro Kubas emigrāciju, vairākkārt centās nogalināt Fidelu Kastro, veica vairākus militārus iebrukumus un diversijas Kubā, taču tas cerētos rezultātus nedeva. Ja arī Kuba mūsdienās nevar kalpot par vispārējas pārticības un uzplaukuma etalonu, tad jāņem vērā, ka līdz šai dienai pret Kubu ir vērsta totāla ASV un tās sabiedroto ekonomiskā blokāde, kuras noteikumus ievēro arī Latvija.

Globalizācija ir anonīmu gangsteru pārvaldīta gulaga sistēma

„Tas, ko šodien visi skandina vai klusībā pieņem par patiesību, rīt var

izrādīties meli."

/Amerikāņu filozofs D.H. Toro/

Ja katram Latvijas iedzīvotājam būtu iespēja izlasīt T.J. Ingliša grāmatu „Havannas noktirne", kas diemžēl nav tulkota latviski, viņš saprastu, ka tā sistēma, kas pēdējos 20 gados uzspiesta Latvijai, ir tā pati parazitārā aplaupīšanas shēma, kādu savulaik Kubā ieviesa ASV gangsteru sindikāts. Kas savulaik līdz galam neizdevās Kubā, pēc 1990. gada izdevās lielākajā pasaules daļā. Valstis, kuras šai shēmai nepakļaujas, tiek demonizētas un pakļautas militāriem draudiem un varmācībai.

Esam jau pieraduši, bet Rīgas centrs ir viens liels kazino namu, ārvalstu banku un dažādu izklaides iestāžu cietoksnis. Līdzīga aina vērojama Latvijas rajonu centros. Kur vien pagriežamies, tur saduramies ar visdažādākajiem maksas pakalpojumiem, kurus kāds iekasē un diez vai pat nodokļus valstij samaksā. No katras mūsu naudas plūsmas ārvalstu bankas nosmeļ savu krējumu. Gandrīz katrs eksperts, kas analizē Latvijas tautsaimniecību, izsaka prognozes un ieteikumus, pārstāv kādu ārvalstu banku. Mūsu iepriekšējais finanšu ministrs bija banku parādnieks, bet jaunais ir bijušais SEB bankas darbinieks. Valsts politiku, katru budžeta sadaļu un nodokļu posteni diktē starptautiskas banku institūcijas. Mūsu nodokļi, valsts un pašvaldību līdzekļi tiek pārskaitīti privātām ārvalstu bankām. Liela Latvijas pilsoņu daļa ir parādnieki ārvalstu privātbankām, un šie parādi radušies kriminālas krāpnieciskas shēmas rezultātā (mākslīgi uzpūšot nekustāmo īpašumu tirgu, būvējot parādu piramīdu, veicot agresīvu ievestu preču patērēšanas kampaņu). Mūsu pensiju un citus uzkrājumus ārvalstu bankas izmanto starptautiskās spekulāciju operācijās, nevis iegulda mūsu tautsaimniecībā. Pat pēdējās valstij piederošās bankas (Hipotēku bankas) pārveide par attīstības banku uzticēta privātas ārvalstu bankas struktūrai SEB Enskilda. Mums pat nav savas suverēnas valūtas, jo lats ir segts nevis ar mūsu pašu valsts resursiem, bet ar strauji vērtību zaudējošu ārvalstu valūtu rezervēm (par galveno pasaules valūtu kontrolētu sabrukumu liecina arvien augošās zelta, sudraba un citu resursu cenas). Pat Latvijas Bankas prezidents ir ārvalstu banku parādnieks. Vai par to sapņojām, kad izvēlējāmies valstiskas neatkarības ceļu?

Pēc EK apkopotajiem datiem, pēdējos divos gados vien Latvijas valsts ārvalstu banku glābšanai pārskaitījusi 8,8 miljardus eiro un šiem maksājumiem neredz gala. Mūsu valdība par šiem darījumiem pat neinformē, šī informācija izskanēja tikai Latvijas radio 1 „Eiropas ziņās". Taču arī „Eiropas ziņas" neinformē, tieši kam šī no mūsu nabadzības nodīrātā nauda tikusi? Katrai bankai taču ir konkrēti akcionāri, kuriem ir dzīves vieta, ģimene, vārds un uzvārds. Tātad, pat neprasot mūsu atļauju, mūsu nauda tiek vienkārši pārskaitīta kaut kādiem anonīmiem ēnu darboņiem! Tāpat mēs nezinām, kam īsti pieder lielveikali, apdrošināšanas sabiedrības, degvielas uzpildes stacijas, transportlīdzekļu tehniskās apskates biroji un neskaitāmas citas iestādes, kas barojas no mūsu plokošajiem ienākumiem.

Mums jau kuro gadu stāsta pasaciņas par globālo ekonomiku un cik mēs no tās esam atkarīgi. Tiek runāts par kaut kādām mistiskām naudas plūsmām un investīcijām, kuras mums nez kāpēc jāpiesaista un kuru noteikumiem jāpielāgojas. Taču šādas politikas rezultātā mēs tiekam arvien vairāk aplaupīti: algas mazinās, nodokļi pieaug, darbavietas pazūd, mūsu jaunatnei Latvijā vairs nav vietas. Jo vairāk mēs pakļaujamies globālajam diktātam, jo vairāk tiekam aplaupīti, un pat nezinām, kas ir laupītājs. Tuvojas brīdis, kad mums pašiem Latvijā vairs nepiederēs nekas.

Globalizācija ir karš ar citiem līdzekļiem, kas tiek īstenots ar mūsu rokām

„Cilvēki savu pašreizējo dzīvesveidu izvēlējušies labprātīgi"

/Amerikāņu filozofs D.H. Toro/ Vēstures grāmatās esam lasījuši par nežēlīgiem kariem, kas paverdzina svešas teritorijas, iznīcina saimnieciskos objektus, piesavinās dabas resursus un no šo teritoriju iedzīvotājiem iekasē nodevas. Taču mazāk tiek runāts par to, ka tādus pašus rezultātus dažādi imperiālisti var sasniegt ar citiem līdzekļiem, piemēram, ar finansiālu ekspansiju. Mēs paši ļāvām sev iestāstīt, ka:

mums noteikti jāpērk katrs mēsls, ko kaut kur saražojuši korporāciju vergi; mūsu statuss un gods atkarīgs no tā, cik mantas un naudas esam sev sarausuši; mums jākonkurē citam ar citu, bet ārvalstu „investoriem" jāatver visas durvis; parāds mūs dara bagātus un ir labs, jo tas mums dod iekšzemes kopprodukta pieaugumu;

ekonomiku var atveseļot, vēl dziļāk ielienot parādos; lieli nodokļi atveseļo ekonomiku; darbavietu masveida likvidēšana stabilizē ekonomiku; jo lielāki nodokļi, jo vairāk līdzekļu ieplūst valsts budžetā;

vietējiem draugu kapitālistiem un ārzemniekiem nav jāmaksā nodokļi tie savus uzņēmumus drīkst reģistrēt ārzonās vai baudīt privilēģijas; lai izārstētu vēža slimnieku, ir jābaro un jālutina vēzis;

valstij nav jānodarbojas ar uzņēmējdarbību, jo valsts uzņēmumi nespētu sacensties ar

privātajiem parādu taisīšanā;

cilvēku bēgšana no savas dzimtenes patiesībā ir liela privilēģija, ar ko mūs svētījis ES brīvais darbaspēka tirgus; kas labs ārvalstu bankām, tas labs arī Latvijai;

sava nacionālā valūta ir slikta, tāpēc no tās pēc iespējas ātrāk jāatsakās; vislabākais finanšu ministrs ir izšķērdīgs parādnieks un psihiski nelīdzsvarots pleibojs, tāpēc tam jāpiešķir ārkārtas pilnvaras;

lai sadarbotos ar citām valstīm, noteikti jāiekļaujas eirokomisāru pārvaldītā mafiozā grupējumā uz Latviju diskriminējošiem noteikumiem;

pašu ražots cukurs, zivju produkcija, piena un citi pašražotie produkti ir slikti, jo tos taču var lētāk nopirkt ārzemēs vai ievest, izmantojot kontrabandu; lai Latvija plauktu, mums jāizpārdod sava zeme, resursi un īpašumi; lai celtu mūsu zemnieku konkurētspēju starp ES agrorūpnieciskajām korporācijām, zemniekiem jāsaņem tīri simboliskas subsīdijas un jāpalielina nodokļi;

lai gan jau kopš 1999. gada vērojama zemes atmosfēras pakāpeniska atdzišana, mums noteikti jāmaksā nodokļi arī tiem, kuri izdomājuši globālās sasilšanas teoriju;

mums nemitīgi jārunā par 70 gadus vecu okupāciju, bet jāklusē par patlaban notiekošo Latvijas okupāciju un kolonizāciju;

mums jāklausa jaunie kungi un viņu interesēs jādodas okupēt un paverdzināt citas tautas;

mums par katru cenu jāsaglabā blēžu un parazītu uzticība, citādi viņi var apvainoties un mums pagriezt muguru.

Līdzīgu aplamību uzskaitījumu varētu turpināt ilgi, bet galvenais ir saprast un atzīt, ka mēs pēc šiem greizajiem noteikumiem esam dzīvojuši un turpinām dzīvot, un tas ir pamats mūsu „dižķibelei". Latvijā nevarētu plaukt kazino nami, ja mēs paši turp nenestu savu naudu. Latvijā nevarētu iesakņoties ārvalstu bankas, ja mēs paši nekļūtu par šo banku klientiem un nenoticētu šo iestādījumu saldajiem vilinājumiem. Latvijā nevarētu plaukt ārvalstu lielveikali, ja mēs paliktu uzticīgi saviem veikaliem. Latvijas veikalu plaukti nepildītos ar globālo surogātprodukciju, ja mēs paši ražotu un pēc iespējas lietotu savus ražojumus. Latvija nebūtu deindustrializēta, ja mēs paši savus uzņēmumus nesagrieztu un nepārdotu metāllūžņos. Latvijas zeme un resursi nenonāktu ārvalstu un vietējo spekulantu rokās, ja mēs paši nebūtu tos par sviestmaizi viņiem pārdevuši. Latvijas infrastruktūru nekontrolētu un neslauktu ārzemnieki, ja mēs paši būtu uzņēmušies atbildību par tās uzturēšanu un uzlabošanu. Tas viss tika paveikts ar mūsu rokām!

Bet labā ziņa ir tā, ka katrs savas kļūdas, ja tās apzinājies, spēj arī labot. Tas nozīmē, ka mēs savus dzīves resursus spējam atgūt un turpmāk vecās kļūdas neatkārtot. Jā, kļūdīties ir cilvēcīgi, bet tikpat cilvēcīgi ir savas kļūdas labot.

Mēs vai ārvalstu bankas tas ir tieši tik vienkārši!

„Mēģiniet izdarīt to, ko sirmgalvji uzskata par neiespējamu, un jūs to paveiksiet. Bet tam, kurš taisās sev būvēt māju, derētu pielūkot, lai viņš sev

neuzceļ cietumu."

/Amerikāņu filozofs H.D. Toro/

Latvijas patriotiskā biedrība "Antiglobālisti" aicina slēgt kontus citās bankās un tos atvērt vienīgajā pāri palikušajā valsts bankā „Latvijas Hipotēku un zemes bankā". Šā gada 13. janvārī, plkst. 17.00 pie Saeimas paredzēts mītiņš, kura nolūks no deputātiem izdibināt skaidras atbildes, piemēram, uz tādiem jautājumiem: kādēļ pašvaldību un valsts uzņēmumu tātad mūsu kopīgā nauda tiek glabāta nevis mūsu, bet gan svešās bankās.

Protams, ar šo mītiņu vien nepietiks, bet tas ir labs sākums pareizajā virzienā. Tas būtu pirmais solis savas nacionālās finanšu un banku sistēmas izveidē. Vienlaikus varam ņemt piemēru no dzelzceļniekiem, jūrniekiem un vairāku Vidzemes pagastu iedzīvotājiem, dibinot paši savas krājaizdevu sabiedrības jeb kredītkooperatīvus. Jo lielāka būs kooperācijas kustība, jo lielākas tās iespējas. Bet galvenais ka mēs paši būsim šīs sistēmas saimnieki un noteicēji, kā arī paši baudīsim šīs kopdarbības augļus. Pārņemot savā kontrolē finanšu un banku jomu, mēs daudz vieglāk atgūsim arī tirdzniecības un ražošanas nozares.

Ārvalstu banku, veikalu, apdrošināšanas aģentūru un citu iestādījumu boikots (nevardarbīga pretestība, pilsoniska nesadarbošanās u.c. atbrīvošanās formas) ir likumīgs tautas atbrīvošanās līdzeklis, ko līdz šim ir sekmīgi izmantojusi Mahatmas Gandija vadītā kustība Indijā, Martina Lutera Kinga vadītā cilvēktiesību kustība Amerikā, mēs paši savas Atmodas pirmsākumos un daudzos citos gadījumos.

Šoreiz lasītājus neapgrūtināšu ar detalizētu nacionālās tautsaimniecības izveides aprakstu un ar to saistītajiem apsvērumiem, jo to jau esmu darījis citos savos rakstos. Ņemot vērā mūsu aplamos ceļus pagātnē, daudzos gadījumos jārīkojas tieši pretēji: nevis savstarpēji jākonkurē, bet jāsadarbojas, priekšroka jādod nevis ārzemniekiem, bet savējiem, jāorientējas nevis uz maksimālu patēriņu, bet uz krāšanu un ieguldīšanu izaugsmē, nevis jāklausās algotu „ekspertu" padomos, bet jādomā un jādara pašiem, nevis jāatbalsta ārzemnieku un gangsteru uzpirktie politiķi, bet jāpaliek aktīviem pašiem.

Skaidrs, ka patreizējā valdība pati nepieciešamās pārmaiņas neuzsāks un plēsonīgās ārvalstu bankas nepadzīs un pat neierobežos. Kaut vai tāpēc, ka faktiski šīs bankas jau ir mūsu valdību privatizējušas. Bet ja pietiekams Latvijas iedzīvotāju skaits pārtrauks sadarbību ar ārvalstu bankām, tās būs spiestas Latviju atstāt pašas.

Stāvoklis patiešām ir dramatisks, bet nevajag krist izmisumā vai zaudēt veselo saprātu un dvēseles mieru. Šī zeme ir mūsu, un mums ir tiesības to pārvaldīt pašiem, un pašiem arī baudīt sava darba augļus. Ja ārzemju banku politikas dēļ mūsu bērniem jāatstāj dzimtene, lai izdzīvošanu meklētu svešās malās, tad tas ir aplami un nepieņemami. Ja problēma nostādīta tā, tad loģiskākais un taisnīgākais risinājums būs, ja Latviju būs spiesti atstāt nevis mūsu bērni, bet ārvalstu bankas.

Un novēlēsim tām laimīgu ceļu! Šai gadījumā pasaule mūs sapratīs, cienīs un ņems no mums labu piemēru. Godīgie cilvēki pasaulē saviem līdzcilvēkiem teiks: „Let's go Latvian Way!" (Iesim Latvijas ceļu!)

2011. gada 10. janvāris

Kas Ēģiptei kopīgs ar Latviju?

„Ēģipte un Latvija atrodas vienā laika joslā," atbildēs kāds atjautības šova dalībnieks, un šāda atbilde būs gana atbilstoša mūsdienu virspusējas erudīcijas līmenim. Taču, lai patiesi izprastu cilvēcei svarīgus procesus un to cēloņus, jāzina daudz vairāk.

Pasaules analītiķi jaunākos notikumus Ēģiptē vērtē dažādi: sākot no kārtējās „krāsainās revolūcijas", kas beigsies ar vēl toksiskāka režīma ieviešanu, beidzot ar globālas revolūcijas sākumu pret pastāvošo pasaules kārtību. Tikai globālajiem informācijas kanāliem (CNN, BBC, Al Jazeera u.c.) un tos kopējošajiem nacionālajiem ruporiem viss ir skaidrs: demokrātisko spēku revolūcija pret diktatorisku režīmu un šā režīma algotņu pretreakcija.

Vēstures paralēles

Vēl pirms 100 gadiem Ēģiptes valsts nebija tā bija Osmaņu impērijas sastāvdaļa, ko apdzīvoja arābi un klejojošas beduīnu ciltis. Tā kā bija sācies naftas un citu stratēģisko resursu laikmets, savu ietekmi Vidējos austrumos sāka nostiprināt gan tā laika lielākā globālā impērija Lielbritānija un tās sāncense Francija, gan strauju attīstību piedzīvojusī ķeizariskā Vācija, kura arī vēlējās savu koloniālā pīrāga daļu. Tieši cīņa par kolonizējamām teritorijām bija galvenais un īstenais I pasaules kara iemesls.

Tā kā valdošā osmaņu dinastija bija jau daudz cietusi no britu tīkojumiem un intrigām, tā izvēlējās ciešāku sadarbību ar dinamisko Vāciju. Sākās lieli attīstības projekti, piemēram, Berlīnes Bagdādes dzelzceļš. Sākoties pasaules karam, Osmaņu impērija sabiedrojās ar Vāciju un Austroungāriju. Lai sagrautu šo Vācijas sabiedroto un pēc tam sadalītu iegūto laupījumu, Lielbritānija un Francija sāka stimulēt un atbalstīt arābu nacionālismu. Par piedalīšanos turku dominētās Osmaņu impērijas sagraušanā arābiem pēc uzvaras tika apsolīta neatkarība un sava valsts. Vienlaikus briti savu valsti tai pašā teritorijā apsolīja arī pa pasauli izklīdušajiem ebrejiem cionistu organizācijām, kuru atbalsts bija nepieciešams, lai karā pret Vāciju iesaistītu ASV.

Pēc uzvaras karā briti un francūži savus solījumus aizmirsa un arābu teritorijas sadalīja savā starpā, vienojoties arī par savstarpēji izdevīgu Suecas kanāla izmantošanu. Lai būtu pretspēks arābu nacionālismam, britu slepenie dienesti radīja arī radikālu reliģiski politisku kustību, kura arī mūsdienās tiek saukta par „Musulmaņu brālību". Vienlaikus briti jauniegūtajā Palestīnas teritorijā ļāva iebraukt ebreju kolonistiem. Figūras jaunam konfliktu laikmetam bija izliktas.

Atliek vien piezīmēt, ka tajā pašā laikā briti un francūži iespaidoja un kontrolēja arī Baltijas valstu dzimšanu un vēlākās manipulācijas ap tām, tai skaitā šo valstu likvidēšanu 1940. gadā. Latvijas iekļaušanu PSRS britu elite apsveica, jo tādējādi tika nostiprinātas potenciālā Vācijas pretinieka pozīcijas. Teicienu „Mēs cīnīsimies pret Vāciju līdz pēdējam francūzim" var attiecināt arī uz citiem globālās spēles dalībniekiem. Britu diplomāti arvien ir nepārspējami starptautisko intrigu meistari.

Pēc II pasaules kara britu impērija formāli sabruka, turklāt pasaules arēnā sevi pieteica daudz spēcīgāka angliski runājošā valsts ASV, kas arī sapņoja par savu koloniālā pīrāga daļu. Lai arī formāli kolonijām tika piešķirta neatkarība, vecie un jaunie kolonizatori nekur nepazuda. Vispirms tie atkarīgās teritorijas patvaļīgi sadalīja jaunās valstīs, to robežas ar lineālu novelkot uz kartes, neņemot vērā nacionālās, cilšu un reliģiskās kopienas. Tādējādi arābi tika sadalīti vairākās lielākās un mazākās valstiņās ar jauktu nacionālo un reliģisko sastāvu. Varu jaundibinātajās valstīs briti nodeva saviem ielikteņiem, kuru uzdevums bija šīs valstis turēt viduslaiku atpalicībā un atkarībā no rietumvalstīm bijušajām koloniju pārvaldniecēm un ASV. Jaunās ielikteņu valdības rietumvalstīm ļāva izmantot arī savas dabas bagātības. Piemēram, bēdīgi slavenā britu kompānija BP, kas nesen piesārņoja visu Atlantijas okeānu, sākotnēji tika dibināta kā Anglo-Persian Oil Company. Šo politiku pieņemts dēvēt par neokoloniālismu. Savukārt Palestīnas teritorijā 1949. gadā tika atzīta Izraēlas valsts, kuras teritorija un ietekme paplašinājās turpmākajos konfliktos.

Taču arābu nacionālisma ideja nebija mirusi. Viens no spilgtākajiem arābu līderiem, kuru pēc nozīmības varētu salīdzināt ar Kārli Ulmani Latvijā, bija Ēģiptes prezidents Gamels Abduls Nasers. Faktiski viņš par paraugu Ēģiptei izvēlējās Rietumiem raksturīgo nacionālas valsts attīstības modeli. Nasers iesāka īstenot strauju Ēģiptes attīstības programmu, ar to iedvesmojot arī pārējās arābu valstis.

Sākotnēji Nasers savas valsts attīstību bija iecerējis īstenot sadarbībā ar ASV, bet kad pēdējās neizrādīja interesi, Nasers sāka sadarboties ar PSRS un Itāliju. Tā īstenojās vairāki lieli infrastruktūras un ražošanas projekti, kuri Ēģipti tuvināja attīstīto valstu līmenim. Pēc Nasera nāves varu Ēģiptē pārņēma Anvars Sadats, kurš pārtrauca sadarbību ar PSRS un pārorientējās uz ASV. Sadats panāca arī miera izlīgumu ar Izraēlu. Tomēr orientēšanās uz valsts attīstību kādu laiku saglabājās.

Protams, ne briti, ne amerikāņi nevēlējās attīstītus Vidējos austrumus, jo attīstība nozīmētu arī neatkarību un koloniālās atkarības pilnīgu galu. Uz attīstības ceļa nostājusies valsts noteikti gribēs savā pārvaldījumā pārņemt arī visus dabas resursus un infrastruktūru. Tāpēc britu kontrolētās „Musulmaņu brālības" aģenti Anvaru Sadatu nošāva. Pēc viņa pie varas tika Hosnijs Mubaraks, kurš tolaik bija Ēģiptes gaisa karaspēka virsnieks. Lai arī varbūt Mubaraks bija patriots, tomēr viņam trūka Nasera vīzijas un apņēmības. Viens kompromiss sekoja citam, vēl dažas provokācijas, un rezultātā Mubaraks palika pilnīgi atkarīgs no Rietumiem. Sevišķi šī atkarība izpaudās pēc PSRS sabrukuma un pirmā Persijas līča kara.

Lai arī Hosnijs Mubaraks ievēroja zināmus patstāvīgas politikas principus, daudzos jautājumos viņš kļuva par ASV administrācijas marioneti. Miera līgums ar Izraēlu paredzēja, ka Ēģiptes bruņotie spēki garantēs Izraēlas un tās okupēto teritoriju robežu drošību no Ēģiptes puses. Tas prasīja lielus izdevumus, tāpēc Ēģipte kļuva par otru lielāko (aiz Izraēlas) ASV militārās palīdzības saņēmēju. Atkarība aizgājusi tik tālu, ka pēdējos gados Ēģipte palīdz Izraēlai uzturēt Gazas sektora blokādi, nepieļaujot humānās palīdzības kravu nogādāšanu Gazas palestīniešiem. Mubaraks Ēģipti pārvērtis par milzīgu Guantanamo cietumu, uz kuru ASV dienesti nogādā savus nolaupītos upurus, kuri Ēģiptē tiek nežēlīgi spīdzināti vai pazūd bez pēdām.

Šādai Mubaraka politikai nepiekrīt vairums parasto arābu, tāpēc pieauga aizliegtās „Musulmaņu brālības" ietekme (pēc dažādām aplēsēm, Brālību atbalsta līdz 50% ēģiptiešu). Tā kā bija pārtraukta arī attīstības politika, Ēģipte kļuva aizvien atkarīgāka no Rietumiem un kļuva par lielu Rietumu parādnieci. Pirms Persijas līča kara, lai paplašinātu savu sabiedroto koalīciju, ASV piedāvāja Ēģiptes parādus norakstīt, pretī prasot pakļaušanos Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) režīmam. Tas notika 1991. gadā.

Tieši tajā pašā gadā SVF režīmam pakļāvās arī Latvijas valdība. Kas kontrolē SVF, PB un PTO (šīs institūcijas korejiešu izcelsmes ekonomists Hadžūns Čangs savā nesen latviski pārtulkotajā grāmatā „Sliktie samarieši" nosaucis par „Nešķīsto trīsvienību")? Protams, ASV ar citu Rietumu ietekmīgāko valstu atbalstu.

Tālāko attīstību Ēģiptē mēs jau zinām pēc savas pieredzes: privatizācija, finanšu liberalizācija, pilnīga tirgus atvēršana Rietumiem, valsts atbalsta liegšana vietējiem uzņēmējiem, ārvalstu investoru un spekulantu ielaišana, dabas resursu un infrastruktūras (sakaru, mēdiju, banku, tirdzniecības tīklu u.c.) nodošana ārzemniekiem, šoka terapija, budžeta apgriešana, bezdarbs, nabadzība, ekonomiskie bēgļi, parādu verdzība, sabiedrības noslāņošanās bagātajos un nabagos, cenu un nodokļu uzskrūvēšana utt. Kopā šo pasākumu, noteikumu un rezultātu paketi sauc par Vašingtonas konsensu, globalizāciju vai neoliberālo politiku. Kur vien šī pakete tiek īstenota, rezultāti ir tie paši: valsts izlaupīšana un iedzīvotāju genocīds.

Tātad jau 20 gadus Mubaraka valdība Vidējos austrumos tika visādi slavēta kā SVF „paraugskolnieks" tāpat kā Latvijas valdība Eiropā. Protams, arī Ēģipte paklausīgi piedalījās starptautisko banku glābšanā uz savu iedzīvotāju rēķina. Kur tā glābšanas nauda tika izmantota? Spekulācijās uz naftas un pārtikas produktu cenām. Tieši ar to izskaidrojama degvielas, energoresursu, citu resursu, kā arī pārtikas cenu uzskrūvēšana pasaules tirgū, kuru izjūt gan Ēģiptes, gan Latvijas iedzīvotāji. Bez tam starptautiskās institūcijas spieda Mubaraka valdību atcelt subsīdijas degvielas, maizes, eļļas un citu produktu cenām. Un te nu līdzība starp Ēģipti un Latviju beidzas.

Ēģipte ir liela valsts ar 86 miljoniem iedzīvotāju, lielu dzimstību, lielām, stiprām ģimenēm, gados jaunu, vitālu un reliģiski tikumīgu sabiedrību. „Maizes nemieri" Ēģiptē bijuši jau agrāk. Liedzot Mubarakam subsidēt maizi un citus pamatproduktus, ASV dominētās starptautiskās institūcijas labi zināja, ko dara, t.i., rada priekšnoteikumus plašiem nemieriem. Tieši tā ASV administrācija pati gatavoja nemierus pret savu stratēģisko sabiedroto, savu paraugmarioneti Hosniju Mubaraku.

Tagad mēs ziņās dzirdam, ka Mubaraks jau 30 gadus bijis diktators, bet protestētāji ir „demokrātijas piekritēji". Bet tā nu gluži nav, jo vēl pirms dažām nedēļām Mubaraks skaitījās „demokrāts" un „miera garants" Vidējos austrumos, kas uzvarējis „brīvās un godīgās" vēlēšanās „starptautisko novērotāju" uzraudzībā. Ēģiptē, tāpat kā Latvijā, darbojas daudzas partijas un notiek regulāras vēlēšanas, turklāt ar obligātu piedalīšanos. Aizliegta ir vienīgi „Musulmaņu brālība" (Latvijā aizliegti atklāti komunisti). Cik tās demokrātiskas, mēs zinām no savas pieredzes balso, par kuru gribi, politika no tā būtiski nemainās.

Ir svarīgi saprast, ko ar vārdu „demokrātisks" domā „starptautiskā sabiedrība". Gluži kā padomju laikā jāprot lasīt starp rindām. Tātad „demokrātisks" skaitās tas, kas ir proamerikānisks vai arī opozīcijā kaut kam antiamerikāniskam. „Nedemokrātisks" vai „diktatorisks" ir antiamerikānisks (precīzāk vērsts pret ASV imperiālismu) vai citādi neērts, savu melno darbu jau izdarījis, savu lomu jau nospēlējis, savas iespējas izsmēlis, politiski diskreditēts (iemantojis tautas naidu) utt. Piemēram, kad Krievijā ar tankiem apšāva Krievijas parlamentu, tad tie šāvēji skaitījās „demokrāti". Kas bija par proamerikānisko Jeļcinu, tas arī bija demokrāts. Nākamais Krievijas prezidents

Putins vismaz vārdos nebija gluži proamerikānisks un ir neprognozējams, reizēm nekontrolējams, tāpēc viņš tiek saukts par „diktatoru". Bet katrs, kurš ir pret Putinu, tiek saukts par „demokrātu". Arī mums pazīstamie Ļimonova nacionālboļševiki ar svastikām uz piedurknēm skaitās „demokrāti", jo ir pret Putinu. „Demokrāti" vai vismaz „brīvības cīnītāji" savulaik skaitījās arī Sadams Huseins un Osama bin Ladens.

Par to derētu īpaši padomāt arī tiem globālistu un baņķieru pakalpiņiem, kuri ārvalstu interesēs jau 20 gadus metodiski iznīcina Latvijas valsti un veic genocīdu pret mūsu tautu. Amerikāņi, līdzīgi kā jebkuri citi imperiālisti, vienmēr savus pakalpiņus ir izmantojuši un pēc tam „uzmetuši" (Markoss, Batista, karalis Fahds (vēl nav uzmests), Djuvalje, Pinočets, Huseins, Irānas šahs Pahlavi, Suharto, Videla, Papadopulos, Amins, Bota, Ben Ali, Samosa u.d.c., tagad arī Mubaraks). Tas ir tikai laika jautājums, kad un kā „uzmetīs" arī mūsu „demokrātus". Tāds ir pakalpiņu liktenis viņus nicina gan tauta, gan izmantotāji.

Savas tautas diktators vienmēr ir vientuļš. Lai arī viņš sevi ielencis ar milzīgu ierēdņu, dienestu un lišķu armiju, viņš īsti nevar paļauties ne uz vienu. Tāpēc viņš spiests balstīties uz ārēju atbalstu, līdz ar to kļūdams par marioneti, ārvalstu interešu instrumentu pret savu tautu. Diktators pats nediktē, bet tikai izpilda to, ko viņam liek viņa saimnieki.

Es jau minēju par britu manipulācijām, kuri savulaik atbalstīja gan arābu nacionālistus, gan reliģiski politisko apvienību „Musulmaņu brālība". To pašu taktiku izmanto arī ASV imperiālisti. Viņi atbalsta gan savu ielikteni, piemēram, Mubaraku, gan viņa opozīciju, piemēram, „Musulmaņu brālību". Tiklīdz viens ieliktenis kļūst neērts, ir diskreditēts vai sāk izrādīt patstāvīgu gribu un principus, piemēram, Sadams Huseins, tā tas tiek nomainīts ar citiem ielikteņiem.

Tas pats kuru katru brīdi var notikt arī Latvijā. Piemēram, tagad „demokrāti" skaitās „Vienotība", VL! un ZZS, „Par labu Latviju" skaitās korumpēti oligarhi, jo šī apvienība apvieno vietējos, pārsvarā latviskos uzņēmējus, bet „Saskaņas centrs" tiek dēvēts par „promaskaviskajiem spēkiem". Paši spriediet, kā izpaužas mūsu „demokrātu" demokrātisms? Varbūt tā, ka nu viņi ir gatavi „demokrātiski" starptautiskajiem baņķieriem ziedot arī mūsu bērnu pabalstus, iztirgot pēdējos valsts uzņēmumus un jau divus gadus mežonīgi britu interesēs izcērt Latvijas mežus (skat Al Jazeera svaigo materiālu par Latvijas mežiem). Taču dažās nedēļās šie brendi var mainīties, ja vien to vēlēsies Vašingtonas un Briseles ierēdņi. Piemēram, CIP vai cita aģentūra liks saviem pakalpiņiem īstenot VL! ierosināto „skolu reformu" krievu skolās un krieviski raidošo TV kanālu blokādi. Kā reakcija sekos „krievu atmoda" un protesti ielās. Ja vien „Saskaņas centrs" būs gatavs sadarboties ar Vašingtonu un Briseli (domāju, ka būs gatavs), CNN kanāls tiešraidē krievu skolu aizstāvjus sauks par „demokrātiem", bet valdošās koalīcijas nomierināšanas akcijas par „nacistisku elementu reakciju un zvērībām". Savu sašutumu pirmie publiski paudīs liberālie Eiroparlamenta deputāti. Visas pasaules priekšā tiks dedzināti VL! un „Vienotības" līderu portreti, plīvos protestētāju krāsainie simboli, tiks rādīti nenoskaidrotu kaujinieku nošautie upuri, fonā skanēs „Līvu" dziesma „Dzimtā valoda". Un „pasaules sabiedriskā doma" uzgavilēs demokrātijas uzvarai arī Latvijā. Vēl viena sekmīga krāsainā revolūcija. Ja jau par „demokrātu" varēja uztaisīt un kādu laiku noturēt Ukrainas kleptokrātu Juščenko, tad mūsu Urbanovičs aizies kā pa sviestu.

Faktiski viena krāsainā revolūcija Latvijā jau notikusi, un to mēdz saukt par „lietussargu revolūciju". Tās dalībnieki-statisti varbūt jau aizmirsuši, par ko vai pret ko pirms diviem gadiem protestējuši (vai tas nebija par principiālo „korupcijas apkarotāju" A. Loskutovu?), bet apvērsums ir noticis pie varas jau labu laiku nokļuvuši visradikālākie Amerikas un citu imperiālistu pakalpiņi, kas apvienojušies apvienībā „Vienotība" (tajā ir arī Loskutovs). To postu, ko šie pakalpiņi nodara Latvijai, var salīdzināt varbūt vienīgi ar izlaupīšanas un iznīcināšanas orģiju, ko pieredzējām pēc 1991. gada. Latvijā sekmīgi noris spožs valsts iznīcināšanas eksperiments.

2011. gada 5. februāris

Krāsaino revolūciju anatomija

Lai izprastu mūsdienu pasaulē notiekošo, nav nepieciešams lasīt sazvērestību teorijas, lai gan arī tajās reizēm atrodami patiesības graudi. Pilnīgi pietiks ar iedziļināšanos oficiāli pieņemtajā ASV militārajā doktrīnā „Pilna spektra dominēšana" ( Full-Spectrum Dominance), kas panākama, izmantojot gan ASV, gan tās pagaidu sabiedroto (pret kuriem arī var tikt izmantota tā pati doktrīna) struktūras. Ne vien militārās struktūras, bet arī politiskās, finansiālās, nevalstiskās, ekonomiskās u.c. Pamatīgu šās doktrīnas analīzi veicis Viljams Engdāls grāmatā ar līdzīgu nosaukumu (F. William Engdahl. Full Spectrum Dominance: Totalitarian Democracy in the New World Order).

Kontroli pār visu pasauli un visiem tās resursiem plānots sasniegt gan ar absolūtu militārā spēka pārākumu visos kontinentos, okeānos un kosmiskajā telpā, neizslēdzot kodolieroču izmantošanu, gan ar tādiem līdzekļiem kā visu valstu atvēršana neierobežotai starptautisko korporāciju darbībai, finanšu mahinācijām, valstu suverenitātes likvidēšanu un pakļaušanu globālām institūcijām, pasaules reģionu destabilizāciju un balkanizāciju, globālu nevalstisko organizāciju tīklu un arī tādu destabilizācijas un režīmu nomaiņas paņēmienu kā „krāsainās revolūcijas". Pilna spektra dominēšanas sastāvdaļa ir arī ASV dolāra hegemonija, t.i., konsenss, kura ietvaros visas valstis pieņem dolāru par savu rezerves valūtu, kā arī izmanto dolāru naftas un citu dabas resursu un preču tirdzniecībā, līdz ar to paliekot atkarīgas no spekulatīviem darījumiem ASV un Lielbritānijas biržās.

Par šīs stratēģijas mērķiem un metodēm jau 1997. gadā pavisam atklāti uzrakstījis bijušais ASV prezidenta Dž. Kārtera padomnieks nacionālās drošības jautājumos Zbigņevs Bžezinskis grāmatā „Lielā šaha spēle: Amerikas pārākums un tā ģeostratēģiskie imperatīvi" (Zbigniew Brzezinski. The Grand Chessboard: American Primacy and Its Geostrategic Imperatives).

Bžezinska stratēģija balstās uz britu ģeopolitikas pamatlicēja Halforda Makindera izstrādāto formulu:

„Kas pārvalda Austrumeiropu, tas pārvalda arī centrālo iekšzemi,

Kas pārvalda centrālo iekšzemi, pārvalda arī pasaules salu (domāta visa Eirāzija, ieskaitot Vidējos austrumus tulk. piez.),

Kas pārvalda pasaules salu, tas pārvalda visu pasauli."

Bžezinskis ar pasaules varas centru domā Eirāziju „no Vācijas un Polijas uz austrumiem, caur Krieviju un Ķīnu līdz Klusajam okeānam, ieskaitot Vidējos Austrumus un Indijas subkontinentu". Viņš skaidro, ka Amerikas neatliekams uzdevums ir nodrošināt, lai „neviena valsts vai valstu grupa negūtu iespēju izspiest ASV no Eirāzijas vai pat būtiski mazināt ASV kā noteicošā arbitra lomu". Šīs pasaules daļas dominēšana, Bžezinskis turpina, ir visas planētas kontroles atslēga, kā arī galvenais NATO pastāvēšanas iemesls.

Kamēr mēs 1991. gada janvārī eiforijā svinējām barikādes Rīgā, šo mērķi oficiāli no ANO tribīnes pasludināja ASV prezidents Džordžs Bušs vecākais, to nosaucot par „Jauno pasaules kārtību".

Daudzi austrumeiropieši tolaik šo „Jaunās pasaules kārtības" deklarāciju vai nu nedzirdēja, vai arī iztulkoja atbilstoši tajā laikā valdošajai noskaņai. Jo visur runāja par „aukstā kara" beigām, virs barikādēm Rīgā plīvoja arī Krievijas karogi, ar mums brāļojās Krievijas prezidents Jeļcins un citi krievu „demokrāti", visiem krievvalodīgajiem Latvijā par atbalstu neatkarības centieniem bija apsolīta Latvijas pilsonība.

Arī patīkami satraucošie notikumi visapkārt šķietami liecināja par to pašu: PSRS apbrīnojamā kārtā pašatlaidās (lai gan vairāku republiku referendumos cilvēku vairākums bija par PSRS saglabāšanu), Krievijas vadītāji uzņēmās atbildību par visas PSRS ārējiem parādiem, Maskava atteicās no Brežņeva doktrīnas, atlaida Varšavas bloku un piekrita Vācijas apvienošanai. Vēlāk Krievija likvidēja savas kara bāzes Kubā, Vjetnamā un citur,, ratificēja kodolbruņojuma samazināšanas līgumu, izveda karaspēku. Par to tas pats Dž. Bušs vecākais svinīgi apsolīja nepaplašināt NATO austrumu virzienā, uz bijušo Varšavas bloka valstu un PSRS republiku rēķina. Politiķi un komentētāji pat runāja par NATO „dabisko nāvi", jo aukstais karš taču beidzies un Rietumiem vairs nav ienaidnieku vai nopietnu militāru draudu.

Tā bija vienreizēja iespēja visai pasaulei zobenus pārkalt lemešos, sākt auglīgu sadarbību, veidot jaunus tirdzniecības un sadarbības tīklus, militāriem izdevumiem paredzētos resursus novirzīt attīstībai, cilvēku un tautu turības vairošanai.

Tomēr šodien varam secināt, ka aukstais karš nav beidzies, bet gan pamatīgi eskalējies. ASV militārais budžets pārsniedzis triljonu dolāru gadā, Eiropā, Āzijā un Āfrikā top aizvien jaunas ASV karabāzes, Eiropā atkal tiek instalētas kodolraķetes, pasaulē turpinās kari, okupācijas un genocīds, strauji pieaug badu cietēju un bēgļu gaitās izdzīto cilvēku skaits, Latvijas pilsētās demonstrē NATO bruņumašīnas un tankus, debesīs atkal patrulē militārās virsskaņas lidmašīnas, Latvijas diplomāti iejaucas kaimiņvalstu iekšējās lietās, Latvijas karavīri atkal karo Afganistānā, piedalās Irākas un citu valstu okupācijā. Ap Krieviju, Ķīnu un Vidējos austrumos uzliesmo aizvien jaunas „krāsainās revolūcijas". Tagad arvien vairāk cilvēku saprot, ko Dž. Bušs vecākais bija domājis ar „Jauno pasaules kārtību". ASV nav ne pirmā, ne pēdējā impērija, kas tīko pēc kundzības pār visu pasauli.

Ja jau labticīgie, apzināti neziņā turētie un naivie Latvijas iedzīvotāji tik viegli uzķērās „Banka Baltija", Parex, „zviedru banku" un citu blēžu medainajiem vilinājumiem, lai gan tās bija mērķtiecīgi izplānotas aplaupīšanas un parādu verdzībā iedzīšanas afēras, par kurām morāli noturīgākos laikos krimināli sodītu, tad varam arī saprast, kā tikpat lētticīgi uzķērāmies arī Vašingtonas un vēlāk Briseles vēl nekaunīgākiem un melīgākiem vilinājumiem. Taču šķiet, ka vēl tagad liela sabiedrības daļa nav īsti sapratusi notiekošo.

Cik gan lielai bija jābūt ticībai, lai varētu ar smaidu paciest gadiem ieilgušo „šoka terapiju", valsts sabiedrisko sektoru likvidēšanu, masveida privatizāciju (faktiski uzņēmumu, zemes un resursu atdošanu ārzemniekiem), deindustrializāciju, nepārtrauktas eksperimentālas reformas, nepārtrauktu nodokļu un cenu uzskrūvēšanu, sociālo izdevumu nepārtrauktu apcirpšanu un sociālo garantiju likvidēšanu, dzīvībai nepieciešamo jomu komercializāciju, nabadzības līmeņa algas un pabalstus, starptautisko korporāciju uzkundzēšanos, masu bezdarbu, 20 gadus ilgušo demogrāfisko katastrofu, darbaspējīgo cilvēku izbraukšanu, lai kā lēts darbaspēks celtu citu zemju labklājību, viltīgo partiju sistēmu, kas šo murgaino laiku paildzina un legalizē?

Tāda, lūk, Vašingtonas vilinājuma cena. Jo nekaunīgāki meli, jo vieglāk noticēt. Amerika taču sevi nekautrējas dēvēt par „brīvo pasauli", lai gan pašā Amerikā ir pasaulē lielākā cietumu sistēma, sagatavotas nu jau 800 FEMA nometnes (FEMA Camps), kas gatavas darboties koncentrācijas nometņu režīmā. Pašus amerikāņus totāli izspiego, pakļauj „kailajai" caurskatei (Naked Scanning), liek melnajos sarakstos, var apcietināt bez apsūdzības uzrādīšanas, baro ar pārstrādātiem atkritumiem, ģenētiski pārveidotiem produktiem un toksiskām piedevām, sagatavota iespēja atslēgt vai vismaz cenzēt internetu (Internet Kill Switch), pat skolas un bērnudārzus apsargā bruņota apsardze. Amerika pārvērsta par policejisku valsti, kurā pašlaik likvidē vidusslāni, un milzīgā baby boomer paaudze velti gaida pensiju un mierīgas vecumdienas. Bet tāda nu ir un vienmēr bijusi impērijas nasta. Ko impērija sējusi citur, to ar uzviju saņem atpakaļ. Kā saka paši amerikāņi, Chickens come home to roost.

„Krāsaino revolūciju" tehnoloģiju izstrādāja ASV smadzeņu centrs RAND Corporation. Viņu žargonā to sauc par „spietošanu" (Swarming), bišu un citu kukaiņu kustības atveidu, pielāgojot to militārām operācijām ar citiem (arī nemilitāriem) līdzekļiem, plaši izmantojot modernās sakaru tehnoloģijas. Pie nevardarbīgām taktikām pamatīgi piestrādājis Alberta Einšteina vārdā nosauktais institūts Džīna Šārpa (Gene Sharp) vadībā. Šārpa mājaslapā atzīts, ka šis institūts cieši sadarbojies ar „prodemokrātiskām" kustībām Birmā, Taizemē, Tibetā, Latvijā, Lietuvā, Igaunijā un Serbijā. Tātad vietās, kurām pievērsta īpaša ASV valsts departamenta uzmanība. Džīna Šārpa grāmata tieši laikā tika iztulkota latviešu valodā un tika izmantota gan LTF un VAK vadīto tautas saietu, gan 1991. gada janvāra barikāžu organizēšanā. Tagad skatoties Al Jazeera filmētos kadrus no Atbrīvošanās laukuma Kairā, pārņem ļoti labi iepazītas Dйjа vu izjūtas.

Līdzīgas ainas varējām vērot „oranžajā revolūcijā" Ukrainā, „rožu revolūcijā" Grūzijā, olimpisko spēļu laikā „tumšsārtajā revolūcijā" Ķīnas Tibetā, Serbijā, Kirgīzijā, Lebanonā, „safrona revolūcijā" Mjanmarā (bijušajā Birmā, revolūcijas dzinējspēks bija budistu mūki), Baltkrievijā, Tunisijā, Sudānā, „zaļajā revolūcijā" Irānā u.c. Ne visas krāsainās revolūcijas uzvar un reizēm tās pāraug lielākā vai mazākā vardarbībā.

Bez nosauktajām organizācijām krāsaino revolūciju plānošanā, sagatavošanā un finansēšanā piedalās Džordža Sorosa Atvērtās sabiedrības fonds (Open Society Foundation), Brīvības nams (Freedom House), National Endowment for Democracy (NED), International Republican Institute (IRI), National Democratic Institute (NDI) u.c., kā arī neskaitāmas nosaukto organizāciju „meitas firmas". Protams, šo organizāciju darbību kontrolē CIP, viss ASV valsts aparāts un tā aģentūras. Tās visas skaitās nevalstiskas organizācijas, taču tiek bagātīgi finansētas. Tā kā tās nav ASV valdības iestādes, tad nekādas atskaites par nodokļu maksātāju naudas tērēšanu netiek prasītas.

Taču galvenā loma ir nevalstiskām un politiskām organizācijām zemēs, kurās krāsainā revolūcija ieplānota. Ar tām tad nu strādā iepriekš nosauktās Amerikas organizācijas.

Ne mēs šo no angļu valodas neveikli tulkoto nosaukumu izdomājām, bet jau esam pieraduši pie t.s. nevalstiskajām organizācijām. Lai arī Latvijas presē jau vairākkārt norādīts uz Sorosa fondu lomu tādu organizāciju kā „Delna" un „Providus" finansēšanā, tomēr vēl neesam apjautuši, ka faktiski visas nevalstiskās organizācijas ir iecerētas kā no ārzemēm finansējami globalizācijas aģenti. Tā ir mērķtiecīga politika ar SVF, PB, PTO, EK un citu globālo institūciju palīdzību iedzīt valsti nabadzībā, naudas trūkumā un masu bezdarbā, bet vienlaikus daļai bez iztikas un darba palikušo piedāvāt iespējas darboties „nevalstiskajā sektorā". Finansējumu nevalstiskās organizācijas var saņemt galvenokārt tikai no starptautiskiem fondiem. Tad nu jāraksta šiem fondiem tīkams projekts un jālūdz finansējums. Protams, fondi finansēs tikai viņu dienaskārtībai un mērķiem atbilstošus projektus. Tādā veidā nevalstiskās organizācijas nonāk tiešā ārvalstu fondu vadībā un atkarībā.

Krāsaino revolūciju organizētāji strādā ar opozīcijas partijām, dažādām pretestības kustībām, reliģiskām grupām, mazākumtautībām, citām neapmierināto grupām, disidentiem, inteliģences pārstāvjiem un nevalstiskajām organizācijām. Ja valsts vēl nav pakļauta globālo mēdiju kontrolei, tad strādā arī ar žurnālistiem un redaktoriem, kuru darbība ir ļoti svarīga krāsainās revolūcijas sagatavošanā, orientēšanā un operatīvā vadīšanā. Līdz ar to kļūst skaidrs, kāpēc arī Latvijā inteliģence, ja neskaita dažus izņēmumus, kalpo nevis savai tautai, bet Sorosam un citiem globālajiem finansētājiem. Kas maksā, tas pasūta mūziku.

Veidojot savus taustekļus formāli suverenās valstīs, ASV operatori rīkojas ar impērisku nevērību, par ko liecina vairāki kuriozi gadījumi. Piemēram, FaceBook interneta vietnē bāzētajai Ēģiptes liberālo jauniešu organizācijai „6. aprīļa jauniešu kustība" (The April 6 Youth Movement) iedota tāda pati emblēma, kādu pirms vairākiem gadiem lietoja līdzīga serbu jauniešu organizācija Serbijā, kuras nosaukums bija „Otpor".

Pēdējos gados ASV iestāžu dominētās nevalstiskās organizācijas mudina lietot saukli „Pietiek". Ēģiptes arābu valodā „pietiek" nozīmē „Kefaya". Tieši šis sauklis apvieno Ēģiptes nevalstiskās organizācijas, kuras apmācītas nemieru organizēšanā un tagad veido „Ēģiptes revolūcijas" kodolu ielās. Interesanti, ka 2003. gadā „rožu revolūcijas" organizatorisko kodolu Grūzijā apvienoja sauklis „Kmara", kas arī nozīmē „pietiek". Un arī „lietussargu revolūcija" Latvijā izmanto saukli „pietiek" (skat. interneta vietni pietiek.lv, kurā iesaistījies pazīstamais Latvijas oligarhu atmaskotājs Lato Lapsa).

Tieši Latvijas piemērs ļauj labi izprast ASV aģentūru dominēto nevalstisko organizāciju sūtību. Piemēram, Lato Lapsa šķietami pamatoti atmaskojis, šaustījis un pat demonizējis vairākus t.s. Latvijas oligarhus, taču viņš nekad necenšas parādīt šā fenomena dziļākos cēloņus, nekad nekritizē pašu sistēmu, kurai šāds fenomens organiski raksturīgs, un nekad nekritizē Rietumus, no kuriem šī sistēma ir pārņemta . Gluži otrādi viņš tiecas radīt ilūziju, ka t.s. civilizētajā pasaulē tādas lietas nu gan nenotiek, ka tas tikai pie mums „Sūnu ciemā", „Muļķu zemē".

Līdzīgi rīkojas visa Latvijas prese, kas arī darbojas nezināmu ārvalstnieku kontrolē (nav legālu iespēju noskaidrot, kam pieder Latvijā darbojošies mēdiji) tā mūs ik dienas bombardē ar dažādām negācijām, bet nekad necenšas atsegt šo negāciju dziļākos cēloņus un sistēmiskās saknes, un nekad necenšas meklēt sistēmisku risinājumu šo negāciju novēršanai. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka Lato Lapsa, Delna, Providus, informācijas mēdiji un „lietussargu revolūcija" patiesībā novērš sabiedrības uzmanību no patiesajiem negāciju cēloņiem, sabiedrības neapmierinātību un dusmas novirza uz mistiskiem „Latvijas oligarhiem", audzina sabiedrībā nihilistisku attieksmi pret Latviju un noniecinošu, mazvērtības kompleksā balstītu attieksmi pret sevi .

Būtībā „lietussargu revolūcija" bija vērsta pret Latvijas uzņēmējiem, lai kādi tie nebūtu. Interneta vietne pietiek.lv pirms vēlēšanām bija galvenais „Latvijas oligarhu" atmaskošanas un apkarošanas avots. To pašu savā propagandā darīja politiskā apvienība „Vienotība", kurā kāda sagadīšanās! bija iesaistījušās arī Sorosa finansētās personas no Delnas, Providus un laikraksta „Diena". Kad vēlēšanās uzvarēja „Vienotība", bet apvienība „Par labu Latviju", kurā bija apvienojušies daudzi Latvijas uzņēmēji, ieguva maz balsu un palika opozīcijā, sākās masveida izrēķināšanās ar Latvijas uzņēmējiem, kuru veica un turpina veikt „zviedru bankas" (skat. materiālus par „Lido", daudznozaru kompāniju „Daugava" u.c.).

Lasītājs varbūt teiks, ka „tā tiem oligarhiem arī vajag, gana mūsu sviedrus dzēruši". Taču, raugoties stratēģiski, tas nozīmē, ka pēdējie īpašumi un jomas, kas vēl nesen piederēja vai kurus kontrolēja Latvijas uzņēmēji, nu nonāk ārzemnieku kontrolē. Tas ir tieši tas mērķis, kuru ar nevalstisko organizāciju palīdzību gribēja sasniegt šo organizāciju kontrolētāji ārvalstīs. Faktiski „lietussargu revolūcijas" mērķis bija Latvijas nacionālā kapitāla iznīcināšana un tā nodošana ārvalstu kontrolē.

Tā tas bija iecerēts jau kopš t.s. liberālo reformu sākuma. Lai iegūtu aktīvāko cilvēku un uzņēmēju atbalstu, pirmajā privatizācijas fāzē kādu daļu uzņēmumu un īpašumu ļāva privatizēt iezemiešiem. Otrais posms bija Latvijas deindustrializācija un nelabvēlīgu apstākļu radīšana nacionālajai tautsaimniecībai, liekot tai konkurēt ar milzīgajiem starptautiskajiem karteļiem un ņemt aizņēmumus no ārvalstu bankām. Trešais posms bija Latvijas uzņēmumu iedzīšana parādu verdzībā un atņemšana. Nu šos uzņēmumus un resursus var pārņemt ārzemnieki.

Protams, ārvalstu kapitāls pārņem ne vien Latvijas uzņēmumus, bet arī to Latvijas pilsoņu privātos īpašumus, kuri nonāca maksāšanas grūtībās vai citādi tika ievilināti ārvalstu banku kreditēšanas programmās. Un nu labi redzams, ka ārvalstu kapitāls burtiski pārņēmis arī Latvijas valdību un varu visos līmeņos. Latvijas valdība katru savu soli un pozīciju saskaņo, pārskaņo un nemitīgi koriģē atbilstoši tam, ko teiks vai aizrādīs SVF misija, Pasaules bankas misija, Eiropas komisija un vēl citas neskaitāmas ārvalstu institūcijas, kas noteikti nav Latvijas pilsoņu vēlētas vai atbildīgas Latvijas pilsoņiem.

Gan Rietumos, gan Austrumos cirkulē populāra sazvērestības teorija par Aļaskā izvietoto, ASV militāro resoru pakļautībā esošo un slepeno augstfrekvences jonosfēras izpētes programmu HAARP, kurai piedēvētas spējas izraisīt dabas katastrofas (plūdus, zemestrīces, viesuļvētras, orkānus) dažādos pasaules reģionos. Protams, HAARP iespējas šajās teorijās ir pārspīlētas, taču nav dūmu bez uguns. Nav bijis gadījuma, kad

HAARP izraisītu zemestrīci ģeoloģiski stabilā reģionā. Taču ar līdzīgām metodēm var pastiprināt vai citādi modificēt dabas katastrofu tur, kur tai jau ir ģeoloģiski nosacīti priekšnoteikumi. Tas ir t.s. svārstību rezonanses efekts, kāds jau sen novērots, piemēram, uz tiltiem. Ja pār tiltu vienā solī maršē karavīru rota, un ja viņu soļu frekvence nonāk rezonansē ar tilta dabiskajām svārstībām, šis tilts var sabrukt.

Līdzīgi ir ar krāsainajām revolūcijām. Nekādi sazvērnieki no malas nevar izraisīt revolūciju stabilā, laimīgā sabiedrībā, kas vienojusies radošos un solidāros savas zemes attīstības centienos. Taču iniciatīvu revolūcijā var pārtvert tur, kur tai jau ir nobrieduši visi nepieciešamie priekšnoteikumi. Par to liecina kaut vai „Krievijas revolūcija" 1917. gadā, kurā iniciatīvu veikli pārtvēra zināmu Vācijas un ASV aprindu finansēta boļševiku saujiņa. Revolūcija tā laika Krievijā notiktu neatkarīgi no boļševiku iejaukšanās, bet bez tās revolūcijai būtu pavisam cits iznākums.

Bet tagad atgriezīsimies pie tēmas, kuru sāku iztirzāt rakstā „Kas Ēģiptei kopīgs ar Latviju?"

Pirmajā raksta daļā minētajai „Pilna spektra dominēšanas" doktrīnai ir izstrādāti konkrēti pārveides plāni katram pasaules reģionam. Jau Buša administrācija pēc 2001. gada izstrādāja t.s. The Greater Middle East (Paplašinātie Vidējie Austrumi) projektu, ko vēlāk modificēja un mēdz saukt arī par The New Middle East (Jaunie Vidējie Austrumi) projektu. Šis projekts paredz režīmu nomaiņu musulmaņu valstīs plašā joslā, kas aptver 3 kontinentus: sākot no Marokas Āfrikas Ziemeļrietumos, beidzot ar Centrālāzijas republikām līdz Ķīnas un Krievijas robežām. Informācija par šiem plāniem lasāma arī Wikileaks nopludinātajos dokumentos. Lūdzu, neticiet man un veltīgi nemeklējiet manas saites ar Maskavu, bet paši uzmeklējiet informāciju par šiem projektiem internetā no Rietumu avotiem!

Bušs šo režīmu nomaiņas projektu iesāka ar militārām invāzijām Afganistānā un Irākā, kas nu ir ieilgušas jau 10 gadus un tiek uzskatītas par neveiksmīgām. Taču paralēli noticis plašs „mīksto revolūciju" sagatavošanas darbs, ko vadījis NED (National Endowment for Democracy).

Protams, NED ar demokrātiju nav ne mazākās saistības. Varbūt starp ierindas darbiniekiem ir pa kādam zilacainam ideālistam, bet NED direktoru padomē atrodam labi pazīstamos „vanagus": bijušo aizsardzības ministru, CIP direktora vietnieku un Carlyle Group pārstāvi Frenku Karluči, atvaļināto NATO ģenerāli Vesliju Klārku, Afganistānas invāzijas arhitektu Zalmaju Khalilzadu, Madlēnas Olbraitas kolēģi US Policy toward Reform in the Arab World darba grupā un ultra-impēriskā projekta Project For a New American Century līdzdibinātāju (kopā ar Diku Čeiniju un Donu Ramsfeldu) Vinu Veberu u.c.

Par paraugu Jauno Vidējo Austrumu projektam ņemta Centrālās un Austrumu Eiropas valstu pārņemšana 1988. 1991. gados. Lai arī ASV administrāciju atbalstītajos autoritārajos Vidējo austrumu režīmos patiešām bijis daudz ieilgušu nejēdzību, par galveno stimulu nemieru sērijas izraisīšanai parūpējās ASV dominētā globālā sistēma.

Starptautisko baņķieru un spekulantu alkatība pasauli iegrūdusi Otrajā Lielajā depresijā. Tā vietā, lai novērstu depresijas cēloņus, globālā elite un tai paklausīgie neoliberālie režīmi nolēma glābt krīzes vaininieku dolāra hegemonijā bāzēto starptautisko banku un spekulatīvo fondu sistēmu, kas bija uzpūtusi nekustamo īpašumu un t.s. derivātu burbuli. Divos gados bankrotējušās banku sistēmas glābšanai izmantoti vairāki desmiti triljonu dolāru, no kuriem apmēram 8.8 miljardi eiro izspiesti no Latvijas. Tikko notikušajā baņķieru elites saietā Davosā šie finanšu teroristi no pasaules valstīm pieprasījuši vēl 100 triljonus dolāru (visas pasaules gada kopprodukts ir apmēram 60 triljoni dolāru)!

Kur šī nauda, kas bagātīgi sadrukāta un baņķieriem izdalīta, pasaules valstīm uzņemoties jaunus parādus, paliek? Nekāda reālās tautsaimniecības kreditēšana taču nenotiek, gluži otrādi valstis un iedzīvotāji tiek pakļauti arvien bargākiem finansiāliem spaidiem, izglābtās parazītbankas sagrābj vēl funkcionējošus uzņēmumus, visās valstīs strauji aug bezdarbnieku armijas.

Pavisam vienkārši izglābtās bankas nolēmušas no brūkošā dolāra masas atbrīvoties, masveidā iepērkot reālas vērtības: zeltu, naftas, pārtikas un citu derīgu resursu nākotnes kontraktus. Tieši ar to izskaidrojams zelta, sudraba, naftas un pēdējā laikā arī pārtikas produktu cenu straujš pieaugums starptautiskajā tirgū. Otrs faktors, kas ietekmē tieši pārtikas cenu celšanos, ir valdību bagātīgi subsidētā labības audzēšana pārstrādei spirtā, kuru savukārt paredzēts izmantot kā piedevu degvielai. Spirta ražošana degvielai, ko stimulē arī ES oligarhija, tiek pamatota ar vairākām viltus teorijām: globālo sasilšanu ogļskābās gāzes izmešu iespaidā un naftas maksimuma jeb Peak Oil teoriju, kas prognozē naftas resursu ātru izsīkšanu. Aiz šīm viltus teorijām viegli atrodama vecā labā Maltusa teorija par zemes resursu izsīkšanu un nepieciešamību samazināt cilvēku skaitu, proti, veikt cilvēku genocīdu.

Un tieši Vidējo Austrumu valstis ir atkarīgas no pārtikas produktu importa lielos apmēros! Strauji pieaugot pārtikas cenām starptautiskajā tirgū, minētā reģiona valstīm draud bads. Otrs bada faktors ir SVF uzspiestais režīms, kas šīm valstīm liedz subsidēt nepieciešamākās pārtikas preces. Un tieši tāpēc cilvēki izgājuši ielās ne vien Tunisijā un Ēgiptē, bet arī citās Vidējo austrumu valstīs. Varam diezgan droši prognozēt, ka nemieri pārsviedīsies arī uz Rietumeiropu, kurā, starp citu, dzīvo miljoni iebraucēju no Vidējie Austrumiem. Tādā nozīmē notikumi Ēģiptē patiešām var signalizēt globālu revolūciju pret ASV dominēto globālo laupīšanas sistēmu.

Taču viss nav tik vienkārši. Vai jums nešķiet dīvaini, ka enerģiskie protestētāji Atbrīvošanas laukumā Kairā jau kuro nedēļu pieprasa prezidenta Mubaraka atkāpšanos, taču šiem protestētājiem nav nekādu citu prasību, nedz mērķu, ja neskaita abstraktus lozungus par demokrātiju un brīvību? Arī opozīcijas pārrunās ar režīma pārstāvjiem runāts tiek vienīgi par labojumiem konstitūcijā, kas mainītu vēlēšanu kārtību.

Tieši tā, arī Latvijas dziesmotajā revolūcijā bija līdzīgi: skaistas runas par komunistu noziegumiem, prasība pēc abstraktas brīvības un demokrātijas, prasība labot konstitūcijas 6. pantu par kompartijas monopolu, bet nekādas konkrētas programmas valsts turpmākai attīstībai (to labo vēlmju sarakstu, ko dēvēja par LTF programmu, vēlāk aizmirsa). Šāds idejiskais vakuums atstāj plašas iespējas vēlākām manipulācijām revolūcijas nākamajā fāzē, par ko uz savas ādas labi pārliecinājās arī Latvijas iedzīvotāji.

Atšķirībā no 1980. gadu revolūcijām, kad par vienojošo un koordinējošu informācijas avotu kalpoja ASV Kongresa finansētās raidstacijas „Amerikas balss" un „Brīvā Eiropa", kā arī pašdarinātie informatīvie izdevumi (vēlāk arī žurnālistu materiāli dažās vietējās avīzēs, TV un radio), tagad krāsaino revolūciju norisē liela nozīme ir starptautiskajiem TV kanāliem, internetam un mobilo telefonu sakariem. Arvien lielāku nozīmību gūst t.s. „interneta kultūra", kas sevišķi piesaistījusi jaunākās paaudzes. Varam runāt pat par masveida atkarību no interneta un citiem masu mēdijiem, kas aprīkoti ar ekrāniem. Taču pakavēsimies pie „interneta kultūras".

Patstāvīgi domājošs cilvēks internetā var atrast daudz vērtīgas informācijas un nodibināt vērtīgus kontaktus, taču lielākoties interneta lietošana nesniedzas tālāk par anonīmiem, toksiskiem komentāriem zem primitīviem, fragmentizētiem vienas tēmas artiķeļiem, bezmērķīgas čatošanas un tviterošanas, kas aprobežojas ar aprautiem teikumu fragmentiem un emociju ikoniņām. Tā ir cilvēka radošo spēju degradācija, kas robežojas ar savstarpēju tracināšanu, sakāvniecisma sludināšanu un negatīvām emocijām. Bet tieši šāds bezmērķīgs nihilistu pūlis ir vispateicīgākais materiāls dažādām manipulācijām, tai skaitā krāsaino revolūciju organizēšanai. Arī revolūcijai Ēģiptē pagaidām ir tikai viens mērķis padzīt Mubaraku, bet kas pēc tam, kādi ir revolūcijas konstruktīvie mērķi?

Atceros, cik indīgi bija vairums anonīmo komentāru zem materiāla par telšu pilsētiņas iemītniekiem Brīvības ielā, kuri nežēlīgā aukstumā bija pieteikuši bada streiku, lai modinātu Latvijas sabiedrības sirdsapziņu. Šādās anonīmās vārdu kaujās kaut kā pazūd veselīgs patriotisms un pati cilvēcība. Vēl vairāk katrs patriotisms tiek izsmiets, tam tiek meklēti zemiski motīvi. Anonīmi inkvizitori taujā, kas ideju autorus finansējis, kā labā viņi strādā? Internetā tiek piesmiets viss, kas līdzsvarotiem cilvēkiem ir svēts. Interneta kultūra ir nihilisma un augstākā cinisma kultūra. Internetā anonīmi cilvēki izgrūž visu negatīvāko, kas viņos sakrājies reālajā dzīvē.

Taču arī šiem nihilistiem, kuriem svešs patriotisms un savas tautas nacionālās intereses, kuri vairs nav spējīgi iedziļināties tekstos un idejās, bet noliedz visu, gribas dzīvot un pat labi iekārtoties. Viņus neuztrauc tas, ka valsts cieš no globālās aplaupīšanas, viņi grib vēl vairāk globalizācijas, lai paši uzmestos par starpniekiem starp labu dzīvi sološajiem ārvalstu onkuļiem un savu tautu, kuru viņi uzskata par idiotu baru. Amerikā vai Rietumeiropā viņi nebūtu nekas, bet Ēģiptē vai Latvijā globālisti viņiem var sagādāt iespējas ērtai dzīvei, pretī prasot sadarbību savas valsts izlaupīšanā. Nu tāds viegls darbiņš kādā valdības aģentūrā, kas bīda globālistu projektus, vai ārvalstu bankā, lai savus tautiešus ievilinātu parādu verdzībā, vai mēdijos, lai savus tautiešus muļķotu ar partiju brendiem.

Piemēram, Mubaraka administrācijā ir miljoniem darba vietu, iekšlietu struktūrās vien ap pusotru miljonu. Gāžot Mubaraku, šīs struktūras tiks attīrītas no Mubaraka kadriem un aizpildītas vai pat paplašinātas ar neitrāli smaidošiem, internetbāliem un „pareizi runājošiem" (neko būtībā nepasakošiem) „demokrātu" kadriem. Vai tas nevar būt sapnis valstī, kurā valda masu bezdarbs? Vai tā nihilistam nav gana laba izdevība, kuru var viegli nopelnīt, pāris nedēļas Atbrīvošanas laukumā paklaigājot par demokrātiju, piedaloties masu skatos un reizēm kaut ko pasakot Al Jazeera tiešraidē? Vai tieši tas nav noticis arī Latvijā?

Pagājuši tie laiki, kad valsts apvērsumus organizēja diplomātisko institūciju aizsegā iesūtīti specdienestu aģenti tumšās brillēs, kas vervēja ziņotājus, dalīja dolārus, uzpirka amatpersonas, armijas virsniekus un laikrakstu redaktorus, šantažēja utt. Pēdējais tāda veida apvēsums notika 1953. gadā (Staļina nāves gadā), kad CIP operatoru grupa organizēja demokrātiski ievēlētā Irānas premjerministra Muhameda Mosadeka gāšanu un Pahlavi iecelšanu šaha tronī. Latviešu lasītāji par šo apvērsumu var izlasīt Džona Perkinsa grāmatā „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze". CIP operatori, protams, vēl tiek izmantoti, taču tie ir neērti, jo atmaskošanas gadījumā var izcelties nepatīkams starptautisks skandāls, jo CIP ir oficiāla ASV valsts struktūra. Turklāt tagad vairs nekas nav īpaši jāuzpērk, jo SVF režīmam pakļautajās valstīs gandrīz viss jau pieder ārvalstniekiem.

Es šoreiz gribu uzslavēt apvienību VL!, kuras deputāti nesen Saeimā ierosināja pieņemt likumu, kas ļautu uzzināt Latvijā darbojošos masu informācijas līdzekļu patiesos īpašniekus. Protams, „vecākie brāļi" tūlīt steidza VL! neprāšus apsaukt. Jā, zināt gan būtu labi, taču tas nav iespējams…

Tāpat mēs nezinām, kam īsti pieder „zviedru bankas" un lielveikalu tīkli, kas finansē mūsu zinātniekus, kas nopircis un pēc kādām programmām strādā mūsu ārsti, kam pieder CSDD tehniskās apskates punkti, kas kontrolē mūsu ostas, kas finansē mūsu nevalstiskās organizācijas, kā tiek sadalītas Latvenergo naudas plūsmas, pēc kādiem apsvērumiem tiek izstrādātas mūsu skolu apmācības programmas, no kā atkarīgi atbildīgos amatos ieceltie, bet arī parādos nonākušie „valstsvīri", kas un kāpēc finansē politiskās partijas utt. Jā, mēs varam pēc zināmām pazīmēm nojaust, ieklausīties baumās vai minēt, bet īsti tomēr nezinām. Arī šķietami valstiskas iestādes, piemēram, Latvijas Banka, nav pakļauta Latvijas valdības vai parlamenta kontrolei (palasiet LB likumu), bet kāds tomēr tās kontrolē un nosaka prioritātes. Pat Latvijas valdība katru savu soli un pozīciju saskaņo, pārskaņo un nemitīgi koriģē atbilstoši tam, ko teiks vai aizrādīs SVF misija, Pasaules bankas misija, Eiropas komisija un vēl neskaitāmas institūcijas, kas noteikti nav Latvijas pilsoņu vēlētas vai atbildīgas Latvijas pilsoņiem. Arī Saeimu saista parakstītie memorandi, līgumi, frakciju un finansētāju disciplīna. Lūk, tāda demokrātija, Satversmē ierakstītā neatkarība un tautas suverenā vara.

Janvāra sākumā Latviju aplaimoja uzspēlēta patriotisma vilnis 20 gadi janvāra barikādēm. Skanēja patriotiskas runas par neatkarību, godināja nez no kurienes uzradušos varoņus, slavēja neesošu panākumus. Arī presē (neatkarīgi no mēdija piederības) tika ielikta to dienu atceres hronika, aizvien jaunas liecības. Vien krieviskā prese atgādināja, ka virs barikādēm plīvojuši arī Krievijas karogi, ka pie Ministru kabineta ēkas bijis milzīgs lozungs krievu valodā „Krievi, zem Krievijas karoga stājieties mums blakus!".

Tomēr īstas svētku sajūtas nebija, jo kur gan tā brīvība un neatkarība, kā arī politiķu savulaik solītais „Eiropas līmenis" 5 10 gados? To juzdama, Elita Veidemane NRA slejās pat meta pārmetumus saviem nepateicīgajiem tautiešiem (skat. E. Veidemanes rakstu „Riebums pret brīvību"). Šādas ilgstošas kognitatīvās disonanses (stāvoklis, kad realitāte neatbilst ideoloģiskajiem lozungiem), kā arī interneta kultūras rezultāts ir vispārējs nihilisms un sakāvniecisms.

Nihilisti spēj uzburt vienīgi bezmērķīgu dumpi, bet aizkulisēs paliek struktūras, kurām ir savi nākotnes plāni, kas tiks īstenoti pēc tam, kad Atbrīvošanas laukums iztukšosies un satraucošās runas globālajos mēdijos pierims. Ēģiptē ir viena struktūra, kas reāli var pārņemt varu. Tā ir „Musulmaņu brālība" samērā radikāla reliģiski politiska sunnītu novirziena masu organizācija, kas izgājusi garu cīņas rūdījumu un kuras aktīvisti gadu desmitiem nodarbinājuši Mubaraka cietumu sistēmu. Viņi spēj uzvarēt arī absolūti brīvās vēlēšanās. Vai tāds bija nemieru organizētāju plāns?

Kāda būs Ēģiptes nākotne „Musulmaņu brālības" vadībā? Iespējami vairāki scenāriji. 10 līdz 20% ēģiptiešu ir kristieši. Kā viņi jutīsies „Musulmaņu brālības" pārvaldītā valstī? Vai sadalīs Ēģipti pēc Sudānas parauga? Vai palikusī Ēģiptes daļa būs gana radikāla sunnītu valsts, kas sāks īstenot ASV plānu sagraut šiītu režīmu Irānā? Kādas būs radikālo sunītu pārvaldītas valsts attiecības ar Izraēlu? Kā mainīsies Ziemeļāfrikas valstu iesāktā sadarbība ar strauji plaukstošo Ķīnu? Vai tieši Tuvajos Austrumos veidojas priekšnoteikumi Trešajam pasaules karam?

Tātad viela pārdomām ir. Ne tikai Ēģiptes, bet arī Latvijas gadījumā, jo ar mums var manipulēt tikpat viegli. Kamēr paši nekļūsim gudrāki un izvēlēsimies kļūt par suvereniem noteicējiem (īsteniem saimniekiem) savā zemē.

2011. gada 10. februāris

Latvijas ekonomisko slepkavu portreti un ēnas

Kad latviešu valodā tika izdota Džona Pērkinsa autobiogrāfiskā grāmata „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze", cerēju, ka tā latviešu lasītājiem vismaz liks aizdomāties un pārvērtēt savus uzskatus. Diemžēl nekāda sabiedriskās domas saviļņošanās nav jūtama. Varbūt TV grāvēju gadiem bombardētā publika jau notrulinājusies, varbūt grāmata uztverta kā literārs izdomājums, jo nez kāpēc izdevēji to patvaļīgi nodēvējuši par trilleri. Varbūt no teksta zudusi intīmā saite ar autoru un domas precizitāte, jo nez kāpēc mūsu tik angliskotajā vidē Pērkinsa grāmata tulkota nevis no oriģināla, bet no krievu tulkojuma. Tā vai citādi, bet palaista garām laba iespēja izprast to pasauli, kurā dzīvojam.

Ja Pērkinss, kurš jau uzrakstījis minētās grāmatas turpinājumu „Slepenā Amerikas impērijas vēsture", sava mūža labākajos gados kalpoja par ekonomisko slepkavu citās valstīs, tad mūsu pašmāju slepkavas to pašu vēl nežēlīgāk dara savā valstī, lēni un metodiski spīdzinot un nogalinot Latviju. Par to iedomājos, kad vakar radio ziņās dzirdēju, ka Latvijā izsludināta ēnu diena, proti, diena, kad skolniekiem dota iespēja klātienē sekot politiķu, valstsvīru un citu vadītāju darbam. Ko mūsu skolnieki šajās dienās iemācīsies?

Ja ieklausās, mūsu radio var dzirdēt daudz interesantu lietu. Piemēram, aizvakar klausījos, kā LR Finanšu ministrijas parlamentārā sekretāre Ilze Viņķele, runājot ar jūtamu latgaliešu akcentu, mēģināja pamatot nepieciešamību vēl vairāk uzskrūvēt nodokļus, izpārdot valstij piederošos uzņēmumus, izskaust ēnu ekonomiku, samazināt ieguldījumus izglītībā un sociālajā jomā. Tātad likvidēt vēl atlikušos uzņēmumus, vairot bezdarbnieku un aizbraucēju armiju, vēl vairāk izspiest jau tā parādos iedzīto sabiedrību, mazināt patēriņu, mazināt Latvijas konkurētspēju, iespējas izglītoties, iespējas izdzīvot. Un tas viss tikai tāpēc, lai tādējādi no Latvijas izspiestos līdzekļus iepludinātu globālajā kazino. Un to dara diplomēta sociālā darbiniece, triju dēlu māte, sieviete ar patriotiski iekrāsotu pagātni, mana bijušā cīņu biedra meita. Arī viņa ekonomiskā slepkava. Nu jau profesionāla, jo kādu laiku bijusi īpašu uzdevumu ministra Eiropas Savienības līdzekļu apguves lietās parlamentārā sekretāre. Nezinu, vai viņa kādreiz sekos Džona Pērkinsa piemēram un nožēlos savus grēkus? Vai būs, kam šos smagos grēkus izsūdzēt?

Šis stundu garais raidījums manī uzjundīja veselu atmiņu okeānu un lika atskatīties uz satraucošo 1987. gadu. Bija notikušas divas grupas „Helsinki 86" rīkotas manifestācijas pie Brīvības pieminekļa 14. jūnijā un 23. augustā. Tā laika presē Helsinku grupa bija visādi nosodīta un izķengāta, un ķengāšanā iesaistījās daudzi sabiedrībā populāri cilvēki, kuri vēlāk iekļāvās Atmodas kustībā. Vairāki grupas dalībnieki labprātīgi vai draudu iespaidā bija atstājuši Latviju, līderi apcietināti. Sabiedrība turpināja dzīvot ierastajā vienaldzībā. Jau šķita, ka „kalendārie nemieri" norims, neatstājot nekādas nozīmīgas pēdas.

Bet pēkšņi caur „Amerikas balsi" un „Brīvo Eiropu" Latviju aplidoja ziņa, ka Helsinku grupā iestājies Rēzeknes un Strūžānu slimnīcas galvenais ārsts Juris Vidiņš, starp citu, arī kompartijas biedrs, kas iekļāvies Rēzeknes rajona vadošajā nomenklatūrā.

„Amerikas balsi" tolaik klausījās daudzi. Tā kā es dzīvoju netālajā Jēkabpilī, tad nolēmu doties uz Rēzekni, lai tiktos ar Vidiņu pats. Kā dāvanu Vidiņam vedu paša pavairotus pagrīdes izdevuma „Auseklis" numurus. Pēc sazvanīšanās Rēzeknē mani saņēma Jura Vidiņa sieva Marija Vidiņa. Jutos kā nopratināšanā, taču laikam biju atstājis labu iespaidu, un drīzi vien istabā atsperīgiem soļiem ienāca pats Juris Vidiņš neliela auguma, bet neparasti enerģisks, tiešs un optimistisks vīrs. Iepazinos arī ar Jura bērniem nepilngadīgo Kasparu un Ilzi. Drīz vien jutos kā starp savējiem. Nākamajā Rēzeknes braucienā Vidiņa mājā iepazinos ar vēl vienu leģendu, kas bija iesaistījies Helsinku grupā studentu Konstantīnu Pupuru.

Bija jau 1988. gads. Kompartija un tās kontrolētie dienesti bija nolēmuši turpmākās „Helsinki 86" manifestācijas pie Brīvības pieminekļa nepieļaut, bet tuvojās 25. marts 1949. gada deportāciju atceres diena. Šoreiz režīma taktika bija gudrāka: pirmkārt, nepieļaut Helsinku grupas aktīvistu un it sevišķi grupas vadītāja Jura Vidiņa ierašanos Rīgā; otrkārt, LPSR kompartijas centrālās komitejas locekļa Jāņa Petera vadībā rīkot alternatīvu deportāciju atceres dienu Brāļu kapos pie Mātes Latvijas pieminekļa. Tātad ierasties pie Brīvības pieminekļa bija bīstami, jo tur nofilmēs un varbūt arī apcietinās. Bet doties uz Brāļu kapiem bija droši, jo tur „svinības" notiks pašas kompartijas vadībā. Tā sākās pretestības kustības šķelšana.

Kā vēlāk noskaidrojās, 1988. gada 25. janvārī šoseju no Rēzeknes uz Rīgu visā garumā kontrolēja milicijas patruļas, arī pie Rēzeknes slimnīcas un Vidiņa mājas dežūrēja operatīvās drošībnieku mašīnas. Tai pašā maršrutā drošībnieki pārbaudīja arī visus vilcienu un autobusu pasažierus, bet visblīvākais drošībnieku ielenkums bija ap pašu Brīvības pieminekli. Visi dienesti bija mobilizēti, lai Vidiņš nenokļūtu Rīgā un ar savu piemēru neiedvesmotu jaunu tautas manifestāciju.

Taču pie Brīvības pieminekļa nokļuvām tieši laikā. Mūs veda izmanīgs šoferis, un pats Vidiņš bija pārģērbies un neuzkrītoši sēdēja aizmugures sēdeklī. Es paguvu ar videokameru nofilmēt, kā Vidiņš svinīgi noliek ziedus pie Brīvības pieminekļa un īsi uzrunā apkārtējos. Pēc tam Vidiņš paņēma no manis videokameru un centās nozust pūlī. Vēl redzēju, kā viņu arestē daži privātās drēbēs tērpti vīri un aizved uz netrafarētu vieglo mašīnu. Taču Vidiņš vēl paguva kameru ar nofilmēto materiālu atdot savai 16 gadus vecajai meitai Ilzei, kura mēģināja nozust citā virzienā.

Arī Ilze bija neliela auguma izskatīga, atjautīga, iecirtīga un, manuprāt, arī drosmīga meitene. Arī viņu tai dienā arestēja drošībnieki, ilgi vizināja pa Rīgas ielām, draudēja nakts laikā izsēdināt Maskavas rajonā, kur tādas meitenes mēdz izvarot (tā baidīja drošībnieki), mēģināja viņu pierunāt atdot videokameru. Taču Ilze atbildēja, ka to varēs paņemt tikai kopā ar viņas roku. 25. marta naktī, pēc aizturēšanas kādā milicijas iecirknī, abus revolucionārus (Juri un Ilzi) iekšlietu operatīvie darbinieki nogādāja atpakaļ Rēzeknē.

Taču drīzi vien viss mainījās. Juris Vidiņš Helsinku grupas biedrus mācīja, ka galvenais mērķis ir tikt pie varas, otrkārt, taisīt savu biznesu. Ja vara ir galvenais, tad viss pārējais ir tikai tehnoloģijas un manipulācijas. Piedzīvoju dienu, kad man no Rēzeknes zvanīja Vidiņa sieva Marija. „Ja jūs Vidiņu paši nenoliksiet pie vietas, es žurnālistiem pastāstīšu, kas jūs par brīvības cīnītājiem," draudēja izmisusī Marija. Lai paplašinātu dinastiju un politiskās iespējas, Ilze apprecējās ar gandrīz 20 gadus vecāko, taču arī enerģisko un izmanīgo Juri Viņķeli, kuram jau bija bērni no iepriekšējās laulības, kurš par pretpadomju literatūras izplatīšanu bija izcietis cietumsodu, bet neatkarības periodā izvērsa vētrainu uzņēmējdarbību, kā arī guva ienākumus dažādu uzņēmumu padomēs, kur viņš tika deleģēts saistībā ar savu politisko darbību dažādās partijās. Parastais apsviedīga Latvijas politiķa stāsts.

Acīmredzot, arī kādreiz tik varonīgā meitene Ilze bija pieņēmusi tēva padomu tikt pie varas par katru cenu, taisīt karjeru. Ja vara un posteņi ir galvenais, tad jau līdzekļi vairs nav tik svarīgi. Pat tad, ja jākļūst par savas Dzimtenes ekonomisko slepkavu.

Protams, Ilze nav vienīgā ekonomiskie slepkavas Latvijā ir pie varas. Vara gan tā ir tikai tādā nozīmē, ka ir svešinieku dota vara veikt genocīdu pret savu tautu. Tā ir iluzora vara, jo nebalstās tautas cerībās un interesēs. Faktiski šie slepkavas ir svešu varu ielikteņi, kurus izmanto, bet pēc tam no tiem atbrīvojas kā no neērtiem noziegumu lieciniekiem.

Ilzi izcēlu vien tāpēc, ka kādreiz viņu pazinu un par viņu biju labās domās. Ja arī Ilzei pieliktas ēnas, ceru, tās saskatīs neatbilstību starp cēlo amata nosaukumu un godīga cilvēka sirdij pretīgām faktiskajām funkcijām. Un cik maz soļu ideālistisku patriotu šķir no nozieguma pret savu tautu.

2011. gada 16. februāris

Baņķieru reliģija

Vai iespējams pelnīt par daudz? Vai var būt par daudz ambīciju? Vai kādam var būt par daudz panākumu? Es negribu, lai manas firmas cilvēki domātu, ka viņi priekš sevis paveikuši tik daudz, ka var doties atvaļinājumā. Kā savu akcionāru interešu sargs un, starp citu, domājot arī par visas sabiedrības mērķiem, es vēlos turpināt iesākto. Es nevēlos ierobežot savu darbinieku ambīcijas, man būtu grūti viņus pārliecināt atteikties no kompensācijām.

Tātad bizness turpināsies, kā parasti, lai arī cilvēki dusmās gaudotu uz mēnesi? Goldman Sachs brīvā tirgus pīlārs, superpilsoņu vairotājs, vispārējas skaudības un godbijības objekts turpinās raust naudu, kļūdams bagātāks par pašu Dievu? Blenkfaina seju pārņem draiskulīgs smīns. Sauc viņu par trekno runci, kam sabiedrība izsmiekls, sauc viņu par ļaunu, nosauc viņu, kā vēlies, bet Blenkfains teiks, ka ir tikai baņķieris, kas „veic

Dieva darbu".

/Fragments no The Sunday Times 2009. gada 8. novembra materiāla par pasaulē lielākās investīciju bankas Goldman Sachs priekšsēdētāju Lloidu

Blenkfainu./

Ideoloģija, kas par augstāko „tikumu" pasludina neierobežotu alkatību

Ja Rietumeiropā dzima marksisma mācība, kas vēlāk Krievijā faktiski guva reliģijas statusu, tad Krieviju var uzskatīt par dzimteni citai ideoloģiskai reliģijai, kas savu triumfu piedzīvoja ASV, no kurienes tā pēdējos 40 gados veica uzvaras gājienu pāri visai pasaulei. Runa ir par Krievijā dzimušās un studējušās Aienas Rendas (Ayn Rand, dzimusi Alise Zinovjevna Rozenbauma) objektīvisma mācību, kas 1950. gados iesakņojās topošajā ASV finanšu elitē un kurai tieša saistība ar vēlāko pasaules globalizāciju un pakļaušanu finanšu elites diktatūrai.

Aiena Renda dzimusi 1905. gadā Pēterburgā, nereliģisku ebreju ģimenē. Viņas tēvs Zinovijs Rozenbaums bija sekmīgs ķīmiķis un farmaceits, kura farmācijas uzņēmumu pēc 1917. gada revolūcijas nacionalizēja lielinieki. Revolūcijas laikā Aienas simpātijas piederēja Krievijas pagaidu valdības vadītājam Aleksandram Kerenskim. Vidusskolu Aiena pabeidza baltgvardu kontrolētajā Krimas pussalā. Pēc pilsoņu kara viņas ģimene atgriezās Pēterburgā, kur Aienai bija iespēja pabeigt Petrogradas valsts universitātes sociālās pedagoģijas fakultāti. Šajā periodā Rozenbaumu ģimene dzīvoja ārkārtīgi trūcīgos apstākļos. 1926. gadā Rozenbaumi saņēma vīzu izbraukšanai uz ASV.

Objektīvistu Bībele ir Aienas Rendas 1957. gadā izdotā, vairāk nekā 1000 lappušu biezā grāmata „Atlass parausta plecus" (Atlas Shrugged). To varētu dēvēt gan par apgrieztu boļševismu, gan aristokrātijas paranoju, gan alkatības manifestu. Pēc grāmatas izdošanas pati Aiena krita smagā depresijas periodā, ko, iespējams, izraisīja ilgstoša narkotisko vielu (amfetamīnu) lietošana. Lai gan bija ieceres rakstīt vēl vairākas grāmatas, Atlas Shruged bija pēdējā.

Atlass šajā Aienas fantāzijā domāts kā līdzība titānam grieķu mitoloģijā, kas uz saviem pleciem notur visu pasauli. Aienas grāmatā Atlass simbolizē visu radošo, intelektuālo eliti, sākot no lielrūpniekiem un finansistiem, beidzot ar māksliniekiem, kuri kādu dienu nolemj „apturēt pasaules motoru", piesakot streiku un nodibinot savu brīvā tirgus paradīzi (distopiju). Bez šīs elites ASV sabrūk, jo nav vairs prātu, kuri agrāk organizēja sabiedrības dzīvi un attīstību.

Par pasaulē visradošāko domātāju Aiena, protams, atklāti pasludināja pati sevi. Aienas mācekļu saieti Rendas dzīvoklī, kuri sevi dēvēja par „kolektīvu", arvien vairāk guva reliģiska kulta iezīmes. Visslavenākais un vēlāk ietekmīgākais no Aienas mācekļiem bija vēlākais ASV centrālās bankas (Federālo rezervju bankas) prezidents Alans Grīnspens. Tieši Grīnspena politika ASV centrālās bankas prezidenta amatā tiek uzskatīta par galveno cēloni pasaules finanšu krīzei.

Ja boļševiki par parazītiem uzskatīja aristokrātiju, tad Aiena Renda visas zemākās kārtas, kas parazitējot uz intelektuālās elites rēķina, un valsti kā tādu. Tāpēc Aiena noraida jebkādu valsts regulēšanu un iejaukšanos intelektuālās elites darbā, tai skaitā aplikšanu ar nodokļiem. Viņasprāt, zemākās kārtas izrāda nepietiekamu pateicību savai elitei un faktiski to ekspluatē (atkal paralēles ar Krievijas boļševiku ideoloģiju, tikai apgrieztas otrādi). No tā izriet secinājums, ka elitei par tās devumu jābauda neierobežota atlīdzība. Aiena pilnībā noraida tādus New Deal perioda ideālus kā kalpošana sabiedrībai, valstij vai kopīgam labumam, ziedošanās sabiedrības labā, solidaritāte, līdzjūtība, žēlsirdība. Vienīgās valsts funkcijas, kuras Aiena atzīst, ir aizsardzība pret ielaušanos privātīpašumā un valsts aizsardzība pret ārēju iebrukumu.

Ar praksē lietojamiem principiem Aienas doktrīnu papildinājuši gan t.s. austriešu skolas ekonomisti (Ludvigs fon Mizess u.c.), gan vēlākais Nobeļa prēmijas laureāts Miltons Frīdmans, gan citi ideoloģiskie ekonomisti un citu jomu pārstāvji. Praksē šīs mācības sāka īstenot Margareta Tečere un Ronalds Reigans. Pēc dzelzs priekškara krišanas šī brīvā tirgus liberālisma mācība bez debatēm triumfēja gandrīz visā bijušā austrumu bloka teritorijā un izpaudās kā šoka terapija, masveida privatizācija un deindustrializācija, valsts neiejaukšanās ekonomikā, budžeta griešana, robežu atvēršana neierobežotai ārvalstu preču un finanšu plūsmai, paļaušanās uz t.s. ārvalstu investoriem un spekulantiem, tautsaimniecības dolarizācija, sociālās sistēmas demontāža utt.

Sabiedrības manipulācija ar „nepieciešamiem" meliem

Pretēji praktiskai dzīves pieredzei cilvēku vairākums grib ticēt, ka viņu pārvaldītāji ir godīgi un taisnīgi, jo lielākā cilvēku daļa negrib atzīt, ka tai trūkst drosmes kaut ko savas sabiedrības dzīvē mainīt. Propaganda domāta nevis kritisku domātāju piemuļķošanai, bet lai morāliem gļēvuļiem dotu

ieganstu nedomāt vispār.

/Maikls Rivero/

Vēsture ir melu sakopojums, kam pieņemts ticēt.

/Napoleons Bonoparts/

Stāsts par „objektīvistiem" nebūtu pilnīgs, ja neminētu vēl vienu teorētiķi, kurš tiek uzskatīts arī par Amerikas neokonservatoru idejisko tēvu. Tas ir 1899. gadā Vācijā dzimušais ebreju izcelsmes amerikāņu politiskais filozofs Leo Strauss (Leo Strauss). Galvenā Strausa atziņa, ko aizguvuši modernie apziņas manipulatori, ir „nepieciešami meli" vai „nepieciešamais mīts", kas domāti sabiedrības mobilizācijai noteiktiem mērķiem. Šā principa praktisko pielietojumu savā dokumentālajā filmā „The Power of Nightmares" spilgti nodemonstrējis BBC žurnālists Adams Kertiss (Adam Curtis). Līdzīgi Aienai Rendai, arī Leo Strauss pasauli tiecas attēlot melnās un baltās krāsās kā nemitīgu ļaunā un labā cīņu. No tā cēlusies arī Reigana „ļaunuma impērija", Buša „ļaunuma ass" un Al Kaedas teroristu šūniņu tīkls vairāk nekā 70 pasaules valstīs u.c. Mīts, kas attaisno vēl nepieredzētus militāros izdevumus, ASV kara bāzes aptuveni 170 pasaules valstīs, nemitīgu karu, suverēnu valstu iebaidīšanu un veselu reģionu destabilizāciju. Taču šajā rakstā mūs var vairāk interesēt „brīvā tirgus" mīts, kura vārdā nu jau 20 gadus tiek izlaupīta liela pasaules daļa, tai skaitā Latvija.

Mīts un vilinājums it tāds, ka, ievērojot zināmus noteikumus (ideoloģiskā New York Times žurnālista Tomasa Frīdmana vārdiem „uzvelkot zelta trako kreklu"), katrs var kļūt turīgs un laimīgs. Šie noteikumi, kuriem kaut kādā mistiskā kārtā mūs jāpadara brīvus, bagātus un laimīgus, ir jau kopš 1991. gada nemitīgi sludinātās dogmas: atbrīvot cenas, liberalizēt tirgu, valstij neiejaukties ekonomikā un pašai neveikt uzņēmējdarbību (jo tas izkropļošot tirgu), visu privatizēt (jo privātais vienmēr efektīvāks par sabiedrisko), paļauties uz globālajām investīciju plūsmām, ar izdevīgiem noteikumiem piesaistīt investīcijas, samazināt un līdzsvarot budžetu, lielos spēlmaņus atbrīvot no nodokļiem, vietējos uzņēmējus atstāt konkurencei globālajā tirgū, pašiem iedzīvotājiem konkurēt darba tirgū un būt mobīliem (jo darba tirgus ir globāls), centrālās bankas neatkarība no valdības, glabāt slepenībā komercnoslēpumus utt. Lai attaisnotu manipulācijas ar enerģijas un citu resursu cenām, tiek izplatīti citi „nepieciešamie mīti", piemēram, par naftas resursu drīzo izsīkšanu un globālo sasilšanu.

Taču šie paši mīti tiek ērti aizmirsti, kad no bankrota jāglābj paši tirgus manipulatori. Tad valstu iejaukšanās tiek ne vien pieļauta, bet pat kategoriski un ultimatīvi pieprasīta. Ar to es domāju nu jau divus gadus ieilgušo globālo banku glābšanas operāciju, kurai no nodokļu maksātāju makiem jau izvilkti desmiti triljoni dolāru un ir prasīti vēl simts triljoni dolāru, iegrūžot nesamaksājamos parādos veselas valstis un reģionus. Brīvā tirgus un demokrātijas principi tiek aizmirsti arī tad, kad jānosaka algas baņķierus apkalpojošām struktūrām: paralamentiem, valdībām, centrālās bankas darbiniekiem u.c.

Protams, ievērojot tādus spēles noteikumus, no cilvēkiem un sabiedrības nav atkarīgs nekas. Visu nosaka „tirgus". Turklāt šis tirgus nav brīvs to veido konkrēti spēlmaņi un manipulatori, kuri formulē arī valdību politiku. Jau minētās Goldman Sachs prezidents Lloids Blenkfains savu spekulantu megakantori lepni dēvē par tirgus veidotāju (Market Maker). Vēl vairāk bankas pašas faktiski ieceļ un tieši kontrolē arī valstu valdības. Piemēram, vesela rinda ASV prezidenta Obamas administrācijas vadošo darbinieku ir bijušie Goldman Sachs darbinieki. Arī Latvijas finanšu ministrs ir ārvalstu bankas darbinieks, visas prognozes un plānus Latvijas valdībai izstrādā ārvalstu bankas, katru valdības soli nosaka un kontrolē ārvalstu banku nolīgtais parādu piedzinējs SVF saspēlē ar neskaidros apstākļos ieceltu ES institūciju, kuru sauc par Eiropas Komisiju. Par vēlēšanām reizi četros gados labāk vispār nerunāt, jo kandidātus neizvirza pati sabiedrība, bet rūpīgi atlasa partiju finansētāji tie paši „treknie runči".

Ja viss galvenais ir privatizēts (faktiski atstāts ārvalstu investoru un ārzonās reģistrētu anonīmu firmu rokās), protams, valstij nekad nebūs pietiekams budžets, kā arī iespējas šo budžetu izmantot atbilstoši valsts un sabiedrības interesēm. Dziesmu, ka visām vitālajām vajadzībām „trūkst naudas", un ka viss „maskā tik, cik maksā", klausāmies jau 20 gadus, bet stāvoklis tikai pasliktinās. Un patiešām jāapbrīno sabiedrība, kura arvien grib ticēt, ka šāda sistēma kaut kādā mistiskā veidā var mūs kādreiz padarīt brīvus, bagātus un laimīgus.

Ja būtu drosme un politiskā griba, budžeta ieilgušās problēmas varētu atrisināt dažos mēnešos, turklāt nodokļu kopējo nastu (procentuāli) pat būtiski samazinot. Piemēram, azartspēļu, alkohola un tabakas jomas pārņemot pilnīgā valsts pārziņā (ieviešot valsts monopolu) un Latvijā darbojošos uzņēmumus piespiežot reģistrēties Latvijā un nodokļus maksāt Latvijas valstij. Iegūtos un papildus emitētos līdzekļus valsts varētu ieguldīt plašos infrastruktūras un attīstības projektos.

Tā bija galvenā Lielās depresijas mācība 1930. gados, ka valsti no depresijas var izvilkt nevis privātas firmas vai spekulatīvas investīcijas, bet tiešās valsts investīcijas attīstības projektos, kā arī paļāvība tikai uz saviem resursiem un savu darbu.

Šobrīd mēs ik dienas televīzijā varam vērot, kā cilvēki dažādās valstīs atbrīvojas no korumpētiem ielikteņu režīmiem. Vai nebūtu pienācis laiks arī pašiem par to padomāt?

2011. gada 22. februāris

Ideoloģiskie maldi sāk izklīst

„Es mīlu Amerikas republiku, bet ienīstu Amerikas impēriju."

/Amerikāņu rakstnieks Gors Vidals/

Masveida nemieru vilnis, kas pirms apmēram gada sāka dramatiski šūpot Rietumeiropas valstis, nu ir aptvēris arī Ziemeļāfriku un Vidējos austrumus, kā arī atbalsojies pašā Amerikā. Tas ir tikai sākums, jo arī globālā neoliberālās sistēmas krīze tikai padziļinās, no ierastības miega celdama aizvien vairāk tautu un kārtu. Lai cik ātri darbotos dolāru drukāšanas mašīnas, lai cik jaunus triljonus neieguldītu globālo banku glābšanā un jaunu militāro bāzu celšanā, tas tikai vēl skaidrāk atsedz sistēmas saimniecisko un morālo bankrotu, un paātrina tās galu. Tikai bijušajās Austrumu bloka valstīs pagaidām viss mierīgi. Kā to izskaidrot?

Profesora Johana Galtunga pieredze

Šā neparasti aktīvā norvēģu sociologa, miera un konfliktu risināšanas praktiķa vārds presē parasti neparādās, jo mēdiju veidotāji par ziņām uzskata tikai tādus notikumus, kuri atbilst šādiem galvenajiem kritērijiem:

1)  ziņās jābūt skaidram subjektam, objektam un viegli interpretējamai darbībai;

2)  ziņām jābūt negatīvām;

3)       ziņām jābūt par elites pārstāvjiem vai elitārām valstīm; ja tomēr tiek ziņots par parastiem mirstīgajiem, tad tikai gadījumos, ja noticis kaut kas īpaši negatīvs un šokējošs.

Johans Galtungs dzima 1930. gadā ārstu un sabiedriski aktīvu cilvēku ģimenē. Kad Norvēģiju okupēja nacistu pārņemtā Vācija, visa Galtungu ģimene iesaistījās pret okupāciju vērstā pagrīdes darbībā. Johana tēvs par šo darbību tika ieslodzīts nacistu koncentrācijas nometnē. Kad II pasaules karš beidzās, Johana māsa ar savu nākamo vīru paziņoja, ka viņi ir komunisti. Tam ir divi iemesli, paskaidroja māsa: 1) uzvaru pār nacismu izcīnīja padomju armija (Rietumu sabiedrotie tikai bombardēja vācu pilsētas un slaktēja mierīgos iedzīvotājus); 2) tikai padomju valdība rūpējas par parastajiem cilvēkiem: tos izglīto, gādā par veselības aizsardzību, sociālo drošību un jēgpilnu dzīvi. Johanam tad bija tikai 15 gadi, bet viņš kaut ko bija dzirdējis par Staļina diktatūru. Māsa nenoliedza diktatūras esamību PSRS, bet paskaidroja, ka tā ir tikai nepieciešama pagaidu fāze, vajadzība pēc kuras drīz atkritīs. Tā bija idealizācijas fāze, ko var salīdzināt ar neprātīgu cilvēka iemīlēšanos.

Pirmā grāmata, kas Rietumiem atklāti vēstīja par staļinismu, bija Kanādā izdotā ukraiņu tautības bēgļa Kravčenko „Es izvēlējos brīvību". Šo daudz agrāk par Solžeņicina grāmatām izdoto atklāsmi iegādājās Johans un parādīja savai māsai. Māsas pirmā reakcija bija nicinājuma pilns un totāls noliegums: Kravčenko grāmatu viņa bez domāšanas dusmīgi ielidināja tieši atkritumu kastē. Pēc kāda laika viņa tomēr grāmatu no miskastes izvilka un sāka lasīt. Māsas reakcijas otrā fāze bija atziņa, ka Kravčenko ir nodevējs, droši vien viņam kāds par šādu grāmatu ir samaksājis.

Pēc kāda laika sekoja trešā māsas reakcijas fāze: „Labi, labi, kaut kas jau tai grāmatā ir, bet vainīgs ir tikai Staļins; kad Staļins aizies, viss būs labi."

Ceturtā māsas vilšanās fāze bija: „Jā, vainīgs ne tikai Staļins, kaut kas nav kārtībā ar pašu padomju struktūru vienas partijas diktatūra u.t.t."

Vēl pēc kāda laika māsa piedzīvoja piekto vilšanās fāzi, atzīstot, ka pati padomju ideja nav bijusi pareiza jau no iesākuma. Taču daudzi eiropieši piedzīvoja arī sesto fāzi, kuru varētu nosaukt par aklu antisovjetismu. Kad ar nicinājumu tika noliegts viss, kas saistīts ar padomju eksperimentu, tai skaitā arī tas, kas padomju iekārtā tomēr bija labs. Piemēram, uzņēmumi ar sociālajām funkcijām, atbalsts koloniju atbrīvošanās kustībām u.c.

Pats Johans Galtungs izvairījās no iemīlēšanās padomju ideoloģijā un propagandā, un līdz ar to sevi pasargāja no arī vilšanās un akla antisovjetisma. Johana uzskatus arī mūsdienās var apzīmēt par kreisiem. Bet tas bija tieši Johans Galtungs, kurš jau 1980. gadā, uzrunājot Maskavā sasauktu konferenci, prognozēja, ka 10 gadu laikā kritīs Berlīnes mūris un drīz pēc tam sabruks arī pati PSRS.

Galtunga prognoze piepildījās precīzi. Taču šī prognoze nebija balstīta nedz astroloģijas gudrībās, nedz kādās gaišredzības spējās. Galtunga prognozēšanas metode balstās uz holistisku, dialektisku domāšanu, uz reālu pretrunu analīzi. PSRS sabrukumu Galtungs prognozēja, norādot uz piecām galvenajām pretrunām:

1)  starp PSRS un tās satelītiem, kuri vēlējās neatkarību;

2)  starp Krieviju un pārējām PSRS republikām, kuras vēlējās lielāku autonomiju;

3)  attiecībās starp pilsētām un laukiem, kas bija raksturīgas PSRS konstrukcijai;

4)  attiecībās starp sociālistisko buržuāziju un sociālistisko darbaļaužu šķiru;

5)   starp naudas likviditāti un patēriņa preču trūkumu (nauda iedzīvotājiem bija, bet preču trūka).

Ja padomju vadītāji būtu Galtungā nopietni ieklausījušies un kaut ko darījuši, lai šīs pretrunas novērstu, ļoti iespējams, ka Austrumu bloks arvien pastāvētu un plauktu. Taču impēriska augstprātība šos vadītājus padarīja aklus, un PSRS sabruka. Tās iedzīvotāji zaudēja arī to, kas PSRS tomēr bija labs un derīgs.

Otrā Galtunga prognoze

2000. gadā, uzrunājot ASV sasauktā konferencē, Galtungs nāca klajā ar jaunu prognozi šoreiz par ASV impērijas sabrukumu līdz 2025. gadam. ASV impēriskajā politikā Galtungs atradis 14 galvenās pretrunas, kuras sadalījis četrās impēriskās (globālās) dominēšanas jomās: ekonomiskā dominēšana, politiskā dominēšana, kulturālā dominēšana un militārā dominēšana. Pavērojis ASV prezidenta Džordža Buša jaunākā politiku, Galtungs ASV impērijas mūžu savā prognozē saīsinājis vispirms par pieciem, bet pēc Buša atkārtotas ievēlēšanas pat par 10 gadiem. Buša politiku viņš nodēvēja par impērijas sabrukuma paātrinātāju. Par šo tēmu viņš uzrakstījis grāmatu The Fall of the US Empire And Then What?: Successors, Regionalization or Globalization? US Fascism or US Blossoming?

Dažas no Galtunga izceltajām pretrunām, kas viņaprāt novēršami grauj ASV impēriju, ir šādas:

1)  starp saimniecisko izaugsmi un labumu sadali;

2)  starp finanšu ekonomiku un produktīvo (reālo) ekonomiku;

3)  starp ražošanu, sadali, patēriņu un dabas resursiem;

4)  bez pastāvīga darba palikušie strādnieki un pēc kontrakta strādājošie;

5)  starp vecākajām paaudzēm un jauniešiem;

6)  netaisnīgi, diskriminējoši ekonomiskie līgumi ar citām valstīm;

7)  starp ASV valsts terorismu un apspiesto tautu atbildes terorismu;

8)      starp ASV un tās sabiedrotajiem (arī starp Eiropas elitāro kultūru un ASV vulgāro, plebejisko masu kultūras produkciju);

9)  starp ASV un ANO;

10)  starp jūdu un kristiešu aliansi un globālo islamu;

11)       starp NATO un topošo Eiropas Savienības armiju (aktīvu ASV militāro sabiedroto skaits strauji sarūk);

12)       starp ASV un citām civilizācijām (hinduismu, budismu, daoismu, konfuciānismu, Āfrikas un Amerikas indiāņu civilizāciju atmodu u.c.),

13)      starp ASV un Dienvidaustrumāziju (iespējamā aliansē ar Krieviju un citām Šanhajas kooperācijas organizācijas dalībniecēm), kas kopumā sastāda 40% zemes iedzīvotāju;

14)  strauja visas pasaules novēršanās no ASV.

Faktiski tā pasaules daļa, kas visilgāk izbaudījusi ASV dominēšanu, strauji ieiet piektajā un sestajā vilšanās fāzē, ko raksturo akls antiamerikānisms, kas noliedz un noraida arī to, kas Amerikas sistēmā bijis labs un derīgs. Un tikai no pašas ASV atkarīgs, vai šis antiamerikānisms pāraugs asā visas pasaules riebumā un nepatikā pret visu amerikānisko, kad ASV kā globālās politikas faktors paliks absolūti nenozīmīgs un ignorēts. Lai šādu attīstību novērstu, ASV būtu pilnībā jāatsakās no impēriskās dominēšanas politikas un jākļūst par normālu demokrātisku republiku, kas ar citām valstīm sadarbojas kā ar līdztiesīgiem, suvereniem partneriem.

Ja runājam par bijušā Austrumu bloka valstīm, tai skaitā Latviju, tad tās Amerikas dominēšanu izbaudījušas daudz īsāku periodu, turklāt vienlaikus pārslimojot akla antisovjetisma fāzi. Tāpēc process no absolūtas visa amerikāniskā idealizēšanas līdz antiamerikānismam noris ar krietnu iekavējumu, jo ilūziju zušanai nepieciešams laiks un smagi sitieni. Ja šo procesu salīdzinām ar Johana Galtunga māsas pakāpenisko pasaules uzskata evolūciju, tad mūsu sabiedrība atrodas kaut kur starp otro un ceturto vilšanās fāzi. Tieši ar to izskaidrojams, ka zem rakstiem internetā, kuri kritizē ASV politiku, bieži parādās komentāri, kas autoru dēvē par uzpirktu, „sarkano" vai Maskavas aģentu (salīdziniet ar Johana māsas reakciju). Tieši tāpēc bijušā Austrumu bloka valstīs pagaidām netiek novērota vērā ņemama pretestības kustība Amerikas imperiālismam un tā vietējiem kolaborantiem.

Cilvēciskā ļaunuma sakne ir savtīga tieksme uzkundzēties citiem

Mīts par demokrātisko „brīvo pasauli" kopš padomju laika pēdējās desmitgades ir dziļi iesakņojies bijušo padomju pilsoņu apziņā, un no ierastām ilūzijām atteikties reizēm ir ļoti grūti. Lai arī visiem pieejami fakti šīs ilūzijas pārliecinoši apgāž.

ASV jau no paša iesākuma (pirmajām 13 britu kolonijām Ziemeļamerikas austrumu piekrastē) bija iekarošanas, vietējo iedzīvotāju (Amerikas indiāņu) genocīda un militāras ekspansijas projekts. Kopš ASV prezidents Džefersons 1801 1805. gados organizēja militāru uzbrukumu Lībijai, ASV līdz mūsdienām veikušas 245 militāras intervences visos pasaules kontinentos. Kopš II pasaules kara ASV veikušas 74 tiešas vai pastarpinātas (izmantojot ASV bruņotus un finansētus sabiedrotos) militāras intervences citās valstīs, kopumā nogalinot apmēram 20 miljonus cilvēku. Katram nogalinātajam, it sevišķi valstīs ar tradicionālu iekārtu, ir vismaz 10 tuvi radi vai draugi, kas zināmos apstākļos labprāt savu tuvinieku nāvi atriebtu. No tā arī t.s. terorisms.

Starp citu, arī Galtungu ģimenes domubiedrus-pagrīdniekus vācu nacistiskie iebrucēji Norvēģijā savulaik dēvēja par teroristiem, un arī pretošanās kustības dalībniekus Latvijā dažādi iebrucēji savulaik dēvējuši par teroristiem un bandītiem.

Taču tas vēl nav viss. Vidēji 125 000 cilvēku pasaulē katru dienu mirst no bada un/vai normālos apstākļos viegli novēršamām slimībām. Gada laikā šādu upuru skaits pasaulē pārsniedz 45 miljonus. Ne visas šīs nāves var pierakstīt ASV imperiālismam, tomēr liela upuru daļa ir zemēs, kuras tā vai citādi pakļautas ASV impēriskajam diktātam, piemēram, pieņēmušas ASV kontrolētā Starptautiskā Valūtas fonda un Pasaules Bankas noteikumus. Arī Latvijā kopš 1991. gadā iesāktajām liberālajām tirgus reformām krasi pasliktinājusies cilvēku veselība, krasi samazinājies vidējais mūža ilgums un dzimstība. Šajos gados, ja salīdzinām dzimušo un mirušo skaitu, esam zaudējuši gandrīz 250 000 iedzīvotāju, kas Latvijai ir ļoti daudz vairāk nekā zaudējām abos pasaules karos kopumā. Ne mazāks skaits Latvijas iedzīvotāju bijuši spiesti no savas dzimtenes aizbraukt, bet liela daļa palikušo velk nožēlojamu eksistenci. Arī viņi ir ASV globālās dominēšanas politikas upuri.

Mums tiek stāstīts, ka kari, konflikti un vardarbība pasaulē notiek galvenokārt dēļ nacionālām un reliģiskām atšķirībām, par piemēru šai tēzei liekot Ziemeļīriju, kur nebeidzas konflikts starp luterāņiem un katoļiem, vai arābu valstis, kuru reliģija it kā tās padarot par dabiskām Rietumu ienaidniecēm.

Taču tā nav patiesība. Kaut vai Latvijas piemērs liecina, ka luterāņi ar katoļiem var sadzīvot pat ļoti labi. Savukārt Šveices piemērs liecina, ka labi vienā valstī var sadzīvot arī dažādas tautības. Karš nozīmē, ka viena vai vairākas puses nav izmantojušas iespēju atrisināt konfliktu. Kari un konflikti rodas tad, kad viena cilvēku vai valstu grupa cenšas kaut ko uzspiest citai grupai vai valstij (līdzīga parādība vērojama arī cilvēku savstarpējās attiecībās). Citiem vārdiem izsakoties, starptautiskus karus izraisa imperiālisms, piemēram, britu imperiālisms Ziemeļīrijā, britu vai amerikāņu imperiālisms arābu pasaulē. Pirmo un otro pasaules karu izraisīja ne jau Austrijas kroņprinča Ferdinanda noslepkavošana, bet vairāku impērisko interešu ilgstoši gatavota sadursme. Vēl jāuzsver, ka katra impērija savas politikas īstenošanai izstrādā atbilstošu ideoloģiju. Ideoloģijas kalpo, lai cilvēkus apmātu, radītu ienaidnieka tēlu, padarītu cilvēkus aklus un paklausīgus, lai patiesību, brīvu domu apmaiņu un risinājumu meklēšanu aizstātu ar ideoloģiskiem lozungiem, kuri izslēdz alternatīvus risinājumus, bet attaisno vardarbību.

Johans Galtungs savu mūžu veltījis nevis ideoloģiskam darbam un ienaidnieku meklēšanai, bet miera pētniecībai un konfliktu risināšanai. Viņš ir TRANSCEND International dibinātājs un ilggadējs vadītājs. Šīs organizācijas līdzdarbnieki sekmīgi darbojas visos pasaules reģionos. Daudzi miera risinājumi jau rasti, daudzi vēl priekšā.

Pasauli apdzīvo aptuveni 2000 tautību, no kurām katra ir unikāla un katra var dot vērtīgu ieguldījumu pasaules uzplauksmē. Un nevienam nav dotas tiesības šīm tautām kaut ko uzspiest ar varu vai viltu. Risinājuma atslēga meklējama spējā un gribā pacelties virs ideoloģiskiem rāmjiem un rast jaunu risinājumu mierīgai un savstarpēji auglīgai līdzāspastāvēšanai.

Problēmu nevar atrisināt tajā izpratnes līmenī, kurā tā radīta, uzsvēris Alberts Einšteins. Risinājums rodams, vienojoties augstākā izpratnes līmenī.

TRANSCEND nozīmē pacelties pāri.

2011. gada 28. februāris

VL! ir latviešiem kaitīga organizācija

Starptautisko baņķieru un spekulantu izraisītā pasaules saimnieciskā un sociālā krīze ir tikai sākusies un padziļinās. Pasaulē arvien biežāk un skaļāk prognozē pilnīgu dolāru sistēmas un ar to saistītās starptautiskās tirdzniecības sabrukumu, kas izraisīs vispārēju haosu, destabilizāciju, resursu cenu sprādzienu, badu un vardarbību. Šāda procesa sākums jau jūtams Ziemeļāfrikas un Vidējo austrumu reģionā. Latvijai šis ir arī laiks, kad starptautiskie baņķieri sasparojušies pārņemt pēdējos Latvijas valstij un tās iedzīvotājiem vēl piederošos īpašumus, atņemt mūsu dzīvei nepieciešamos resursus. Reti kurš aizdomājas, kādas varētu būt sekas, ja līdzīgs scenārijs īstenosies.

Bads, nabadzība, masu bezdarbs, haoss, bezcerība un sociālo saišu iziršana ir faktori, kas cilvēkos modina pirmatnējus izdzīvošanas instinktus un tieksmi atrast „vainīgos". Šādā stāvoklī itin viegli uzliesmo savstarpēja neiecietība, bailes, naids, noziedzība un arī vardarbība: nabagie pret bagātajiem, kaimiņš pret kaimiņu, katoļi pret luterāņiem, veselie pret slimajiem („liekajām mutēm"), baltie pret citām rasēm, viena etniskā grupa pret citu u.tml.

Tā vietā, lai visus spēkus mobilizētu krīzes pārvarēšanai, tieši šajā kritiskajā brīdī apvienība VL! izvēlējusies provocēt etniskas kaislības, savācot parakstus par faktisku vidējās izglītības likvidēšanu krievu valodā.

Mazliet par nacionālo politiku PSRS un latviešu Atmodas saknēm

Esmu dzimis Padomju Savienībā, skolā sāku iet 1964. gadā. Ja neskaita krievu valodas stundas pāris reizes nedēļā, apmācības bija tikai latviešu valodā. Kad 1971. gadā iestājos Rīgas Industriālajā politehnikumā, krieviski apguvu arī militāro mācību, pārējie priekšmeti tikai latviski. Kad mācījos Universitātē, vairākas lekcijas nācās klausīties krieviski, jo latvieši nespēja skaitliski noformēt pilnu grupu. Vismaz tā mums teica. Profesori un docenti, kas mums lasīja lekcijas krievu valodā, paši bija latvieši.

Padomju armija bija tā vieta, kurā no manis nepārprotami gaidīja krievu valodas lietošanu. Bez krievu valodas nevarēja iztikt arī daudzās (ne visās) darbavietās un iestādēs, lai gan tā nebija kategoriska prasība. Ja kāds principiāli vēlējās runāt tikai latviski, pārējie pielāgojās, un nekāds tiešs sods par šādu stāju nesekoja. Tātad viss bija atkarīgs no paša latvieša pašapziņas.

Praksē visbiežāk gan notika tā: tiklīdz kāds ierunājās krievu valodā, visi klātesošie pārgāja uz krievu valodu. Bija arī tādi latviešu tautības priekšnieki, kuri vēlāk iegāja Latvijas valdībā, bet kuri padomju laikā ar saviem tautiešiem darbavietās runāja principiāli un tikai krieviski. Taču ne visur un ne visās jomās.

Pamudinājumus lietot krievu valodu varēja just nepārprotami. Parasti tas tika darīts tautu draudzības vārdā, krievu valodu pasniedzot kā savstarpējās sazināšanās valodu (komunisti teica valodu, kurā runājis Ļeņins). Piemēram, katrā koncertā bija pieņemts nodziedāt vismaz vienu dziesmu krieviski (to darīja jau administratīvā komisija, kas apstiprināja koncerta repertuāru) vai arī kādā citā no padomju tautu valodām. Ne vienmēr un ne visi šo nerakstīto likumu ievēroja. Piemēram, neatceros, ka krieviski būtu dziedājuši „Līvi", „Menuets" vai „Pērkons". Pat latviešu dziesmu svētkos dažas dziesmas bija pieņemts veltīt „padomju tautu draudzības stiprināšanai", lai gan kopumā šādi pasākumi izcēlās ar spilgtu tautiskumu tie bija siltuma un tautiskas solidaritātes pilni latviešu tautas svētki (atšķirībā no patlaban vērojamās angliskas ālēšanās un popkulturēšanās, nemaz nerunājot par veselu rindu izpildītāju, kas ne tikai dzied angliski, bet pat izvēlējušies angliskus pseidonīmus).

Ja neskaita minētos meslus padomju tautu draudzībai, kā arī zināmu pašcenzūru literatūrā, latviešu kultūra 1970. 1980. gados (arī agrāk, t.s. Hruščova atkušņa laikā) piedzīvoja uzplaukumu. Piemēram, latviešu grāmatu metieni sasniedza simtus tūkstošus. Arī tagad lielā mērā dzīvojam no tajā laikā radītā latviešu kultūras zelta fonda dziesmām, kinofilmām, grāmatām, gleznām.

Tomēr tendence izspiest un noniecināt latviešu valodu padomju periodā bija jūtama un nepārprotama. Bija arī zināma diskriminācija sadzīvē, piemēram, priekšroka uz dzīvokļa saņemšanu bija iebraucējiem, priekšrocības karjeras veidošanā parasti baudīja kompartijas kadri-cittautieši. Ja publika bija jaukta, sapulcēs parasti izvēlējās runāt krieviski. Taču ne visur. Piemēram, laukos, mežos, jūrmalas ciemos, elektrotīklu sistēmā un vairākās citās nozarēs un jomās dzīve bija latviska.

Šī jūtamā tendence izspiest latviešu valodu no sabiedriskās dzīves latviešos izraisīja dabisku pretreakciju saliedēšanos ap visu latvisko. Dienestu Padomju armijā tautā diezgan nievājoši dēvēja par „iešanu krievos". Katra latviska tautiskuma izpausme latviešu vidū tika uzņemta ar lielu atzinību, solidaritāti un atbalstu. Plauka folkloristu kustība un citas neformālas tautiskās kultūras izpausmes. 1970. gados latviešu rakstnieki un pārējā inteliģence ar padomju iestāžu atbalstu cēla trauksmi par zemo tautas dzimstību un propagandēja ģimenes modeli ar trim un vairāk bērniem. Šīs kampaņas mērķis nepārprotami bija tieši latviešu ģimenes, un tai, kombinācijā ar materiālu stimulu sistēmu, bija panākumi dzimstības rādītāju maksimums 1980. gadu beigās. Vienlaikus auga neformāla kustība, kuras mērķis bija ne tikai latviskās kultūras, bet arī Latvijas dabas saglabāšana, kopšana un izdaiļošana, dzimtenes mīlestība.

No visām šīm neskaitāmajās tautiskuma tērcītēm veidojās masveida kustība, kas vēlāk ieguva Atmodas nosaukumu. Atmoda bija dabiska pretreakcija Padomju Savienībā valdošajai tautu nivelēšanas politikai. Līdzīgas kustības radās arī citās padomju republikās, tai skaitā pašā Krievijā. Dažādu padomju republiku nacionālās atmodas entuziasti savstarpēji solidarizējās un sadarbojās. Atceros, kā folkloras festivāla „Baltica" laikā Viļņā mēs baltkrievu tautiskajos tērpos atklājām latviskus rakstus. Sekoja savstarpēja brāļošanās patiesa un sirsnīga padomju tautu draudzība, kāda tā varētu būt, ja ne PSRS sintētiskais projekts jaunas padomju tautas formēšana.

Tā vai citādi, bet latvieši 1980. gados labi pārzināja vismaz divas valodas, kamēr liels skaits krievvalodīgo tikai vienu valodu. Šā apstākļa iespaidā divvalodīgie latvieši uz vienvalodīgajiem krieviem noraudzījās ar zināmu pārākumu. Mēs sapratām krievus, bet krievi ne vienmēr saprata, ko runā vai raksta latvieši. Tā bija reāla priekšrocība latviešiem. Atceros, cik nomākti, nelaimīgi un muļķīgi jutās tikai vienu valodu saprotošie krievi, nonākot latviskā vidē. 1980. gadu beigās runāt latviski skaitījās stilīgi un goda lieta.

Tas viss ir tikai dabiski un saprotami katrs spiediens izraisa pretreakciju, ne vienmēr proporcionālu. Kā saka krievi ar varu mīļš nekļūsi. Ja domājam dialektiski, tad varam secināt latviskās Atmodas galvenais cēlonis bija PSRS īstenotā tautu nivelēšanas politika. Tas bija dinamīts, kas galu galā uzspridzināja visu PSRS impēriju (skat. arī manu rakstu „Ideoloģiskie maldi sāk izklīst"). Sintētiskas padomju tautas veidošanas projekts nivelēja ne tikai padomju minoritātes, bet arī pašas krievu tautas nacionālās saknes. Visām padomju tautām, ieskaitot krievus, tika uzspiesta nedzīva pelēcība, vienādības nomācošais un seklais standarts.

Ceru, ka šis ievads palīdzēs notikušo izprast mūsu jaunākajai paaudzei un izklīdinās dažus propagandas mītus.

Taču pasaule no savām kļūdām bieži vien nemācās, jo tūlīt pēc Padomju impērijas sabrukuma sākās vēl neprātīgāks eksperiments globalizācija, kuras ietvaros pelēka vienādība tiek uzspiesta noplicinātā angļu valodā „pidžin inglišs", makdonaldi, kokakola, ekrāna vardarbība, katras garīgas vērtības mērķtiecīga degradācija, garīgo vērtību un morāles izdeldēšana, primitīvas patērēšanas un alkatības kults.

Pretpadomju fanātiķu revanšs vai mērķtiecīga provokācija?

Diemžēl arī latvieši nav izmantojuši vienreizējo iespēju mācīties no citu kļūdām. Tā vietā, lai pēc neatkarības atgūšanas visi kopā celtu savu valsti, latvieši metušies globalizācijas slazdā, bet pret cittautiešiem vērsuši vēl trulāku un stulbāku padomju nivelēšanas politikas versiju. Latviešiem taču vajadzēja vislabāk zināt, kas notiek, ja kādai grupai uzspiež nivelējošu sevis noliegšanas politiku!?

Nacionālais jautājums Latvijā jau 20 gadus tiek mākslīgi uzturēts un ik pēc brīža atkārtoti uzkurināts un saasināts, lai šķeltu sabiedrību, uzturētu nemitīgu spriedzi, kaislības un bailes, kā arī lai novērstu sabiedrības uzmanību no daudz svarīgākiem jautājumiem. Nacionālais jautājums arvien ir katru vēlēšanu galvenais jautājums un visu strīdu ābols. It kā Latvijai nebūtu citu problēmu.

Tā vietā, lai Latvijas valsts celtniecībā iesaistītu arī cittautiešu resursus un priekšrocības, zināma latviešu izcelsmes politiķu daļa mēģina krievus ar varu pārtaisīt par latviski runājošu piekto kolonnu.

Latvija ģeogrāfiski ir Eiropas krustceles, kur dabiski krustojas Rietumeiropas un Austrumeiropas tirdzniecības ceļi un citi sakari. No vienas puses, tā ir mūsu nelaime, jo vēsturiski visdažādākās lielvalstis par savu mērķi savulaik izvēlējušās kontroli pār šo reģionu, bet, no otras puses, šis stāvoklis, ja to prot līdzsvaroti un pareizi izmantot, mums paver plašas iespējas, jo esam vienīgie, kas samērā labi pazīst apstākļus gan Rietumos, gan Austrumos. Šai sakarā apkārtējo tautu valodu, kultūru un tradīciju pārzināšana ir liela vērtība, ko varam gudri izmantot savā labā. Priekšnoteikums gudrai politiskai stratēģijai šādos apstākļos ir labas attiecības un sadarbības projekti ar visiem kaimiņiem.

1990. gadu sākumā šo ideju tilts starp Rietumiem un Austrumiem popularizēja vairāki Latvijas politiķi, taču praksē tika sabojātas attiecības ar Austrumiem un izvēlēta nelīdzsvarota orientācija uz Rietumiem. Šādu vienpusīgu novirzi varētu salīdzināt ar cilvēku, kurš nolēmis nocirst savu labo roku, lai turpmāk iztiktu tikai ar kreiso, kura turklāt sakropļota. Kā liecina vēlākā attīstība, Rietumeiropai Latvija interesē nevis kā līdztiesīgs sadarbības partneris, bet tikai kā kolonizējama un izmantojama teritorija, patēriņa tirgus, lēta darbaspēka un lētu izejvielu avots, kā arī placdarms pie Krievijas robežas. Un, protams, Rietumeiropa ar prieku pārņēma arī mūsu tradicionālos tirgus Krievijā un citās bijušajās PSRS republikās. Nu mēs vairs īsti neesam nekur ne Rietumos, ne Austrumos. Tiekam malti starp diviem dzirnakmeņiem.

Šajā ceļā uz nekurieni tika sabojātas attiecības arī starp Latvijā dzīvojošām etniskām grupām. Vispirms jau 1989. gada vēlēšanās uzvarējusī Tautas fronte izvēlējās lauzt savu pirmsvēlēšanu solījumu piešķirt Latvijas pilsonību visiem Latvijā patstāvīgi dzīvojošajiem cilvēkiem. Šis solis izraisīja vairākas negatīvas sekas. Daudziem krievvalodīgajiem tika liegta iespēja iesaistīties valsts pārvaldes darbā. Tā kā tika likvidēta arī ražošana, šiem cilvēkiem atlika divi ceļi: privāta uzņēmējdarbība vai kriminālais un pelēkais bizness. Ar to izskaidrojams, kāpēc Latvijas biznesā dominē krievvalodīgie. Arī tā saucamās latviskās partijas tiek finansētas galvenokārt no pavisam nelatviskiem avotiem.

Lai arī Atmodas periodā Latvijā tika atbalstītas dažādu tautu kultūras biedrības, drīzi vien notika pagrieziens tīri padomiskas nivelēšanas politikas virzienā, padomju praksi pat krietni pārspējot.

Tā kā esmu latvietis, tad vispirms gribu uzsvērt, ka šī nivelēšanas un debilizācijas politika tika vērsta galvenokārt tieši pret pašiem latviešiem. Šoka terapijā ietrenētās valdības, uzklausījušas SVF un citu misionāru padomus, sāka nogriezt līdzekļus tieši latviešu kultūrai: tika likvidēta latviskā Rīgas kinostudija, tika nogriezts valsts atbalsts latviešu rakstniecībai, zinātnei, radio un televīzijas radošajiem kolektīviem, tautas pašdarbības kustībai, lietišķajai mākslai un pārējām kultūras jomām. Latviskās kultūras vietu mēdijos aizņēma amerikāniskas popsas surogāts: banāli seriāli, „laimes spēles", šovi, realitātes šovi, pornogrāfija, vardarbība, tumsonīga mistika, nebeidzams alkatības un garīga truluma slavinājums. Nekad padomju periodā latviešu kultūra nav bijusi tik apspiesta un mērdēta badā, kā pēc neatkarības formālās atgūšanas. No latviešu rakstniekiem varbūt vienīgi Laimonis Purs kaut kā tomēr iemanījās turpināt savu rakstnieka sūtību. Lielākā inteliģences daļa tika nolikta uz Sorosa un citu ārvalstu fondu dotāciju diētas un, kas maksā, tas pasūta mūziku. Grāmatveikali arvien pilni, taču ar kādām sēnalām, starp kurā noslīkuši daži graudi!

Latviešiem savā dzimtenē nav neviena īsti latviska TV kanāla, nav neviena kultūras kanāla! Krievi un lietuvieši vismaz var mēģināt skatīties Krievijas un Lietuvas televīziju, bet latviešiem savā valstī nav nekā sava tautiska, latviska. Valsts finansētās skolās latviešu valodai nolaupīts svarīga priekšmeta statuss, lielākā latviešu daļa pēc vidusskolas pabeigšanas ir funkcionāli analfabēti dzimtajā valodā, Latvijas vēsturi Latvijā nemāca, Latvijas ģeogrāfiju tāpat, par Latvijas patriotismu un dzimtenes mīlestību nemaz nerunājot. Pat parastu rūtiņu burtnīcu vairs nevar nopirkt bez amerikāniska barbarisma reklāmas uz vāka.

Vēlos īpaši uzsvērt, ka līdzšinējās izglītības sistēmas reformas visnelabvēlīgākos apstākļus radījušas tieši latviešu jaunatnei. Dažādu iemeslu dēļ ļoti daudzās darbavietās Latvijā ir nepieciešamas labas latviešu, krievu un reizēm arī angļu valodas zināšanas, bet tikai retajam latviešu jaunietim pēc vidusskolas beigšanas tādas ir. Tāpēc daudzi latviešu jaunieši nespēj sev atrast darbu savā dzimtenē vai nu viņi turpina dzīvot uz vecāku rēķina vai arī ir spiesti doties meklēt darbu ārzemēs. Turpretī daudzi krievu jaunieši tagad labi pārvalda gan krievu, gan latviešu valodas, turklāt viņiem ir reālas priekšrocības arī tāpēc, ka Latvijas biznesā dominē cittautieši, kuri nereti priekšroku dod saviem tautiešiem. Faktiski, ja salīdzinām ar padomju laiku, lomas ir mainījušās: tagad daudzi divvalodīgie krievi var ar pamatotu pārākumu noraudzīties uz vienvalodīgajiem latviešu jauniešiem. Vai tāds bija valdošā režīma mērķis?

Taču pēc tam tie paši ierēdņi, kas jau bija degradējuši un debilizējuši latviešu skolas, ķērās arī pie krievu skolām. Saprātīgi būtu, ja krievu skolām tiktu uzlikts valstisks uzdevums: sagatavot bērnus praktiskai dzīvei valstī, kurā valsts valoda ir latviešu. Un tad paši krievu pedagogi nolemtu, kā šo mērķi vislabāk un efektīvāk sasniegt, cik un kādas stundas pasniegt latviešu valodā, kādas krievu valodā, kādas iespējas dodamas tiem krievu bērniem, kuri latviešu valodu un kultūru vēlas apgūt pastiprināti, sagatavoties studijām augstskolā utt.

Taču nekas tāds nenotika. Latviešu izcelsmes ierēdņi, kuri jau bija debilizējuši un amerikanizējuši (debilizācija un amerikanizācija šai kontekstā ir sinonīmi, skat. Džona Teilora Gatto grāmatu Dumbing Us Down „Kā mūs debilizē",) latviešu skolas, neapspriežoties ar krievu pedagogiem, sāka krievu skolām diktēt: kas un kā jāmāca. Kvantitatīvi, procentuāli, nedomājot, kādas būs tuvākās un tālākās šādu „reformu" sekas. Šis diktāts pilnīgi dabiski izraisīja krieviski runājošo pretreakciju: krievu skolu aizstāvības štābs, saliedēšanās ap krievu partijām, krievu atmoda un ielu akcijas. Šo krieviski runājošo pretestību izraisīja nevis kādi mistiski Maskavas aģenti, bet gan mūsu pašu Latvijā valdošā režīma stulbā un provokatīvā politika.

Tā vai citādi, bet krieviski runājošā sabiedrība tai uzspiesto krievu skolu izvarošanu pieņēma. Pieņēma, taču es nedomāju, ka samierinājās. Ar tādu uzspiestu diktātu parasti nesamierinās ne latvieši, ne krievi. Ar diktātu nevar vairot cilvēku mīlestību uz valsti vai režīmu, kas diktē. Dziļi sirdī paliek sāpes, aizvainojums un gruzdēšana. Starp citu, nevajag gaidīt, lai krievi būtu lielāki katoļi par pašu pāvestu. Arī latviešu vidū ir gruzdēšana pret šo režīmu, kas iznīcina tautas iespējas dzīvot. Tāpēc jau ir izplatīts teiciens: „Es mīlu Latviju, taču ne šo valsti", ne šo režīmu, ne šo ideoloģiju.

Arī pagājušās vēlēšanas bija vēlēšanas krīzes apstākļos, taču tā vietā, lai piedāvātu krīzes pārvarēšanas programmu, partijas izspēlēja kārtējo „auksto" pilsoņu karu: rietumu „latviskās" vērtības pret „promaskavisko spēku tīkojumiem". Iznākumā visvairāk balsu saņēma visfanātiskākie starptautisko banku pakalpiņi, visradikālākie kolaboranti un kompradori, kuri nu ķērušies pie pilnīgas Latvijas valsts demontāžas, pie Latvijas izūtrupēšanas. Savukārt, „Saskaņas centra" sarakstu krievvalodīgie vēlētāji etniski attīrīja no latviešiem. Šā aukstā kara laikā pazuda arī „Saskaņas centra" paspārnē esošās darba grupas izstrādātā ilgtermiņa attīstības programma „Atjaunotā Latvija". Tādi bija dominējošie spēles noteikumi „mūsējie pret viņiem". Vai atdosim balsis par „mazāko ļaunumu".

Tā kā režīms jau bija ieplānojis šajā Saeimas sasaukumā pabeigt Latvijas izpārdošanu ārzemniekiem par sviestmaizi, tad atlika tikai vēl vairāk sašķelt un savstarpēji radikalizēt sabiedrību, lai tā pret šo aplaupīšanu nespētu pretoties organizēti un kopīgiem spēkiem. Tieši šajā kontekstā jāsaprot VL! provokācija, ierosinot referendumu par vidējās izglītības krievu valodā pilnīgu likvidēšanu. Aprēķins pavisam vienkāršs: kamēr latvieši plēsīsies ar krieviem, tikmēr tiks pabeigta pilnīga Latvijas pakļaušana starptautiskajām korporācijām. Princips vienlīdz cinisks, cik klasisks: skaldi un valdi.

Un tieši šajā brīdī, kad latvieši kopā ar citu tautu pārstāvjiem mobilizējas „Latvenergo" nosargāšanai pret starptautisko finanšu haizivju alkatīgajiem tīkojumiem, tiek izspēlēts nākamais gājiens konflikta eskalācijas un emociju uzskrūvēšanas virzienā: krievvalodīgo radikāļu organizācija „Dzimtā valoda" («Родной язык») sākusi vākt parakstus, kuru mērķis ierosināt referendumu par otras valsts valodas (krievu) ieviešanu un lietvedības pārkārtošanu divvalodības režīmā. Paralēli dažādos portālos parādās dezinformācija par gaidāmo „Latvenergo" nosargāšanas akciju. Tiek darīts viss, lai latviešu un krievu enerģija tiktu novirzīta savstarpējos strīdos un konfliktos, un lai nekad Latvijas iedzīvotāji nespētu apvienoties savu kopīgo interešu aizstāvībai. Starp citu, tieši šādu scenāriju es jau biju prognozējis savā rakstā „Kas Ēģiptei kopīgs ar Latviju?"

Es negribu personīgi apvainot nevienu VL! vai «Родной язык» pārstāvi, jo reizēm grūti saprast, kur sākas muļķība, bet kur apzināta provokācija. Taču tieši tā darbojas provokāciju mehānisms, kura mērķis ir manipulēt cilvēkus, skaldīt un valdīt. Un neviens nespēj kontrolēt, kurā brīdī šādas provokācijas var stihiski pāraugt vispārējā destrukcijā. Jo saniknotu pūli pārņem pūļa psiholoģija.

No mums katra atkarīgs, vai mēs šādām provokācijām uzķersimies un noasiņosim savstarpējos konfliktos, vai arī sapratīsim šo cinisko spēli un spēsim vienoties par to, kas mūsu dzīvē ir patiešām svarīgs svarīgs pašai mūsu izdzīvošanai, mūsu nākotnei.

Es personīgi labāk justos, ja mani cittautiešu kaimiņi būtu kultūras cilvēki, kuri būtu lasījuši Fjodoru Dostojevski un Ļevu Tolstoju, kā arī Raini un Ziedoni, nevis lumpenizēta, uzspiestu reformu saniknota, latviski runājoša piektā kolonna, kas tikai gaida izdevīgu brīdi revanšam. Reiz taču šis naida cikls ir jāaptur. Darīsim to jau tagad un tūlīt!

2011. gada 6. marts

Latvenergo tas ir Latvijas spēks un tautas labklājība

Lai kaut kas būtu, darbotos un dzīvotu, nepieciešama enerģija. Enerģija ir it visur gaisā, saulē, ūdenī, zemes dzīlēs, cilvēkos, citās dzīvās būtnēs un augos. Pateicoties zinātnieku atklājumiem, cilvēki iemācījušies citur gūto enerģiju pārvērst ērti izmantojamā un viegli transportējamā veidā elektriskajā strāvā. Pirmās elektrostacijas Latvijā sauca par spēkstacijām. Ja vēl pirms 100 gadiem daudzi cilvēki elektrisko strāvu nepazina, tad mūsdienās gandrīz nav tādas dzīves jomas, kas darbotos bez elektrības. No elektrības pieejamības un cenas ir atkarīgas visas pārējās nozares.

Pastāv daudzi elektrības iegūšanas paņēmieni, kuru efektivitāte, ieguldītā darba un resursu izmaksas būtiski atšķiras. Praktiski elektroenerģiju var iegūt katrs, taču ne visi mums pazīstamie paņēmieni praktiskajā dzīvē atmaksājas. Tāpēc tiek veidotas kompleksas valstiskas un reģionālas elektrības ražošanas, transportēšanas un sadales sistēmas, kas samazina elektrības ieguves un sadales izmaksas. Latvijā šādu sistēmu sāka veidot XX gadsimta pirmajā pusē un pabeidza padomju gados. Mēs šo sistēmu pazīstam ar nosaukumu Latvenergo. Tie bija valstiski projekti, kuros ieguldīta visas sabiedrības nauda, cerības un pūliņi.

Jādomā, ka nākotnē zinātnieki atklās jaunus, daudz efektīvākus un lētākus elektroenerģijas iegūšanas veidus, un šī joma transformēsies, taču pagaidām mums jārēķinās ar to, kas mums jau reāli ir un darbojas. Jo no elektrības pieejamības un cenas ir atkarīgas visas pārējās mūsu dzīves jomas: mājsaimniecības, iestādes, uzņēmumi, infrastruktūra, tautsaimniecības potenciāls, visas sabiedrības labklājība. Jo lētāka enerģija, jo efektīvāk un labāk var dzīvot un darboties visa sabiedrība. Tāpēc saimnieciski nepamatota elektrības tarifu celšana un elektrības aplikšana ar nodokli ir sabiedrībai kaitīga, valstiski negudra politika. It sevišķi saimnieciskas krīzes apstākļos.

Tieši tāpēc Rietumu civilizācijā energosistēmas sākotnēji tika veidotas kā dabiski, bezpeļņas sabiedriskie monopoli ar sociālām funkcijām (proti, strāvu saņēma arī t.s. nerentablie reģioni, elektrību subsidēja). Arī Latvenergo tika veidota kā vienota, visai sabiedrībai piederoša sistēma, kuras labumu bauda visi! Tikai 1980. gados Rietumos radās oligarhiska, neofeodāla tendence elektrosistēmu deregulēt, sadalīt un privatizēt, lai no tās peļņu gūtu tikai neliela privileģētu akcionāru grupa, kuras vadošā motivācija bija un paliek neierobežota alkatība izspiest maksimālu peļņu par katru cenu, protams, uz pārējās sabiedrības rēķina. Tas nozīmēja, ka saruka investīcijas energosistēmā un apkalpošanā, uzņēmumu akcijas tika pakļautas finanšu tirgus spekulācijām un citām mahinācijām (skat. kaut vai Enron skandālu ASV), bet elektrības tarifi uzņēmumiem un iedzīvotājiem nemitīgi auga, sasniedzot astronomiskus skaitļus. Faktiski privatizētās un deregulētās elektrosistēmas Rietumos darbojas kā rekets .

Tieši šāda privatizācijas un sabiedrības aplaupīšanas shēma bija iecerēta arī Latvijā. Tikai pateicoties tā laika sociāldemokrātu un enerģijas arodbiedrības iniciatīvai Latvijas iedzīvotāji 2000. gadā referendumā pārliecinoši nobalsoja pret Latvenergo privatizāciju. Tā bija un paliek viena no nedaudzajām tautas gribas manifestācijām, ar ko neceļos noklīdušais režīms bija spiests rēķināties. Tā ir neapgāžama liecība tam, ka tautas pašorganizēšanās iniciatīvām tomēr ir liela nozīme, un ka tieši tā izpaužas reāla demokrātija.

Tomēr demokrātija nav samierināšanās ar vienu sekmīgu akciju. Demokrātija ir kā dārzs, kas nemitīgi jākopj, jāsargā, jāiztīra no nezālēm, jāuzlabo . Arī Latvenergo gadījumā privatizētgribētāji tūlīt meklēja un atrada dažādus apkārtceļus, lai visai tautai piederošo energosistēmu tomēr nolaupītu pakāpeniski un pa daļām. Politiķu žargonā šo lienošo procesu sauc par restrukturizāciju, optimizāciju un konsolidāciju. Jau drīzi pēc referenduma sākās Latvenergo sadalīšana un atbrīvošana no sākotnējām funkcijām, tai skaitā sociālajām. Vienam vadi un līnijas, citam elektrostacijas, katrā reģionā jauni kantori un augošs augsti atalgotu ierēdņu slānis, nepamatoti augstas pakalpojumu izmaksas, piemēram, elektrolīnijas pievilkšanai pie objekta, tradicionālie elektriķu darbi atdoti privātfirmu tīklam (lielā mēram pelēkajam ekonomikas sektoram), Latvenergo projektu uzticēšana apšaubāmai starptautisku konkursu sistēmai, afēras, manipulācijas ar alternatīviem enerģijas iegūšanas projektiem, no kuriem strāvu iepērk par paaugstinātām cenām, energotirgus atvēršana Eiropai, sadārdzinoši, komerclikumiem pakļauti savstarpējie norēķini starp Latvenergo autonomajām struktūrām utt. Bet iedzīvotāji šo procesu izjuta kā nemitīgu elektrības tarifu un citu pakalpojumu uzskrūvēšanu un sadārdzināšanu. Faktiski sabiedrības īpašumā palikusi vien Latvenergo čaula un nerentablās funkcijas, bet pelnošās funkcijas tiek pakāpeniski izdalītas privātām struktūrām. Pēdējā gadā jau dzirdamas runas par Latvenergo akciju kotēšanu biržās, kas šo struktūru pakļaus spekulatīviem darījumiem, pār kuriem sabiedrībai nebūs nekādas teikšanas.

Lai šādas mahinācijas saprastu, varbūt labāk noder nedaudz vienkāršākais cita valstij piederoša uzņēmuma „Latvijas dzelzceļa" (LDz) piemērs. Tātad Latvijas dzelzceļš kopumā ir stabils, labi pelnošs, valstij un sabiedrībai noderīgs uzņēmums. Bet ja šo uzņēmumu sadala infrastruktūrā, pasažieru pārvadājumos un kravu pārvadājumos, tad veidojas cita aina. Dažādu iemeslu dēļ dzelzceļa pasažieru skaits 90. gados būtiski saruka, tāpēc pasažieru pārvadājumi kļuva nerentabli. Ja Latvijas dzelzceļš būtu vienots uzņēmums ar sabiedriskām funkcijām, zaudējumus pasažieru pārvadājumu nozarē varētu kompensēt ar peļņu kravu pārvadājumu nozarē. Rezultāts būtu labi funkcionējoša, sevi pilnīgi uzturoša sistēma, kas nodrošinātu visai sabiedrībai pieejamus pakalpojumus. Ar laiku, īstenojot valstisku stratēģiju, palielinātos arī pasažieru skaits, tādējādi atslogojot Latvijas autoceļus (dzelzceļa pārvadājumi ir rentablāki par autotransportu). Tas būtu valstiski stratēģisks risinājums, kas kalpotu visiem Latvijas iedzīvotājiem.

Bet ja Latvijas dzelzceļu sadala, tad kravas pārvadājumi arvien darbojas ar peļņu, bet uzņēmums „Pasažieru vilciens" ir spiests celt biļešu cenas un lūgt valsts subsīdijas, lai nevajadzētu slēgt aizvien jaunus pasažieru pārvadāšanas maršrutus. Pašlaik tiek apdraudēta arī LDz peļņa no kravu pārvadājumiem, jo Eiropas komisija pieprasa likvidēt LDz Cargo monopolu un Latvijas tirgū ielaist citu valstu kravu operatorus. Ja tas tiešām notiks, Latvijai zudīs arī peļņa no dzelzceļa pārvadājumiem. Šo peļņu saņems ārzemnieki. Tieši tā izskatās koloniālisms.

Tas nozīmē, ka visas šīs lienošās reformas, sadalīšanas, pārdalīšanas, pārstrukturēšanas un komercializācijas ir plānotas nevis valsts un tās iedzīvotāju interesēs, bet citu savtīgu grupu interesēs. Pēdējos gados energosistēmas nolaupīšanas procesā agresīvi iesaistījusies arī Briseles birokrātija, starp citu, bijušā enerģijas komisāra A. Piebalga vadībā. Tieši šādi procesi ir tie, kurus varam saukt par valsts nolaupīšanu. Un kārtējā elektrības tarifu uzskrūvēšana ir jāsaprot tieši šā valsts nolaupīšanas procesa zemtekstā. Ja Latvenergo slēptā privatizācija un Latvenergo akciju izmešana spekulantu tirgū patiešām īstenosies, mēs kļūsim par bezpalīdzīgiem energoreketa upuriem, tarifi augs astronomiskos augstumos, veseli reģioni paliks vispār bez strāvas un tiks atsviesti viduslaikos, Latvijas ražojumi kļūs vēl dārgāki un tiks izspiesti no starptautiskās tirdzniecības, mūsu ārējās tirdzniecības bilance kļūs vēl negatīvāka, Latvija grims vēl lielākos parādos un atkarībā, un vēl jauni tūkstoši mūsu bērnu, brāļu un māsu būs spiesti Latviju atstāt.

Šajā kontekstā ir lietderīgi vēlreiz izsvērt, ko nozīmē Latvijas iekļaušana ES? Uz ES altāra mēs atdodam vienu pozīciju pēc otras: mums vairs nav cukura rūpniecības, mūsu valsts meži lēti iznomāti uz 99 gadiem ārzemniekiem un tiek nežēlīgi izcirsti, mums vairs nav savas banku sistēmas, mums vairs nav savas tirdzniecības sistēmas, mūsu lauksaimnieki, zvejnieki un citu nozaru uzņēmēji tiek diskriminēti, ierobežoti un izspiesti no tirgus, mēs jau maksājam Eiropai pat par gaisu, ko elpojam (t.s. Eiropas nodoklis par oglekļa dioksīda izmešiem), mēs likvidējam savas slimnīcas, pētniecības iestādes un skolas, gatavojamies atteikties no pensijām un citiem sociālajām tiesībām, lai maksātu blēdīgi uzspiestus parādus, mēs gatavojamies ziedot savu nacionālo valūtu un nu mums atņem arī transporta un enerģijas sistēmas.

Cik vēl ilgi turpināsim atkāpties un pasīvi noskatīties, kā mums visu atņem ārzemnieki? Vai vēl nav skaidrs, ka Latvija ES uzņemta tikai kā kolonija, ko ekspluatē ES vecāko dalībvalstu privātās intereses? Vai vēl nav skaidrs, ka ar šo aktu esam atteikušies no savām pirmdzimtības tiesībām, lai pretī saņemtu miglainus solījumus par lēcu viruma nodrošināšanu? Vai tāpēc stāvējām uz barikādēm, lai pēc tam savu suverenitāti izbārstītu pa visu pasauli? Vai alkatība un valstiska tuvredzība bija tas sauklis, kas mūs vienoja dziesmotās revolūcijas laikā?

Taču atgriezīsimies pie Latvenergo. Enerģijas arodbiedrības vadītāja Jevgenija Stalidzāne NRA publicētajā materiālā „Kas notiek Latvijā?" raksta:

„Nevajag melot cilvēkiem, ka likvidējot vienotu valsts uzņēmumu „Latvenergo", viņi varēs saņemt lētu elektroenerģiju. Nevar taču būt ražošanas intereses bez realizācijas interesēm. Uzskatu, ka šķērssubsīdijas ir praktiskās darbības neatņemams elements. Tās tieši veicina kāda noslēgta saimnieciska cikla veiksmīgu darbību. Jebkurā biznesā ir mazāk vai vairāk rentabli posmi, bet tikai kopā viņi var nodrošināt visa cikla sekmīgu darbību."

Iesaku vērīgi izlasīt visu Stalidzānes rakstu un padomāt.

Pēc Jēkabpilī dzīvojošās Ivetas Rīderes iniciatīvas pašlaik organizējas 24. martā ieplānotā akcija pret kārtējo Latvenergo tarifu uzskrūvēšanu (skat. interneta vietni šeit). Tas dod cerību, jo pārāk ilgi esam pasīvi klusējuši. Ne jau pasīva piedalīšanās vēlēšanās reizi četros gados ir demokrātija, bet gan tieša, aktīva un nemitīga līdzdalība sabiedrībai svarīgu lēmumu pieņemšanā .

Taču protests pret tarifu paaugstināšanu būs tikai pirmais solis. Mums skaidri jāsaprot, ka tarifu celšana ir tikai likumsakarīgas sekas jau manis aprakstītajam Latvenergo pakāpeniskas nolaupīšanas procesam. Vainīgi nav ne Latvenergo darbinieki, ne Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija, kurai atstātas tikai tiesības izskatīt tarifu aprēķināšanas matemātisko pareizību. Vainojama ir valsts politika visaugstākajā līmenī un mūsu pasivitāte.

Latvenergo nolaupīšana ir politiskās gribas vai tās trūkuma akts. Ja mēs to saprotam, tad pārējais ir mūsu iespēju robežās, jo politisko gribu var ietekmēt un mainīt. Lai arī daudzi to aizmirsuši vai nav pat ievērojuši, bet pēc mūsu Satversmes suverenā vara Latvijā pieder Latvijas tautai. Tātad mūsu griba ir primāra, augstāka par partiju aizkulišu darījumiem un Eiropas komisijas direktīvām, ja vien mēs izvēlamies savu suverēno varu izmantot Latvijas labā. Ja pie varas esošā administrācija suverēnajai varai nepakļaujas, tad to var vienkārši nomainīt un iecelt tādu, kas darbojas sabiedrības interesēs. Ja nebūs iespējams cits civilizēts, saprātīgs risinājums, mēs varam nolemt izstāties arī no Eiropas savienības. Tas viss ir mūsu varā un paveicams.

Būtu svarīgi, lai šīs akcijas laikā pieņemtajā rezolūcijā tiktu maksimāli skaidri izteiktas mūsu prasības un politiskā griba:

•     saglabāt (faktiski atjaunot) Latvenergo kā vienotu, sabiedrisku bezpeļņas uzņēmumu;

•    pilnīgi pārtraukt Latvenergo sadalīšanu un komercializēšanu privātās vai lielā biznesa interesēs;

•    izvērtēt atbilstošo ES direktīvu atbilstību Latvijas sabiedrības interesēm un par primārām uzskatīt Latvijas nacionālās intereses;

•     atteikties no Latvijas enerģijas tirgus atvēršanas t.s. ārvalstu investoriem;

•    izstrādāt valsts attīstības stratēģiju, kuras ietvaros paredzēt iespējami lētas enerģijas izmantošanu kā Latvijas priekšrocību nacionālajā un starptautiskajā tirgū;

•    uzdot Latvijas enerģētiķiem un zinātniekiem atrast jaunus risinājumus (kodolenerģija, aukstā kodolsintēze u.c.) Latvijas enerģētiskās neatkarības nodrošināšanai un uz lētu

enerģiju balstītai valsts tautsaimniecības attīstības stratēģijai.

•  atteikties no jebkādām slēptām vai atklātām energojomas privatizācijas shēmām pieņemt principu, ka no vienotās energosistēmas vienlīdzīgu labumu gūst visi Latvijas iedzīvotāji un uzņēmumi;

•  valstiski atbalstīt indivīdu, organizāciju un zinātnieku centienus alternatīvu elektroenerģijas iegūšanas veidu izpētē un ieviešanā, taču šīs jomas nepadarot par privileģētiem peļņas gūšanas avotiem uz citu enerģijas patērētāju rēķina.

2011. gads 1. marts

Attopieties! šis režīms metodiski iznīcina latviju!

Vakar TvNet portālā izlasīju rakstu „Tā viņi aizbrauc. Darbaspējīgie". Tas ir skaudrs stāsts par kārtīgu, Latviju bezgalīgi mīlošu latviešu ģimeni ar trim maziem bērniem, kas miera laikā spiesti atstāt Dzimteni, lai dotos nezināmā svešumā. Un tādu ģimeņu ir tūkstošiem.

Kārkliņu ģimene aizbrauc kopā, cerot sevi saglabāt arī svešumā. Bet cik tūkstoši pēdējos 10 gados aizbraukuši, lai svešumā pelnītu savai Latvijā palikušajai ģimenei, bet ar laiku šīs ģimenes izjukušas, kļūstot par akli dreifējošiem cilvēcisko attiecību fragmentiem? Nav pat tādas statistikas, bet arī aiz šīs neesošās statistikas ir konkrēti cilvēcisko traģēdiju stāsti. Bet galvenais aiz tā visa ir šā vietvalžu režīma mērķtiecīga politika cilvēku eksports, mērķtiecīga dzīves iespēju likvidēšana Latvijā, lai ar lētu, viegli asimilējamu baltās rases darbaspēku apgādātu izmirstošās Rietumeiropas nācijas, kuras savu dzīvo spēku izšķiedušas imperiālistiskos karos, pakļaujot, paverdzinot un kolonizējot nācijas, kuras mūsdienās mēdz saukt par Trešās pasaules valstīm, kā arī nekontrolētās patēriņa orģijās . Konsekventi īstenojas jau 1990. gados sludinātais Latvijas politisko algotņu sauklis, kuru mēs izlikāmies nedzirdam: „Latvija pasaules apritē ieies ar savu lēto darbaspēku." Ar ko šis Latvijas iedzīvotāju eksports pēc būtības un rezultātiem atšķiras no 1940. gadu deportācijām uz Sibīriju, padomājiet paši!

Globālā kazino shēmotāji un laupītāji

Katrs droši vien pazīst kādu cilvēku, kurš iedomājies kļūt bagāts, spēlējot kazino. Viņš ne tikai zaudējis savu naudu, bet arī izpostījis visu savu ģimeni, tuviniekus un draugus, nemitīgi aizņēmies un noslīcis neatmaksājamos parādos. Bet tagad iedomājieties, ka šis kazino spēlmanis ir visa valsts, kas savus resursus izmantojusi kā likmi globālajā kazino. Tas ir stāsts par mūsu Latvijas pagrimšanu šajā 20 gadus ilgušajā formālas pastāvēšanas periodā.

Ja XIX un XX gadsimtenī starptautisko imperiālismu raksturoja liellaivu diplomātija, soda ekspedīcijas, koncentrācijas nometnes, cilvēku deportācijas, pasaules kari, netaisnīgi tirdzniecības līgumi, tad pēdējās desmitgadēs šo uzkundzēšanās instrumentu klāstu papildina arī finanšu imperiālisms, ko raksturo veselu valstu ievilkšana krāpnieciskās, spekulatīvās shēmās, kuru iznākums jau iepriekš ieprogrammēts šīs spēles noteikumos. Tieši tāds finanšu imperiālisms pilnā apjomā un ar vietvalžu līdzdalību tika un arvien tiek izmantots arī pret jauno Latvijas valsti. Jau 1990. gados ar finanšu žņaugiem tika mērķtiecīgi likvidēta Latvijas ražošana un citas dzīvei nepieciešamās jomas. Emitējot normālai tautsaimnieciskai darbībai nepietiekamu nacionālās naudas apjomu un vienlaikus paverot durvis nekontrolētai ārvalstu kapitāla ieplūšanai, mūsu valsts resursi pakāpeniski nonāca ārzemnieku kontrolē.

„Treknos gadus" var salīdzināt ar gaļas lopu nobarošanu pirms vešanas uz lopkautuvi. Latvijā tika ielaistas „zviedru bankas", kurām maz saistības ar zviedru tautu, bet kuras darbojās kā globālā kazino aģentūras. Tās mērķtiecīgi uzpūta Latvijas tirgu (mērķtiecīga naudas apjoma un nekustāmo īpašumu tirgus cenas uzpūšana, inflācija), lai radītu klasisku parādu piramīdu. Šāda krāpnieciska shēma ir izmantota daudzās valstīs, bet tieši Latvijā šādai shēmai tika radīti gandrīz ideāli priekšnoteikumi, nedalīts valdības un citu institūciju atbalsts. Nevis Latvijas valdība regulēja šīs globālā kazino aģentūras, bet otrādi ārvalstu bankas regulēja Latvijas valdību.

Nākamais etaps ir laupījuma paņemšana. Tas saistīts ar Starptautisko Valūtas fondu un Eiropas Komisiju. Svarīgi saprast, ka SVF/EK aizdevums nav parasts aizdevums, ko valsts var pēc saviem labākajiem ieskatiem izmantot savas reālās ekonomikas glābšanai no sabrukuma un atdzīvināšanai. Šis aizdevums ir saistīts ar kompleksu nosacījumu paketi, kuras principi detalizēti izklāstīti slepenībā turētajā Latvijas valdības, Latvijas Bankas un SVF Memorandā, kā arī ES un Latvijas saprašanās memorandos. SVF/EK aizdevuma mērķis ir ārvalstu banku akcionāru glābšana un finanšu stabilitātes nodrošināšana laupīšanas periodā. Minētā aizdevuma nosacījumi nepārprotami izslēdz jebkādu tautsaimniecības attīstību vai pat noturēšanu esošā Status Quo stāvoklī. SVF noteikumi paredz tālāku reālās ekonomikas žņaugšanu ar finanšu svirām (t.s. budžeta konsolidācija), sociālās jomas noārdīšanu un palikušo Latvijas uzņēmumu, infrastruktūras, zemes un citu resursu lētu izpārdošanu noteiktām ārvalstu interešu grupām. SVF un zviedru bankām interesē ne tik daudz mūsu parāda maksājumi (tos eiro un dolāru papīrīšus viņi var pēc vajadzības sadrukāt paši), cik reālu resursu (mūsu zemes, mežu, zemes dzīļu, ūdeņu, infrastruktūras, energosistēmu, ūdensapgādes sistēmu, ostu u.c.) pilnīga pārņemšana . Šie anonīmie „viņi" grib pārņemt visu, kas mums vēl palicis! Un šo uzdevumu tiešā SVF un zviedru banku vadībā īsteno t.s. Dombrovska valdība.

Partiju uzpirksteņu spēle

Es nevēlos demonizēt vai kaut kā īpaši izcelt tieši Valdi Dombrovski. Viņa vietā var būt jebkurš cits politiskais algotnis. Jauno kolonizatoru mērķis ir šo laupīšanu noformēt tā, lai izskatītos, ka to brīvprātīgi veikuši pašu Latvijas iedzīvotāju ievēlēti pārstāvji, un vislabāk, ja šie pārstāvji būtu paši latvieši. Īstenie laupīšanas organizētāji un ieguvēji tikmēr paliek anonīmi. Piemēram, mēs taču nezinām, tieši kas ir t.s. zviedru banku īstenie akcionāri vai ārvalstu lielveikalu tīklu īstenie īpašnieki? Tāpat ir iecerēts, ka mēs nezināsim, tieši kuri cilvēki nopirks „Latvenergo" vai citu struktūru akcijas un pēc tam spiedīs maksimālu peļņu uz mūsu rēķina. Lai šāda miglaina spēle kļūtu iespējama, ir radīta tāda politisko partiju sistēma, kāda Latvijā izveidojusies.

Droši vien esat kaut reizi vērojuši uzpirksteņu spēli. Daži izmanīgi zēni kaut kur tirgus rajonā veikli manipulē dažus uzpirksteņus un melnu gumijas bumbiņu. Te pienāk kāds it kā nejaušs vīrs vai sieva un iesaistās spēlē. Visi ar skaudību noraugās, kā spēlmanis laimē apaļu un visai lielu summu. Un nu ziņkārīgo barā uzrodas jauni gribētāji, kuri arī vēlas kļūt stāvus bagāti. Viņi nezina vai nevēlas redzēt, ka it kā nejaušais laimētājs un spēles organizētāji patiesībā ir viena komanda. Tieši tā darbojas mūsu partiju sistēma tā ir viena komanda, kas vēlētājus manipulē ar dažādiem brendiem un atšķirīgām mārketinga stratēģijām (atvainojos par rakstā lietotajiem svešvārdiem, bet tāds nu ir šo imperiālistu žargons, ko es nevēlos latviskot J.K.).

Jā, šī partiju sistēma darbojas tieši tāpat kā biznesa korporācijas, kuru mērķis ir pamudināt patērētāju nopirkt to, kas tam patiesībā nemaz nav vajadzīgs. Katrai preču grupai ir dažādi, uz dažādām fokusa grupām orientēti brendi, kuri šķietami konkurē, taču patiesībā tas ir viens un tas pats produkts dažādos iepakojumos, kas jāiesmērē nedomājošai patērētāju masai.

Par mūsu daudzpartiju sistēmu jau esmu rakstījis materiālā „Par vēlēšanām ar atbildību un izvēli", taču aplūkosim tuvāk 10. Saeimas konfigurāciju. „Vienotības" loma šai aplaupīšanas shēmā ir uzturēt ilūziju par rietumvalstu labvēlību, ka tās mums it kā palīdz un nepametīs nelaimē, kā arī mūs pasargās no austrumu pūķa nekrietnajiem tīkojumiem. Nacionālā apvienība VL/TB/LNNK neveselīgi uzbudina latviešu nacionālās jūtas un tracina krievus, kā arī novērš latviešu uzmanību no notiekošās laupīšanas. PCTVL un „Saskaņas centrs" absorbē un manipulē krieviski runājošo neapmierinātību, tracina latviešus, kā arī novērš krieviski runājošo uzmanību no notiekošās laupīšanas. „Par labu Latviju" it kā pārstāv vietējo uzņēmēju intereses, bet šīs apvienības līderi ir cilvēki, kas savu bagātību guvuši, izlaupot Latviju un iztirgojot Latvijas resursus ārzemniekiem. Zaļo zemnieku savienība ir kā bezsatura receklis, kas pielāgojas katrai tendencei un krāsai, ja vien tas nodrošina palikšanu pie siles. Lai kāda būtu šo partiju retorika un lozungi, patiesībā tā ir viena politisko algotņu komanda, kas veic vienu darbu: metodiski iznīcina Latviju ārvalstu lielbiznesa interesēs. Ja arī kādas partijas spicē vēl palicis kāds disidents, tad tas nemaina kopīgo krāpnieciskās shēmas būtību.

Bet ko mēs paši?

Bieži vien cilvēki savu dzīvi izvērtē tikai uz nāves gultas. Par šo pārdzīvojumu rakstījuši vairāki izcili domātāji, tai skaitā Ļevs Tolstojs darbā „Ivana Iļjiča nāve". Taču šādu dzīves izvērtējumu iespējams veikt arī agrāk, negaidot nāves gultu. Tas nozīmē saprast, kas dzīvē ir patiesi svarīgs, bet kas tikai savas dzīves izniekošana, negudra dzīšanās pēc mirāžām, kas nodarījusi neaprakstāmu ļaunumu gan pašam indivīdam, gan viņa tuvākajiem un tautai. Un šie domātāji nonākuši pie vienota slēdziena, ka svarīgas ir nevis egoistiskās apmātības un kaislības, bet tie labi darbi, kas mīlestībā veltīti citiem cilvēkiem. Tieši par tiem mirējs sava zemes mūža noslēgumā izjūt patiesu gandarījumu un svētlaimi.

Neesmu vairs tajā vecumā un garīgā brieduma stadijā, lai par visu vainotu tikai valdību. Gana esmu to lamājis jau tad, kad citi lielākoties klusēja. Valdība šādu politiku nespētu īstenot, ja mēs paši apzināti vai neapzināti, pasīvi vai aktīvi, to neatbalstītu vai vismaz ar to nesamierinātos, naivi ticot, ka „gan jau mani tas neskars".

Aicinu kritiski paraudzīties pašiem uz sevi, izmeklēt savu sirdsapziņu! Vai arī mēs savā ikdienā pret saviem tuvākajiem neizturamies tikpat ļauni un nekrietni, kā šis režīmspamāte pret visu tautu? Vai arī mēs bieži neesam gatavi savas alkatības dēļ pazudināt savu ģimeni un nodot valsti? Vai arī mēs akli netiecamies pēc iedomātas bagātības, varas, ērtībām un baudām, savā ceļā saminot un nododot to, kas svēts cilvēcībai un tautai? Vai arī mēs reizēm ļauni nepriecājamies par sava tuvākā pakrišanu un nenogrūžam grāvī vājākos? Vai arī mēs paši neesam kļuvuši par vergiem savām iekārēm, neierobežotas patērēšanas kultam, naudai, slavai, varai, iedomātam prestižam un „augstākajam stilam" sabiedrības sociālajā hierarhijā? Vai mēs, ja liktenis pavērtu iespēju „tikt pie siles", nerīkotos vēl cūcīgāk par šiem politiskajiem algotņiem, kas, dzīdamies pēc savas laupījuma daļas (ko biznesā sauc par komisijas naudu vai privilēģijām), iztirgo un palīdz izlaupīt savu Dzimteni?

Nevēlos pārāk aizrauties ar moralizēšanu vai izslēgt arī sevi no šiem sirdsapziņas izmeklēšanas jautājumiem, taču vai nav tā, ka vispirms jāizņem baļķis no savām acīm, pirms rādīt uz skabargu sava brāļa acī?

Lai mēs kā tauta spētu mainīt savas valdības politiku, vispirms mums pašiem jākļūst morāli tīrākiem un labākiem par šo valdību, proti, mums kritiski jāizvērtē un jāmaina sava vērtību sistēma, tā jāpakārto augstākām cilvēciskām vērtībām. No negudras konkurences jāpāriet uz sava tuvākā mīlestību un sadarbību. No tautas uzticības izmantošanas savtīgam labumam uz nesavtīgu kalpošanu tautai. No individuāla egoisma

-    uz domāšanu ģimenes, visas sabiedrības, valsts un globālā mērogā. No peļņas kāres par katru cenu uz sabiedriski derīgu ieguldījumu attīstībā un cilvēku pamatvajadzību nodrošināšanā. No spekulācijām un krāpšanas uz reālu vērtību radīšanu un ekvivalentu apmaiņu ar citiem sabiedrības locekļiem. No slinkas nīkulības uz nemitīgu attīstību un pilnveidi. No degradācijas un vergošanas savām pārejošām iegribām uz kalpošanu augstākām vērtībām, domājot par visas tautas tuvāku un tālāku nākotni. No aklas un pasīvas paļaušanās uz tirgus impulsiem uz valsts attīstības īstermiņa un ilgtermiņa stratēģiju. No ignorances un negativitātes anonīmu interneta komentāru līmenī uz patiesu gudrību, zināšanu alkām un izpratni. No vainīgo meklēšanas uz personīgas atbildības uzņemšanos par savu dzīvi. No mistiskie māņiem un ideoloģiskiem mītiem

-    uz realitāti. No ieslīgšanas aizvien jaunās atkarībās uz brīvību un savas cilvēciskās misijas īstenošanu.

Pienācis laiks tautas kustībai

Latvijā izveidotā politiskās pārvaldes sistēma ir absolūti disfunkcionāla un bezjēdzīga. Presē ik dienas uzplaiksna skandāli, intrigas un kaislības ap politikas un biznesa personāžiem, taču netiek runāts par būtību. Piemēram, nesen daudz rakstīja par jaunā cilvēktiesību ombuda (tiesībsarga) apstiprināšanu, drīz rakstīs par Latvijas Valsts prezidenta vēlēšanām, taču ne vārda par šo posteņu funkcijām, misiju un mērķiem. Nu labi, jaunais ombuds izvēlēsies komandu, pārkārtos savu biroju un mājas lapu tīmeklī, uz valsts rēķina atjauninās datorsistēmu, iegādāsies jaunas mēbeles, veiks dārgu remontu, pieņems jaunu sekretāri, palīgus un padomniekus, iespiedīs jaunas vizītkartes, izdomās, kā sev „izsist" jaunas kompensācijas un citas privilēģijas, bet kas tālāk? Klusa veģetēšana, algu un prēmiju saņemšana piecu gadu garumā? Atrādīšanās svinīgos pasākumos un neko nepasakošas intervijas pakalpīgajai presei?

Patiesībā šis raksts būtu jāraksta nevis man, bet tieši cilvēktiesību ombudam.

Latvijā daudz tiek tukši muldēts par cilvēka tiesībām, taču kaut kā pārāk abstrakti un nenozīmīgos gadījumos. Atgādināšu, kas bez pilsoniskajām un politiskajām tiesībām pastāv arī ekonomiskās, sociālās un kultūras cilvēka tiesības, kas apkopotas ANO 1966. gadā pieņemtajā Starptautiskajā paktā ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām. Šā pakta 1. pantā nepārprotami rakstīts:

„Visām tautām ir tiesības uz pašnoteikšanos. Pamatojoties uz šīm tiesībām, tās brīvi nosaka savu politisko statusu un brīvi nodrošina savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību. Visas tautas savu mērķu sasniegšanai var brīvi rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem, nepārkāpjot nekādas saistības, kas izriet no starptautiskās ekonomiskās sadarbības, kura balstās uz savstarpēja izdevīguma principa, un no starptautiskajām tiesībām. Nevienai tautai nekādā gadījumā nedrīkst atņemt tai piederošos eksistences līdzekļus."

Vai jaunais ombuds kaut ko darīs šā pakta ievērošanai Latvijā?

Pēc maniem novērojumiem, kas ilguši daudzus gadus, es vairs neticu, ka kāda institūcijas kaut ko darīs Latvijas labā, ja vien to atbilstoši rīkoties nepiespiedīs pati tauta, izmantojot mērķtiecīgas un organizētas akcijas, kas pāraugs visas tautas kustībā un suverenās varas atgūšanā. Lai panāktu labvēlīgas pārmaiņas Latvijas politikā, nepieciešama ne mazāk kā nevardarbīga tautas revolūcija .

Ceru, ka šī revolūcija jau sākusies ar to cilvēku mobilizāciju, kas pašlaik notiek „Latvenergo" nosargāšanai. 24. martā plkst. 12.00 pie Prezidenta pils ieplānotā akcija būs tikai pirmais solis tautas varas atgūšanā. Paļaujos, ka aktīvisti pēc akcijas neizklīdīs pa mājām, bet veidos pāri partijām stāvošu organizāciju, kas būs atvērta visu politisko pārliecību, reliģiju, tautību, dzimumu, vecumu un sociālo kārtu cilvēkiem. Jo cilvēka tiesības ir universālas vai nu tās manto visi, vai neviens.

Neviens cits mūsu vietā šīs pārmaiņas nesāks, paļauties varam tikai paši uz sevi un Dieva žēlastību. Izcilais brīvības cīnītājs Mahatma Gandijs teica: „Ja vēlies labas pārmaiņas, pats kļūsti par šo pārmaiņu nesēju!"

2011. gada 14. marts

Domājot par Latvijas energosektora nākotni

Līdzšinējais Latvijas politiskais kurss ilgstoši bijis tik nelīdzsvarots un labvēlīgs starptautiskā biznesa interesēm, ka Latvija faktiski pārvērsta par šo alkatīgo interešu koloniju ar minimālām, lielākoties tīri simboliskām suverēnas valsts pazīmēm. Iedomātas brīvās tirdzniecības ideoloģijas vārdā ir likvidētas vai paralizētas daudzas tautas attīstībai nepieciešamās tautsaimniecības un citu jomu nozares, veselas jomas vairs nekalpo sabiedrībai, bet ir pārvērstas par savtīgu interešu peļņas izspiešanas avotiem. Vairākas jomas, kā banku sektors, tirdzniecība un citas, ir pilnīgi nodotas ārvalstu kontrolē. Šo nozaru peļņa no Latvijas aizplūst.

Sekas tam ir tikai likumsakarīgas: hronisks ārējās tirdzniecības bilances iztrūkums,

Latvijas resursu izpārdošana, Latvijas depopulācija, demogrāfiskā katastrofa, masveida aizbraukšana no valsts, masveida bezdarbs, sociālā netaisnība un noslāņošanās, nabadzība, noziedzība, pelēkā un melnā ekonomika, krāpnieciski izraisīta parādu krīze, dabas bagātību barbariska, nesaimnieciska izlaupīšana, nolaista, pussabrukusi infrastruktūra, slikti tautas veselības rādītāji un sarūkošs vidējais mūža ilgums, depresija, cilvēku grimšana atkarībās un psihiskās slimībās, ticības zudums sev, valstij, cilvēciskajiem ideāliem un nākotnei.

Faktiski jāatzīst un jāceļ trauksme, ka notiek mērķtiecīgs, pret Latvijas iedzīvotājiem vērsts genocīds, un Latvija kļuvusi par valsti, kas negudras politikas un negatīvu dominējošo vērtību iespaidā aprij pati sevi.

Melīgas propagandas kampaņas iespaidā panāktā Latvijas iekļaušana Eiropas Savienībā izrādījusies traģiska kļūda, jo pieņemti Latviju diskriminējoši dalības noteikumi, un ES neveidojas kā suverēnu valstu brīvas sadarbības organizācija, bet gan kā nedemokrātiska, birokratizēta struktūra ar centralizētu diktātu. Latvija Eiropas Savienībai ziedojusi vienu suverēno pozīciju pēc otras, un arī „Latvenergo" aprakstītājā shēmā tiek gatavots kā kārtējais upuris, ko no mums nekaunīgi pieprasa starptautiskā biznesa intereses.

Kas notiek aiz slepenības priekškara?

Latvijas tauta visas tautas referendumā 2000. gadā nepārprotami noraidīja jebkādu šā tautai piederošā uzņēmuma privatizāciju vai sadalīšanu. Diemžēl valsts pārvaldes iestādes ir darījušas daudz, lai šo tautas gribu apietu: uzņēmums faktiski jau ir sadalīts un paredzēta tā tālāka dalīšana; uzņēmums apgrūtināts ar dažādiem starpniekiem un privātas peļņas gūšanas shēmām, atsevišķas ienesīgas funkcijas atdotas privātām struktūrām; uzpūsts uzņēmuma pārvaldes aparāts, uzņēmuma pārvaldes un pārraudzības orgāni pārvērsti par barotavu valdošo partiju nomenklatūrai; noteiktas uzpūstas atsevišķu pakalpojumu cenas, alternatīvas enerģijas iegūšanas vārdā radītas privilēģijas šo projektu īstenotājiem, nosakot tiem paaugstinātus iepirkšanas tarifus uz pārējo enerģijas patērētāju rēķina. Un, visbeidzot, valsts pārvaldes iestādes mērķtiecīgi sabotē mūsu tautsaimniecību, elektrisko enerģiju mākslīgi sadārdzinot ar strauji pieaugošu nodokļu nastu. Tas tiek darīts it kā krīzes pārvarēšanas nolūkā, lai gan patiesībā, šādi pasākumi krīzi tikai padziļina, Latviju padara vēl nabadzīgāku un konkurēt nespējīgāku.

Rodas iespaids, ka ekonomiski nepamatotā tarifa pacelšana ir tikai taktisks manevrs, lai panāktu šādus galvenos mērķus: 1) padarītu Latvijas enerģijas tirgu pievilcīgu t.s. ārvalstu investoriem (uz maksimālu peļņu orientētiem spekulantiem, tirgus manipulatoriem); 2) novirzītu tautas dusmas uz „Latvenergo", lai gan patiesībā politiskos lēmumus pieņem „Latvenergo" akciju turētāji Ekonomikas ministrijā un valdībā kopumā, bet Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija nelemj enerģētikas politikas jautājumus, bet tikai pārbauda iesniegto aprēķinu matemātisko pareizību; 3) novērstu sabiedrības uzmanību no daudz būtiskākām pārmaiņām, kas tiek gatavotas slepenībā.

Latvijas enerģētikas nākotne ietīta necaurredzamā slepenības plīvurā, sabiedrība tiek turēta neziņā, nenotiek nekādas atklātas diskusijas par šiem katram Latvijas

iedzīvotājam svarīgajiem jautājumiem. Lūk, daži apsvērumi, kas izraisa bažas:

•    Visai neskaidros apstākļos tika nomainīta visa „Latvenergo" vadība, aizstājot to ar jaunu komandu; ar to lielā mērā izskaidrojama enerģijas nozares speciālistu klusēšana, jo viņi ir iebaidīti;

•    Sabiedrība netiek informēta par mūsu valdības solījumiem Starptautiskajam Valūtas fondam, taču jau ir konstatēta ASV Valsts departamenta un citu valstu pārstāvju īpaša interese par Latvijas enerģētikas sektoru;

•    Eiropas Savienības centralizētā birokrātija bez sabiedriskas apspriešanas un apejot demokrātiski ievēlētās institūcijas, ir iesākusi virzīties uz integrēta un liberalizēta visas Eiropas enerģijas tirgus izveidi. Jau pieņemtas EK direktīvas Nr. 2003/54/EC un Nr. 2009/72/EC, kas saistītas ar kopēja elektroenerģijas tirgus iekšējiem noteikumiem, kuri apkopoti trijās „Enerģijas paketēs". Kā šo normatīvu ieviešanas gala termiņš ir noteikts 2011. gada marts, kas nozīmē, ka direktīvas Nr. 2009/72/EC normas ir jāpārņem nacionālajās tiesībās līdz šim datumam. Nacionālajām normām, ar kurām tiek pārņemtas minētās direktīvas, ir jāstājas spēkā 2013. gada martā. Arī par šiem plāniem Latvijas iedzīvotāji netiek informēti, viss tiek kārtots pilnīgā slepenībā. Šajā procesā „Latvenergo", kādu mēs to līdz šim pazīstam, var pazust pavisam, zaudējot arī tās priekšrocības, kuras mums dod Latvijas HES ražotā lētā enerģija un citi faktori;

•    Tiek izplatīti mīti, ka enerģijas tirgus liberalizācija un atvēršana citiem operatoriem rada veselīgu konkurenci, kuras iespaidā pazeminās elektroenerģijas tarifi patērētājiem, taču tā nav patiesība. Labākajos gadījumos tarifi pieaug vidēji par 40%, bet vairākos gadījumos, kā, piemēram, ASV Kalifornijas štatā, tirgus liberalizācija izraisījusi enerģētikas sektora krīzi un radījusi nepieciešamību šo sektoru glābt uz nodokļu maksātāju rēķina, izdodot milzīgas summas. Tirgus liberalizācija nav nekāda panaceja, pasaulē par šo jautājumu turpinās asas diskusijas, bet arī par to Latvijas iedzīvotāji netiek informēti.

Atcerēsimies, kā mūs savulaik tie paši politiķi maldināja ar zemes tirgus liberalizāciju un atvēršanu! Ar ko tas beidzās? Kāds no tā labums Latvijai? Atcerēsimies, kā mūs vēl nesen tie paši politiķi maldināja ar banku sektora liberalizāciju un atvēršanu! Iznākums bija tāds, ka šo sektoru ātri okupēja ārvalstu bankas un nu Latvija iedzīta krīzē, nesamaksājamos parādos un pakļauta SFV/EK diktātam. Kāda garantija, ka līdzīgi nebeigsies enerģētikas sektora liberalizācija un atvēršana?

Nekādas!

Lēta enerģija kā krīzes pārvarēšanas un tautsaimniecības attīstības stratēģija

„Latvenergo" ir viens no pēdējiem saimnieciskajiem cietokšņiem, kas vēl palicis Latvijas kontrolē un kura politiku mēs varam demokrātiski iespaidot. Vieglprātīgi, bez nopietnas analīzes un apspriešanas atsakoties no „Latvenergo", mēs riskējam zaudēt to, kas mums vēl ir un darbojas, tā vietā akli paļaujoties uz anonīmiem tirgus spēkiem, kuru politika nav no mums tieši atkarīga.

Mans priekšlikums ir „Latvenergo" veidot kā dabisku monopolu vienotu, visai sabiedrībai piederošu bezpeļņas uzņēmumu. „Bezpeļņas" tādā nozīmē, ka no elektrības ražošanas, iepirkšanas (Latvija nesaražo visu sev nepieciešamo elektrību), sadales un pārdošanas nedrīkst gūt peļņu nekādas privātas struktūras, starpnieki vai privāti akcionāri, kuri nav absolūti nepieciešami uzņēmuma funkciju sekmīgai veikšanai.

Pašam „Latvenergo" plānojama saprātīga peļņa, kas izlietojama darbinieku algošanai, infrastruktūras uzturēšanai un atjaunināšanai, ieguldīšanai uzņēmuma attīstībā un modernizācijā, kā arī jaunu elektroenerģijas iegūšanas veidu zinātniskos pētījumos. Zinātniskie pētījumi ir īpaši svarīgi, jo tieši Latvijas zinātnieki jau veikuši nozīmīgas iestrādes kodolsintēzes un citās jomās. Pašlaik šie zinātnieki spiesti savus atklājumus lēti pārdot ārvalstu fondiem, jo Latvijas valsts savu zinātni noniecinājusi.

Elektroenerģija ir nepieciešama visiem: ražotājiem, celtniekiem, lauksaimniekiem, pakalpojumu sniedzējiem, infrastruktūrai, iestādēm, birojiem, slimnīcām, skolām, mājsaimniecībām u.c. Jo lētāka elektrība, jo efektīvākas un sekmīgākas būs visas mūsu dzīves jomas, augs vispārējā turība, pieaugs Latvijas eksports un arī valsts budžeta ieņēmumi. Tieši aiz šā apsvēruma līdzīgās nozarēs jau sen par labāko ir atzīta dabiskā monopola koncepcija, proti, neviens negūst tiešu peļņu no monopola, bet labumu (lētu elektroenerģiju) bauda visi. Tā ir demokrātija tautsaimniecībā pretstatā šauru, oligarhisku aprindu peļņas interesēm.

„Latvenergo" arī patreizējā, krietni izkropļotajā stāvoklī ir stabils, sekmīgs, pelnošs, visas funkcijas veiktspējīgs uzņēmums. Tam nav nepieciešami nekādi ārvalstu investori, kreditori, akciju spekulācijas biržās, tirgus atvēršana citiem energouzņēmumiem un tālāka liberalizācija.

Kā katrā nozarē, arī enerģijas ražošanā ir pelnošas, mazāk pelnošas un zaudējumus nesošas funkcijas. Piemēram, enerģijas pārdošana ir tīri ieņēmumi, bet infrastruktūras uzturēšana tīrie izdevumi. Ja uzņēmums ir vienots, tad izdevumus pats uzņēmums kompensē ar saviem ieņēmumiem. Tieši tāpēc uzņēmumu vienkārši nedrīkst sadalīt, tam jādarbojas kā pašpietiekošam, vienotam veselumam. Tiklīdz uzņēmumu sāks sadalīt un izregulēt, šī sistēma izjuks, peļņa sāks aizplūst, trūks līdzekļu infrastruktūras uzturēšanai, nāksies ņemt kredītus vai iepludināt valsts subsīdijas, bet elektrības cena patērētājiem nemitīgi pieaugs. Radīsies arvien jauni reģioni, kuru elektroapgāde izrādīsies nerentabla, jo cilvēki nespēs maksāt.

Katra saprātīga valsts, kas rūpējas par savu iedzīvotāju interesēm, izmanto savas dabiskās un pašu radītās priekšrocības, lai ieņemtu labas pozīcijas sadarbībā ar citām valstīm. Latvijas gadījumā viena no nozīmīgākajām priekšrocībām, kuru mēs varam radīt un izmantot, būtu orientācija uz lētu enerģiju. Tātad nevis jāceļ elektrības tarifi, bet saprātīgās iespēju robežās tie jāsamazina, elektrība un citi energonesēji (degviela, kurināmais) jāatbrīvo no nodokļiem, tautsaimniecības attīstības stratēģija jābalsta uz iespējami lētu enerģiju.

Lai ko prasītu Eiropas Savienība, SVF, PB un PTO, mums nav viņiem par prieku jānolemj sevi nacionālai pašnāvībai. Ja Rietumeiropa mūs diskriminē lauksaimniecības subsīdiju un daudzās citās jomās, tad mums ir tiesības šādu diskrimināciju kompensēt ar pašu radītām priekšrocībām citās nozarēs. Tādējādi mēs Latvijai piesaistīsim nevis spekulantus un finanšu mahinatorus, bet nopietnus investorus, kuri gribēs Latvijā celt ražotnes, lai izmantotu mūsu lēto enerģiju (nevis lētu darbaspēku). Uz lētu enerģiju un vēl dažiem stimulējošiem pasākumiem balstīta attīstības stratēģija Latviju izvedīs no krīzes un pakāpeniski izvirzīs attīstīto valstu saimē. Bez tam šāda stratēģija ļaus dzimtenē atgriezties tiem tūkstošiem mūsu bērnu, vecāku, brāļu un māsu, kuri ar veco, prettautisko politiku tika izdzīti no Latvijas.

Dažas idejas īsumā

•    nodrošināt pilnīgu atklātību visos ar Latvijas enerģijas sektoru saistītajos jautājumos. Pirms pieņemt svarīgus lēmumus, no kuriem atkarīga mūsu enerģētikas sektora nākotne, veicama kompleksa visu faktoru analīze, par kuras rezultātiem jāinformē visa sabiedrība, kā arī nepieciešama sabiedriska diskusija par visiem ar enerģētikas politiku saistītiem jautājumiem, līdz panākta nacionāla vienošanās par valstij izdevīgāko politiku;

•    „Latvenergo" veidot kā vienotu, visai tautai piederošu bezpeļņas uzņēmumu;

•    pašam „Latvenergo" plānojama saprātīga peļņa, kas izlietojama darbinieku algošanai, infrastruktūras uzturēšanai un atjaunināšanai, ieguldīšanai uzņēmuma attīstībā un modernizācijā, kā arī jaunu elektroenerģijas iegūšanas veidu zinātniskos pētījumos;

•    kategoriski un pilnīgi atteikties no „Latvenergo", tā atsevišķu apakšuzņēmumu vai peļņu nesošu funkciju atklātas var slēptas privatizācijas;

•    noraidīt ārvalstu energouzņēmumu ienākšanu Latvijas tirgū vai „Latvenergo" akciju kotēšanu biržā, jo tas automātiski nozīmēs energonozares komercializāciju un pakārtošanu privātas peļņas gūšanas interesēm, kā arī spekulatīvām manipulācijām;

•    valstiski veicināt abpusēji izdevīgu un Latvijas interesēm atbilstošu starptautisku sadarbību energoprojektu un transporta koridoru nozarēs, kuras ilgtermiņa mērķis būtu Latvijas neatkarība elektroenerģijas jomā;

•    valstiski atbalstīt indivīdu, organizāciju un zinātnieku centienus alternatīvu elektroenerģijas iegūšanas veidu izpētē un ieviešanā, taču šīs jomas nepadarot par privileģētiem peļņas gūšanas avotiem uz citu enerģijas patērētāju rēķina;

•    krīzes pārvarēšanas un tautsaimniecības attīstības stratēģiju balstīt uz iespējami lētas enerģijas izmantošanu; šim nolūkam:

- „Latvenergo" atbrīvot no politisko partiju aizbildniecības, kā arī visiem uz peļņu orientētiem privātiem starpniekiem, bez kuru pakalpojumiem var iztikt, slēdzot tiešus līgumus, un krāpnieciskām privātas peļņas gūšanas shēmām,

-   elektroenerģiju pilnīgi vai iespējamā maksimālā apjomā atbrīvot no nodokļu nastas,

- kritiski izvērtēt atbilstošo ES direktīvu atbilstību Latvijas sabiedrības interesēm un par primārām uzskatīt Latvijas nacionālās intereses,

- līdzīgi izvērtēt Latvijai uzlikto starptautisko saistību pamatotību oglekļa dioksīda izmešu un t.s. oglekļa kvotu jautājumā.

2011. gada 17. marts

24. marta mītiņa rezolūcija

2011. gada 24. marta akcijas

REZOLŪCIJA

Saskaņā ar Satversmes 1. pantu, Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika.

Saskaņā ar Satversmes 2. pantu, Latvijas valsts suverēnā vara pieder Latvijas tautai. Šie ir paši svarīgākie Satversmes panti, kurus nekādi deputāti, ministri vai prezidenti nevar atcelt vai mainīt.

Suverēns valstī ir tas, kam piekrīt augstākā, pēdējā un galīgā izšķiršana visos svarīgākajos dzīves jautājumos. Latvijā suverēns ir Latvijas tauta. Saeimas deputāti un prezidents šai shēmā ir tikai tautas pārstāvji, tautas gribas pildītāji, tautas kalpi.

Uzņemoties savus pienākumus, Saeimas deputāti tautas priekšā svinīgi apsola „aizstāvēt Latviju kā neatkarīgu un demokrātisku valsti", kā arī „ievērot Latvijas Satversmi". Savukārt Valsts prezidents, uzņemoties savus pienākumus, tautai apsola: "Es zvēru, ka viss mans darbs būs veltīts Latvijas tautas labumam. Es darīšu visu, kas stāvēs manos spēkos, lai sekmētu Latvijas valsts un tās iedzīvotāju labklājību."

Satversmes principu ievērošana jānodrošina arī Satversmes tiesai, bet vai tā to dara?

Solījumi ir cēli, bet kādi ir reālie darbi?

Līdzšinējais Latvijas politiskais kurss ilgstoši bijis tik nelīdzsvarots un Latvijas tautas interesēm neatbilstošs, ka Latvija faktiski pārvērsta par alkatīgu starptautiskā biznesa interešu koloniju ar minimālām, lielākoties tīri simboliskām suverēnas valsts pazīmēm. Iedomātas brīvās tirdzniecības ideoloģijas vārdā ir likvidētas, paralizētas vai minētajām biznesa interesēm atdotas daudzas tautas attīstībai nepieciešamās nozares. Šo nozaru peļņa no Latvijas aizplūst, mūsu darbavietas pazūd, ienākumi sarūk, izsīkst iespējas cilvēka cienīgai dzīvei savā Dzimtenē.

Sekas šādai ilgstoši īstenotai, pret Latvijas interesēm vērstai politikai ir tikai likumsakarīgas: hronisks ārējās tirdzniecības bilances iztrūkums, Latvijas resursu izpārdošana, depopulācija, demogrāfiskā katastrofa, masveida aizbraukšana no valsts, masveida bezdarbs, sociālā netaisnība un noslāņošanās, nabadzība, noziedzība, pelēkā un melnā ekonomika, krāpnieciski izraisīta parādu krīze, dabas bagātību barbariska izlaupīšana, nolaista, pussabrukusi infrastruktūra, slikti tautas veselības rādītāji un sarūkošs vidējais mūža ilgums, depresija, cilvēku grimšana atkarībās, ticības zudums sev, valstij, cilvēciskajiem ideāliem un nākotnei.

Šāda politika jau ilgstoši min kājām Latvijas iedzīvotāju cilvēktiesības, tai skaitā „ANO Starptautiskajā paktā par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām" noteiktās katras tautas tiesības „brīvi noteikt savu politisko statusu, brīvi nodrošināt savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību". Savu mērķu sasniegšanai katrai tautai ir tiesības „brīvi rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem". „Nevienai tautai nekādā gadījumā nedrīkst atņemt tai piederošos eksistences līdzekļus," to nosaka šis pret koloniālismu vērstais starptautiskais pakts.

Jāatzīst un jāceļ trauksme, ka notiek mērķtiecīgs, pret Latvijas iedzīvotājiem vērsts genocīds, un Latvija kļuvusi par valsti, kas tautai nelojālas politikas iespaidā aprij pati sevi.

Mēs šeit esam pulcējušies, lai noraidītu ekonomiski nepamatoto elektrības tarifu pacelšanu, bet kā šāda nepamatota pacelšana un citas manipulācijas ap tautai piederošo uzņēmumu vispār kļuvušas iespējamas?

Latvijas tauta 2000. gadā nepārprotami noraidīja jebkādu šā tautai piederošā uzņēmuma privatizāciju vai sadalīšanu. Referendumam pret „Latvenergo" privatizāciju savākto balsu skaits bija tik pārliecinošs. Diemžēl suverenitātes iztirgotāji ir darījuši daudz, lai šo tautas gribu apietu: uzņēmums faktiski jau ir sadalīts, pārveidots par koncernu un iesākta tā tālāka dalīšana; uzņēmums apgrūtināts ar dažādiem starpniekiem un privātas peļņas gūšanas shēmām, atsevišķas ienesīgas funkcijas atdotas privātām struktūrām; uzpūsts uzņēmuma pārvaldes aparāts, uzņēmuma pārvaldes un pārraudzības orgāni pārvērsti par barotavu valdošo partiju nomenklatūrai; noteiktas nepamatoti uzpūstas atsevišķu pakalpojumu cenas, alternatīvas enerģijas iegūšanas vārdā (mazie HES, vēja parki, „zaļā enerģija" u.c.) radītas privilēģijas šo projektu īstenotājiem, nosakot tiem paaugstinātus iepirkšanas tarifus uz pārējo enerģijas patērētāju rēķina. Un, visbeidzot, valsts pārvaldes iestādes mērķtiecīgi sabotē mūsu tautsaimniecību, elektrisko enerģiju mākslīgi sadārdzinot ar strauji pieaugošu nodokļu nastu.

Neraugoties uz šo sabotāžu un ārvalstu kompāniju ielaišanu Latvijā, „Latvenergo" tik un tā arvien ir stabils, sekmīgs, pelnošs, visas funkcijas veiktspējīgs uzņēmums. Tam nav nepieciešami nekādi ārvalstu investori, kreditori vai spekulācijas akciju biržās. Tad kāpēc mums būtu no tik laba uzņēmuma, kurš maksā lielus nodokļus Latvijas valstij, jāatsakās?

Nedemokrātiski ieceltās Eiropas Komisijas spiediena ietekmē sākta Latvijas elektroenerģijas sektora liberalizācija un atvēršana t.s. ārvalstu investoriem. Šim nolūkam jau sākta „Latvenergo" tālāka sadalīšana un uz šķērssubsīdijām balstītā iekšējā norēķinu mehānisma izjaukšana. Faktiski tas nozīmē visas vairāku paaudžu laikā par mūsu līdzekļiem uzceltās „Latvenergo" sistēmas piespiedu demontāžu un likvidāciju, elektroenerģijas infrastruktūras saraustīšanu gabalos un izdalīšanu t.s. ārvalstu investoriem. Tiem pašiem „investoriem", kuri Latviju jau iegrūduši nesamaksājamu parādu verdzībā.

Mūs māna, ka tādējādi Latvijas iedzīvotājiem būs dota iespēja izvēlēties sev izdevīgāko operatoru un zemākos tarifus. Taču tā nav taisnība, jo mums jau ir zemi, vienoti, valsts regulēti tarifi. Elektrības tirgus jau ir atvērts, bet ārvalstu investori pagaidām nesteidzas, jo šādi tarifi viņiem ir par zemu. Investori grib penīt un pelnīt daudz! Investori nav labdarības organizācijas, bet uz maksimālu peļņu orientētas korporācijas un biržu spēlmaņi! Ārvalstu investori gaida un nāks bariem, bet tikai pēc tam, kad Latvijas valsts atteiksies no tarifu regulēšanas un kad „Latvenergo" izveidotā sistēma būs likvidēta. Tikai tad mēs īsti izjutīsim, ko nozīmē svārstīgi, no globālā tirgus manipulācijām atkarīgi tarifi. Un tie vairs nebūs zemi.

Likvidējot „Latvenergo", mēs zaudēsim arī mūsu Daugavas spēkstaciju dotās priekšrocības. Bet pats galvenais ienākumi no elektrības sektora vairs nepaliks Latvijā un nepapildinās mūsu valsts budžetu, bet tiks no Latvijas izvesti, noguldīti ārvalstu investoru kontos un seifos. Un Latvija šajā izkārtojumā paliks vēl nabadzīgāka. Vai mēs patiešām to gribam?

Tāpēc mums ne tikai jāprotestē pret tarifu nepamatotu paaugstināšanu, bet vēlreiz no alkatīgiem tīkojumiem jānosargā mūsu tautas uzņēmums „Latvenergo".

TAUTAI PIETIEK!

Tāpēc mēs, kas šeit pulcējušies, un tie, kas nevarēja atnākt, bet mūs atbalsta, pieprasām:

-        Nekavējoties atcelt ieplānoto elektrības tarifu pacelšanu, kā arī apturēt visus uz „Latvenergo" likvidāciju un elektroenerģijas tirgus liberalizāciju vērstos pasākumus!

-          Publiskot visu ar šiem pasākumiem saistīto informāciju, kā arī valdības un citu amatpersonu parakstītās saistības (memorandus, to slepenos pielikumus un papildinājumus) ar Starptautisko Valūtas fondu, ES institūcijām, Pasaules Banku un citām starptautiskām institūcijām. Tautai jāzina, ko mūsu valdība šīm institūcijām mūsu vārdā apsolījusi!

-   Veikt pilnu „Latvenergo" koncerna darbības auditu un tā datus publiskot!

-       Ievērot referenduma procedūrā pausto tautas gribu „Latvenergo" veidot kā vienotu, visai tautai piederošu bezpeļņas uzņēmumu! Tas nozīmē, ka „Latvenergo" plānojama saprātīga peļņa, kas nav izmaksājama dividendēs, bet izlietojama infrastruktūras uzturēšanai un atjaunināšanai, ieguldīšanai uzņēmuma attīstībā un modernizācijā, kā arī jaunu elektroenerģijas iegūšanas veidu zinātniskos pētījumos;

-        Kategoriski un pilnīgi atteikties no „Latvenergo", tā atsevišķu struktūrvienību vai peļņu nesošu funkciju atklātas vai slēptas privatizācijas;

-        Atbrīvot „Latvenergo" no politisko partiju aizbildniecības, kā arī visiem uz peļņu orientētiem privātiem starpniekiem, bez kuru pakalpojumiem var iztikt, slēdzot tiešus līgumus! Atbrīvot uzņēmumu no krāpnieciskām peļņas gūšanas shēmām!

-         Noraidīt ārvalstu energouzņēmumu ienākšanu Latvijas tirgū vai „Latvenergo" akciju kotēšanu biržā, jo tas automātiski nozīmēs energonozares komercializāciju un pakārtošanu privātas peļņas gūšanas interesēm un spekulatīvām manipulācijām!

-        Valstiski veicināt abpusēji izdevīgu un Latvijas interesēm atbilstošu starptautisku sadarbību energoprojektu jomā, kuras ilgtermiņa mērķis būtu Latvijas enerģētiskā neatkarība!

-          Valstiski atbalstīt indivīdu, organizāciju un zinātnieku centienus alternatīvu elektroenerģijas iegūšanas veidu izpētē un ieviešanā, taču šīs jomas nepadarot par privileģētiem peļņas gūšanas avotiem uz citu enerģijas patērētāju rēķina!

-        Izstrādāt un sākt īstenot saimnieciskās krīzes pārvarēšanas un tautsaimniecības attīstības stratēģiju, kas balstīta uz lētu energoresursu izmantošanu. Atbrīvot šos resursus no pārliekas nodokļu nastas!

-       Arī citās jomās pārtraukt darbību, kas veicina šajā Rezolūcijā uzskaitītās genocīda izpausmes!

-        Pieprasām, lai LR Saeima, Valsts Prezidents un citas atbildīgas institūcijas mēneša laikā sniedz konkrētu atbildi uz mūsu prasībām, ziņo par paveikto un iecerēto!

Ja Valsts Prezidents un Saeima nekavējoties nesāks atbildīgu rīcību mūsu prasību izpildīšanai, mēs paturam sev tiesības turpināt plašas un regulāras protesta akcijas, ekonomiskās prasības papildinot ar politiskām.

Akcijas dalībnieku un atbalstītāju vārdā pasākuma organizētājs:

Ja karalis negrib redzēt savu plikumu

„Lai viņi ēd kūkas!"

/Francijas karaliene Marija Antuanete/

„Valdi, Valdi, Valdi!" unisonā skandināja labajam karalim vēl ticēt gribošie pavalstnieki.

„Prezidentu", prezidentu, prezidentu!" sauca aukstajā vējā salstošie protestētāji.

„Pīrādziņ, nāc ārā!" vēl nokliedzās kāds, kad tautas masas jau sāka plūst uz Augstā nama pusi.

Ja būtu priekšvēlēšanu laiks, neviens deputāts nepalaistu izdevību ar saldiem vārdiem iemidzināt tādu labas ziņas alkstošu cilvēku masu, kas savu saietu bija pielāgojusi Augstā nama darba kārtībai (ceturtdiena Saeimā darbdiena). Taču šoreiz deputāti par to nedomāja un bija jau laikus evakuējušies, atstādami tikai savu priekšsēdi, kurai īsti nebija ko teikt, apsardzi un kalpus.

Gan jau padziedās, paklaigās un izklīdīs, un viss turpināsies ierastajās sliedēs. Runājošās galvas televīzijā kaut ko paspriedīs par katra tiesībām izteikt savu viedokli un demokrātiju. Eksperti vakarā iemidzinās ar garlaicīgām runām par tarifu dinamiku, aprēķinu metodikām un globālajām tendencēm, un kārtējā rūgto zāļu porcija tiks norīta. Kā visas iepriekšējās un turpmākās reizes.

Bet ja nu šoreiz būs citādi? Ja tautai patiešām pietiek? Ja tie, kas atbalstīja un iesniedza ultimatīvas prasības, jau plāno nākamo akciju, kurā tiks ņemtas vērā iepriekšējās kļūdas un atrastas jaunas ietekmēšanas sviras? Ja šādas akcijas sekos cita citai, pieņemoties spēkā, mērķu skaidrībā un apņēmībā?

Ja tautas kalpi ir tik tālu atrāvušies no tautas, ka to nevēlas pat redzēt un ar tautu runāt, ja tautas kalpu apkalpotāji atļaujas nievājošus komentārus, tad varbūt tauta var šo vēlmi apmierināt un kādu dienu patiešām vairs ar viņiem nerunāt?

Kas gan var būt efektīvāks par pilnīgu klusumu, par pilnīgu novēršanos, par pilnīgu boikotu?

Patiesībā 24. marta akcijā bija pulcējušies tie, kurus ieplānotais elektrības tarifu uzskrūvējums nemaz neskartu, jo viņi mēnesī nenodedzina vairāk par 100 kilovatstundām. Mītiņā nejuta uzņēmēju klātbūtni, kuriem jaunie tarifi patiešām sāpīgi iegriezīs. Nejuta arī inteliģences klātbūtni. Hallo, vai vēl neesat pamodušies?

Šoreiz patiešām runāja pati tauta. Ar visām savām sāpēm, maldiem, neorganizētību, arī vēl nenotērēto naivumu. Tāda, kāda tā ir, bet mūsu vienīgā tauta, jo citas mums nav un nebūs. Un bēdas tiem iedomīgajiem valdītājiem, kuri aizmirsuši, ka arī viņi nebūs nekas, ja nebūs šīs tautas, no kuras viņi savā iedomībā kaunās, smalki rauc degunus un grib norobežoties.

Izrādās, mūsu tauta valsts lietas saprot labāk par tiem, kuri savus mandātus ieguvuši, izmantojot manipulatīvas polittehnoloģijas. Tauta nav atrauta no valsts realitātes, tāpēc jūt, ka līdzšinējā politika mūs ved pazušanā. Izrādās, vienīgie naivuļi palikuši šie paši manipulatori, kuri vēl tic, ka to pašu spēli varēs turpināt bezgalīgi. Jo ne jau viņu bērni spiesti braukt uz Īriju gliemežus rīta vēsajā mitrumā lasīt, vai uz Londonu tualetes tīrīt, vai uz Afganistānu citas tautas paverdzināt.

Vienīgā atšķirība starp uzkundzējušos režīmu un tautu ir tā, ka pirmais ir organizēts un neskaitāmām korupcijas saitēm siets, bet tauta pagaidām nav organizējusies. Pagaidām.

Pašiedomātie valdnieki uzcēluši ap sevi personīgās labklājības un komforta sienas, tos sargā labi atalgotu padomnieku, stila speciālistu, preses sekretāru, frizieru, spoku rakstnieku, PR speciālistu, uzpirktu ekspertu, glaimojošu lišķu, miesassargu un īpaši apmācītu dumpju apspiedēju kordons. Un tad jau var tautu gudri pamācīt, ka vajag vairāk strādāt, un vienlaikus finansiāli nožņaugt darbavietas, kurās varētu strādāt. Un tad jau var nemitīgi pievilkt finansiālo žņaugu skrūves un skaidrot, ka tādējādi tiek atveseļota ekonomika. Bet cik ilgi, kungi un dāmas? Vai biļetes uz aizjūru jau pasūtītas?

Šorīt man piezvanīja kāds draugs no Atmodas laikiem, kurš bija no malas vērojis varas un mēdiju reakciju uz 24. marta mītiņu, un ieteica labu ideju.

Lai kādas būtu mūsu nākamās akcijas, mums ir iespēja līdz 4. maijam sagatavot arī īpašu akciju, kas neizmaksās ne santīma un kas no mums neprasīs nekādus varoņdarbus un nebūs pat paģiru. Varēsim jauki pavadīt pavasarīgu dienu: pie dabas, ģimenes dārziņā, ar bērniem un draugiem.

Tuvojas 4. maijs, kas simbolizē ne tikai Latvijas neatkarības atjaunošanas pasludināšanu, bet arī šo politisko kursu, kas Latviju novedis stāvoklī, kādā pašlaik esam. Lai cik trūcīgs palicis valsts un pašvaldību budžets, nauda šīs jubilejas pompozām svinībām netiks žēlota. Tāpat kā Romas impērijas norieta periodā, tiks gādāts par „maizi un izpriecām" iedomātajiem plebejiem.

Bet kā būtu, ja mēs izvēlētos un vienotos uz šīm izpriecām, parādēm un pat salūtu neatnākt? Ja pie Brīvības pieminekļa un citās vietās nostāsies orķestris, tiks ierīkots apsardzes kordons, tiks sanesti no Holandes importēto ziedu kalni, ieradīsies „viņu majestātes", bet tauta un skatītāji neieradīsies? Ja sagatavotās runas un priekšnesumi izskanēs tukšumā? Ko rādīs režīmam kalpojošā televīzija? Ko skaidros ārvalstu diplomātu korpusam? Kas viņos vispār klausīsies?

Valdība bez tautas?

2011. gada 25. marts

Elektrības tarifi Latvijā jāsamazina un to var izdarīt!

„Jebkādas darbības ar esošām obligātā iepirkuma kvotām, koģenerācijas atbalstiem mums jāvērtē ne tikai no tarifu viedokļa, bet arī no tiesiskās paļāvības, ko valsts ir apņēmusies investoriem."

/EM valsts sekretāra vietnieks Gatis Ābele, LTV, „Atklātā ceturtdiena", 2011.

gada 24. marts/

"Ja Latvijas iedzīvotājam kaut kas nav pa prātam, viņš var doties strādāt uz ārzemēm, vai meklēt labāku darbu šeit pat. Valsts ar katru individuāli

auklēties nevar."

/Latvijas finanšu ministrs Andris Vilks, LTV, „Labrīt, Latvija"/

Latvijā valdošās politiskās aprindas, neatkarīgi no partejiskās piederības, jau sen īsteno Latvijas tautai naidīgu un ārvalstu biznesam izdevīgu politiku. Viena no svarīgākajām jomām, kurā šī politika spilgti izpaužas, ir enerģētika. Enerģētika ir stratēģiska nozare, no kuras tieši atkarīgas visas pārējās mūsu dzīves jomas. Izrādās, Latvijas elektroenerģijas patērētājs jau gadiem no sava maciņa finansē ne tikai parazītiskas privātās intereses, bet nu jau arī ārvalstu enerģijas patērētājus. To vairākās intervijās publiski atzinis arī Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas (turpmāk tekstā SPRK) padomes loceklis un LU profesors Edvīns Karnītis. Augstajām enerģijas cenām Latvijā nav nekāda saimnieciska pamatojuma tās noteiktas ar politiskiem lēmumiem, kuru motivācija tiek turēta slepenībā. Taču tas nozīmē, ka šo Latvijas iedzīvotāju aplaupīšanu, Latvijas turēšanu atpalicībā un nabadzībā var pārtraukt ar citiem politiskiem lēmumiem. Ja vien Latvijas tauta izmantos savas Satversmē paredzētās suverēna tiesības.

Kā pa miglu

E. Karnītis atzīst, ka SPRK regulē tikai pusi no visām tarifu aprēķinos ieliktajām izmaksu pozīcijām, pārējā „Latvenergo" darbība ir atstāta „brīvā tirgus" manipulācijām, kuras notiek komercnoslēpuma aizsegā. Un arī šīs regulējamās izmaksu puses pozīcijas netiek atklātas, jo arī tās slēpj „Informācijas atklātības likums" (kāds orvelisks likuma nosaukums!). Tātad, lai gan „Latvenergo" arvien skaitās valstij piederošs, neprivatizējams sabiedrisks uzņēmums, faktiski visa jomas darbība notiek slepenībā un ir reāli notikusi daudzu tā funkciju privatizācija. Lai mēs pilnībā apjaustu savas energonozares patiesās iespējas un zemūdens akmeņus, nepieciešams minētos likumus mainīt. Pilnīga atklātība ir arī viena no galvenajām 24. marta mītiņa rezolūcijas prasībām. Ja nav atklātības, visas politiķu runas ir tukša vāvuļošana un izvairīšanās no patiesības.

Tomēr arī no pieejamās informācijas var izlobīt tālejošus secinājumus, kas visai precīzi atspoguļo visas energonozarē notiekošās manipulācijas.

„Latvenergo" jau no iesākuma tika veidots kā vienota sistēma. Tā kā Latvija ir salīdzinoši neliela teritorija ar nelielu iedzīvotāju blīvumu, tieši vienota sistēma ir arī visracionālākā un lētākā. Nav neviena racionāla saimnieciska argumenta, kāpēc šī sistēma būtu mākslīgi jāsadala. Tomēr tieši tas jau ir izdarīts ar politiskiem lēmumiem, izpatīkot Briseles birokrātiem, kuri visdrīzāk Latvijā pat nav bijuši un nespētu to atrast uz kartes.

Uzspļaujot Latvijas tautas 2000. gada referenduma sasaukšanas procedūrā nepārprotami paustajai gribai „Latvenergo" saglabāt kā neprivatizējamu vienotu uzņēmumu, jau ir mākslīgi radītas „meitassabiedrības": AS „Augstsprieguma tīkls", AS „Latvijas elektriskie tīkli" un AS „Sadales tīkls", kā arī tiek plānota tālāka uzņēmuma saraustīšana un ārvalstu operatoru ielaišana. Šīs mākslīgās meitassabiedrības no „mātes" īrē tīklus, kas paver visplašākās grāmatvedības manipulāciju iespējas, uzpūstas administratīvās izmaksas un savstarpējai sabotāžai pielīdzināmus idiotismus. Šo haosu ilgi uzturēja arī tas, ka „Latvenergo" vēl no padomju laikiem nebija pārskatījis infrastruktūras novērtējumu, kas apgrūtināja nepieciešamo amortizācijas, remonta un iekārtu nomaiņas izmaksu noteikšanu. Lai arī kopumā mūsu tīklu infrastruktūra ir diezgan labā stāvoklī (salīdzinot ar kaimiņvalstīm), tomēr ik gadus smagi izjūtam nolietotās infrastruktūras neatbilstību ekstremālām klimatiskām parādībām. Tikmēr „Latvenergo" peļņu, ko varētu izmantot infrastruktūras atjaunināšanai, valsts vienkārši pārskaitījusi budžetā, lai to izšķērētu savām politiskajām avantūrām.

Gandrīz viss, ko saka politiķi, algotie eksperti un ierēdņi, ir meli. Piemēram, elektrības sistēmas plānotā un jau īstenot sāktā pieslēgšana Baltijas un Skandināvijas tirgiem tiek pasniegta kā augstākais labums. Patiesībā Skandināvijas valstīs ir elektrības trūkums un būtiski augstāki elektrības tarifi. Pievienojoties Skandināvijas valstīm, tās iegūs mūsu lēto enerģiju, bet mēs „iegūsim" Skandināvijas augstos tarifus.

Kā brīnumzāles pret visām kaitēm tiek pasniegta „zaļā enerģija". Atkal gribot izpatikt Briseles birokrātiem un ar tiem saistītajām privātajām interesēm, Latvijas valdība pasteidzās dot Eiropai solījumu 40% enerģijas nākotnē iegūt no alternatīviem vai zaļajiem enerģijas avotiem (starp tiem ir arī vēja, biogāzes, saules, koģenerācijas staciju, biodegvielas u.c. projekti). Valdība jau„investoriem" izsniegusi tik daudz licenču, ka šis stahanoviešu cienīgais plāns var tikt ar uzviju pārpildīts, un Latvijā īstenosies arī Hruščova plāns par kukurūzas un miežagrauda plantācijām no apvāršņa līdz apvārsnim. Ar „zaļās enerģijas" perspektīvām var nedaudz iepazīties tīmeklī publicētajā rakstā „Zaļās e nerģijas ieguves tumšās puses".

Aiz šās afēras ir zinātniski nepamatotā teorija par it kā cilvēka darbības radīto oglekļa dioksīda izmešu iespaidā izraisīto globālo sasilšanu (patiesībā jau vairākus gadus notiek zemeslodes klimata atdzišana, sākas mazais ledus laikmets). Ar šo maldu teoriju tiek pamatots arī t.s. Eiropas nodoklis, ko maksājam Briselei, un t.s. oglekļa kvotas, kuras tiek tirgotas, no kurām tiek pūsts jauns finanšu burbulis, kuras Latvijai piešķirtas nepiemēroti mazā apjomā un kuras turklāt mūsu valsts iztirgo ārzemniekiem, žņaudzot arī mūsu energonozares attīstību. Regulējot Latvijai atļautās oglekļa kvotas, starptautiskie spekulantu centri regulē (t.i., tur atpalicībā, nabadzībā un parādos) mūsu tautsaimniecību. Viena afēra pēc otras!

Pieņemts likums, kas nepamatoti, uz pārējo enerģijas patērētāju rēķina, apbalvo šo alternatīvo projektu privileģētos īstenotājus, no kuriem strāva tiek iepirkta (valdība noteikusi t.s. obligāto iepirkumu) par četrkāršu tirgus cenu! Lai gan viss tiek darīts it kā brīvā tirgus ideoloģijas vārdā, patiesībā tie ir administratīvi pasākumi. Protams, arī šie administratīvi noteiktie iepirkumi būtiski uzpūš elektrības gala tarifu. Latvija uzvedas kā piedzēries kovbojs, kas pats šauj sev kājās.

Liela Latvijas priekšrocība, salīdzinot ar kaimiņvalstīm, ir lielo Daugavas HES dotā lētā enerģija. Tomēr Latvija vairs nebūtu Latvija, ja tā šo priekšrocību izmantotu. Likums nosaka, ka Daugavas HES enerģiju ražotājs no tālākpārdevēja pērk par nolīgtu cenu. Gan ražotājs, gan pārdevējs ir tas pats „Latvenergo", kas pats no sevis pērk elektrību nevis par pašizmaksu (apmēram, 2 santīmiem par kilovatstundu), bet par biržas noteiktu cenu (tagad apmēram 3,5 santīmiem par kilovatstundu). Pats fakts, ka elektrības tirgus cenu nosaka birža, nozīmē, ka no tā pelna vēl kāds, proti, biržas spekulanti un vesela starpnieku ķēde. Arī šīs ar likumu noteiktās mahinācijas būtiski iespaido elektrības gala tarifu, ko maksājam mēs visi.

Arī TEC staciju saražotās enerģijas cena netiek valstiski regulēta atbilstoši ražošanas pašizmaksai, bet tiek iepirkta par t.s. tirgus cenu (bet faktiski maksājot vēl vairāk nekā būtu biržā). Arī par šo uzpūsto enerģijas cenu galu galā jāsamaksā gala patērētājiem, t.i., mums un visai Latvijas tautsaimniecībai.

Izpatīkot tam pašam Briseles un citu starptautisko centru diktātam, kā arī savām koruptīvajām interesēm, Latvijas valdītāji apzināti un mērķtiecīgi žņaudz Latvijas tautsaimniecību. Vēl viens piemērs ir mūsu uzņēmumi. Tiklīdz darbinieku skaits uzņēmumā pārsniedz 50 darbiniekus, tā šim uzņēmumam elektrība jāiepērk par tirgus cenu, tas ir, par būtiski lielāku cenu. Līdz ar to pati Latvijas valdība gādā, lai Latvijā neveidotos lieli, konkurētspējīgi uzņēmumi, lai nerastos jaunas darbavietas. Bet galvenais, ka Latvijas valdība nolēmusi panākt, lai arī pats „Latvenergo" vairs nebūtu liels un konkurētspējīgs uzņēmums. Latvijas tirgū jau pieteikušies ienākt un saņēmuši atļauju gandrīz 20 ārvalstu elektrības piegādātāji, no kuriem aktīvi darbojas tikai Igaunijas piegādātājs SIA „Enefit". Pārējie pagaidām nogaida, līdz Latvijas valdība būs vēl tālāk sadalījusi un faktiski iznīcinājusi „Latvenergo". Valdībai tīk publiski runāt par konkurenci, taču tās aizstāvamajiem ārvalstu investoriem, protams, nekāda nopietna konkurence nav nepieciešama.

Tā ir ciniska spēle: no vienas puses, valdība mērķtiecīgi žņaudz pati savus ražotājus, bet, no otras puses, publiski vaimanā par Latvijas ražotāju zemo konkurētspēju. Tikmēr jauni un jauni tūkstoši Latvijas cilvēku spiesti atstāt Dzimteni, un vēl jauni tūkstoši kā glābiņu gaida Vācijas darba tirgus atvēršanos jau šā gada maijā. Tas ir mērķtiecīgs genocīds, ko mūsu valdība īsteno pret savu tautu.

Atklātība nepieciešama arī tāpēc, lai uzzinātu, kas ir šie mistiskie „investori", kurus tik bieži piesauc, it kā tie būtu kādi glābējeņģeļi vai labdarības organizāciju misionāri, un kuru intereses sargā likums par investīciju aizsardzību. Latvija ir iedzīta nesamaksājamos parādos, tāpēc visdrīzāk tie ir kādi ārzemnieki, vai arī vietējie „draugu kapitālisti", kuri paņēmuši kredītus ārvalstu bankās (citu mums nav), vai eirofondu saņēmēji, kuri pēc noteikumiem ir spiesti visas iekārtas iepirkt ārzemēs, tāpēc ne mazākā mērā nestimulē Latvijas ekonomiku. Atklātos arī daudzas koruptīvās saites, kas motivē mūsu partijas, politiķus, ministrus un citus lēmumu pieņēmējus, izpildītājus un izpalīgus.

Tad kāpēc mēs šo atklātību un „caurspīdīgumu", par ko tik daudz un tukši runā visādas „delnas" un partiju rupori, nepieprasām un nepanākam? Vai tad godīgiem cilvēkiem būtu kas slēpjams?

Nākotne, ja līdzšinējā politika turpināsies

Šorīt ārvalstu banku intereses pārstāvošais Latvijas finanšu ministrs Andris Vilks LTV radījumā „Labrīt, Latvija!", atbildot uz trāpīgu žurnālista jautājumu, ļaudīm paziņoja:

„To diemžēl negrib daudzi uztvert kopējais Latvijas ekonomiskais fons uzlabojas. Diemžēl katrs to neredz. Pieņemsi, jūs to neredzat, bet ir daudzi cilvēki, kas redz, ka viņiem ir stabils darbs un ienākumi."

Daudzus šie „redzīgā" ārvalstu interešu pakalpiņa un Latvijas budžeta graizītāja vārdi aizvainoja un saniknoja, taču jābūt iecietīgiem un jāsaprot, ka šis ierēdnis nepārstāv Latviju, bet pavisam citu pasauli, kas ir šo mistisko investoru pasaule, kura patiešām šo „ekonomiskā fona uzlabošanos" ne tikai „redz", bet caur saviem aģentiem mūsu iestādēs rada un uzsūc. Jo lielāki nodokļi mums, jo vairāk nogriež no mūsu budžeta, jo biezāki maki ārvalstu investoriem. Kā to patiešām var neredzēt?

Jautājums ir pavisam cits kā mūsu sabiedrība var būt tik neredzīga, ka savas valsts iestādes un likumdevējus ar prieku atdevusi ārvalstu investoru pakalpiņiem?

Viņi tikai dara savu darbu un visādi rūpējas, lai mēs neredzētu, kā interesēs šis darbs tiek veikts. Piemēram, tagad, dziļākās krīzes laikā, viņi apzināti un mērķtiecīgi žņaudz Latviju, nemitīgi uzskrūvējot nodokļus un ceļot tarifus, un nekaunīgi apgalvo, ka „ekonomiskais fons uzlabojas". Viņi mērķtiecīgi padziļina krīzi un mērķtiecīgi Rietumeiropu apgādā ar lētu baltās rases darbaspēku. Viņi to dara kalkulēti un apzināti, jo viņi nevar nezināt, ka krīzes pārvarēšana prasa diametrāli pretējus pasākumus: nodokļu samazināšanu, valsts tautsaimniecības valstisku stimulēšanu, jaunu darbavietu radīšanu, parazitārās ekonomikas izskaušanu u.c.

Manipulatoru iemīļotākais paņēmiens ir „skaldi un valdi". Tieši tā vērtējama „Latvenergo" PR kampaņa, kas mazajiem patērētājiem (līdz 1200 kilovatstundām gadā) sola saglabāt iepriekšējos tarifus. Tas viss ātri aizmirsīsies nākamajās krīzēs, kuras jau tiek mērķtiecīgi gatavotas.

Piemēram, jau no pirmā jūlija tiks paaugstināti dabas gāzes tarifi. Līdz ar to Latvija zaudēs arī Krievijas piegādātāju atlaidi 15%. Gāzes cena būtiski pieaugs, bet tieši no gāzes tiek saražota gandrīz trešā daļa Latvijas elektrības. Tātad drīzumā gaidāms nākamais elektrības tarifu pieaugums. Tas būs arī brīdis, uz ko gaida ārvalstu elektrības piegādātāji, lai agresīvi pārņemtu Latvijas tirgu, jo uz jauno tarifu fona viņi izskatīsies tīri pievilcīgi un uz kādu laiku varēs atļauties arī dempingu (citas valstis sev izcīnījušas pietiekamas oglekļa kvotas un citas priekšrocības). Un drīz pēc tam Latvija vispār atteiksies no tarifu regulēšanas, jo te būs citu operatoru tirgus, visa enerģijas peļņa un nodokļi no Latvijas aizplūdīs, jo ārvalstnieki operēs no ārzonās reģistrētām starpniekfirmām.

Jāredz arī visa sistēma kopumā. Uzskrūvēti tiek ne tikai elektrības un gāzes tarifi, bet arī degvielas, pārtikas un citu produktu un pakalpojumu cenas. Degviela un elektrība izraisīs jaunu sadārdzinājumu vilni visās jomās. Papildus tiek gatavota pamatīga nekustamā īpašuma aplikšana ar nodokli, kā arī pamatīga valsts budžeta griešana 2012. gadā par 270 miljoniem vai vairāk. Sāksies arī paņemtā starptautiskā aizņēmuma atdošana, lai gan ne cents no šā aizdevuma nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecībā, tikai uzspiesti nosacījumi mūsu tautsaimniecības nožņaugšanai un cilvēku izspiešanai no Latvijas. Par pārējo katrs var pafantazēt pats.

Tātad ir pienācis liktenīgi izšķirošs brīdis, kad mūsu aktīva rīcība vai tās trūkums noteiks, vai Latvija vispār pastāvēs, kaut vai šajā Rietumu kolonijas formā? Vai mūsu bērniem vispār būs Dzimtene?

2011. gada 30. marts

Kas pievāks 7 santīmus par kilovatstundu?

31. martā Ekonomikas ministrs Artis Kampars uzaicināja ciemos 24. marta akcijas organizētāju delegāciju, lai svinīgos apstākļos sniegtu atbildi uz mītiņa rezolūcijā izklāstītajām prasībām. Runāja viņš gari, haotiski un garlaicīgi gandrīz par visu, tikai ne par minētās rezolūcijas prasību izpildīšanas iespējām. Protestētāju pārstāvji, kad reizēm tika pie vārda, centās ministru piesaistīt kaut minimālai konkrētībai, taču velti. Noklausoties sarunu, jāatzīst, ka protestētāju izpratnes līmenis visumā bija krietni augstāks nekā ministram, taču arī viņi bija aizmirsuši par galveno sanākšanas iemeslu pašu iesniegtajā rezolūcijā izklāstītajām prasībām.

Tātad ministram izdevās ne tikai izvairīties no sarunas par būtību, bet arī protestētājus ievilkt neauglīgas vārdu ekvilibristikas purvā. Līdz ar to 1. aprīlī jaunie elektrības tarifi stājās spēkā, un vienīgais vainīgais, kā uzskata A. Kampars, ir „Latvenergo" nolīgtā PR firma, kas nepratusi sabiedrībai izskaidrot jaunos elektroenerģijas tarifus. "Tas, ka šī komunikācija nav bijusi kvalitatīva, vienkārši liecina, ka vai nu šī firma vai „Latvenergo" attiecīgais departaments strādājis nekvalitatīvi. Tas būtu jāmaina, zibenīgi jāatlaiž, ko vairākkārt mutiski esmu teicis Latvenergo vadībai," 5. aprīļa rītā intervijā Latvijas Radio izteicās A. Kampars.

Neoliberālā aritmētika

Vai Kampars cer, ka Latvijas iedzīvotāji pa šiem 20 debilizācijas gadiem jau aizmirsuši pirmajā klasē vai pat bērnudārzā apgūto elementāro aritmētiku? Ja biržā, jau izgājusi caur nevajadzīgu starpnieku slāni, gatavās elektroenerģijas cena sasniegusi 3,5 santīmus par kilovatstundu, bet jaunie tarifi paredz maksāt 10,74 santīmus par kilovatstundu, tad kam tiks starpība apmēram 7 santīmi par kilovatstundu?

Arī uz to ministrs, protams, atbildēt nespēj. Jau minētajā 5. aprīļa intervijā Latvijas Radio Kampars atzina, ka uz privileģētajiem „atjaunojamās enerģijas" (atjaunojamā enerģija liekama pēdiņās, jo šajos projektos noplicinātā augsne un izpostītā daba diez vai tik viegli atjaunosies) projektiem pieteikušās ārzonās reģistrētas firmas, kuru īpašnieki nav zināmi. Kampars personīgi, kā viņš apgalvoja, gan gribētu izslēgt ārzonu firmu piedalīšanos, taču to neļaujot likumi. Tātad Latvija ar likumā paredzētajiem „obligātajiem iepirkumiem" uz visu enerģijas patērētāju rēķina kādiem anonīmiem parazītiem nodrošina garantētu, vieglu peļņu, bet pat ministrs nezina, kam tā peļņa plūdīs makos.

Diemžēl arī 24. marta protesta organizētāji ir ļāvuši sevi ievilkt šajā neoliberālajā paradigmā, ka kādai saujiņai anonīmu „investoru" noteikti jāpelna uz visas valsts un sabiedrības rēķina. Turklāt jāpelna daudz bez mazākā riska un bez nopietniem, visai valstij nepieciešamiem ieguldījumiem, Latvijai nemaksājot pat nodokļus.

Taču tieši šī neoliberālā paradigma ir galvenais mūsu posta cēlonis, jo anonīmi „investori" jau pārņēmuši praktiski visas dzīves jomas un parazitē uz Latvijas iedzīvotāju rēķina, izslēdzot jebkādu attīstību, nosmacējot katru godīgu iniciatīvu, stumjot Latviju nabadzībā un parādos, simtiem tūkstošiem liekot atstāt dzimteni, simtus tūkstošus atstājot bez darba un iztikas.

Elektroenerģijas nozare ir ļoti svarīga, jo no elektrības cenas ir atkarīgas visu pārējo nozaru iespējas, bet anonīmi „investori" ir salīduši visur, izspiežot no Latvijas maksimālu peļņu. Pateicoties šiem „investoriem", Latvijā ir mākslīgi uzskrūvētas visu produktu un pakalpojumu cenas. Daudzi kā uz paradīzi dodas uz lielveikaliem, bet tirdzniecības uzcenojums Latvijā nereti sasniedz pat 1200%! Turklāt šī nauda nepaliek Latvijā, jo lielveikali pieder lielākoties anonīmiem ārvalstu akcionāriem, kuri peļņu no Latvijas izved vai iegulda tur, kur var vairāk pelnīt finanšu spekulācijās un valdību atbalstītās krāpnieciskās shēmās.

Lielveikalu ienākšana nozīmēja vietējo uzņēmēju izspiešanu no tirdzniecības jomas, naudas un darbavietu izsūkšanu no vietējām kopienām. To pašu dara ārvalstu akcionāriem piederošās bankas un apdrošināšanas sabiedrības. Bankas ar savu nodevu apliek praktiski katru mūsu maksājumu, stimulē tikai importētu patēriņu un uzpūš spekulatīvus burbuļus. Pat lecīgākie automobiļu īpašnieki nezina, ka baro ārvalstu investorus, jo tie pārņēmuši arī valsts funkcijas. Piemēram, CSDD paspārnē esošās tehniskās apskates stacijas, kuru ieņēmumus valsts arvien kāpina, paceļot pakalpojumu izmaksas, pieder privātiem ārzemniekiem.

Ja arī Latvijā vēl palikusi kāda sava ražotne, kas varētu nest labumu un turību Latvijai, tad valdība dara visu, lai arī to nožņaugtu, atstātu bez darba. Piemēram, Latvijā vēl pastāv AS „Rīgas vagonbūves rūpnīca", bet valdība savam uzņēmumam „Latvijas dzelzceļš" spiež rīkot starptautisku konkursu jaunu vilciena sastāvu pasūtīšanai. Tātad arī šīs darbavietas tiks kādiem ārzemniekiem, bet mūsu strādnieki un inženieri būs spiesti izbraukt, lai kļūtu par lētu darbaspēku ārzemēs. Ārzemnieku interesēs, protams, ir arī Latvijas nodokļu politika, kas darbaspēku aplikusi ar visaugstākajiem nodokļiem pasaulē. Un ja vēl arī mākslīgi sadārdzināta elektrība, tad spriediet paši, kāda būs Latvijas nākotne neoliberālajā kārtībā?

Ja turpināsies līdzšinējā neoliberālā politika, Latvijā tiks privatizēts (lasi izpārots ārvalstu investoriem) viss: ceļi, uz kuriem parādīsies braukšanas naudas iekasēšanas būdiņas, namu pārvaldes, apkures uzņēmumi, sabiedriskais transports, ūdens un kanalizācijas sistēmas, meži, ūdeņi, vēl neprivatizētā zeme, zemes dzīles, elektrostacijas, valdības un pašvaldību funkcijas, atlikušās sabiedriskās skolas un ārstniecības iestādes, pasts, dzelzceļa infrastruktūra utt.

Risinājums jau piedāvāts

Faktiski 24. marta mītiņā rezolūcija Latvijai piedāvāja atteikties no minētās neoliberālās paradigmas, pieprasot „izstrādāt un sākt īstenot saimnieciskās krīzes pārvarēšanas un tautsaimniecības attīstības stratēģiju, kas balstīta uz lētu energoresursu izmantošanu. Atbrīvot šos resursus no pārliekas nodokļu nastas". Protams, mūsdienu Latvijā tā ir tik revolucionāra prasība, ka to neuztvēra pat daudzi 24. marta protesta organizētāji, kuri diskusijās bija šo rezolūciju atbalstījuši, taču, acīmredzot, tajā īsti neiedziļinoties.

Tātad izejam no fakta, ka visām tautsaimniecības nozarēm un mājsaimniecībām ir nepieciešama elektriskā strāva, bet Latvijā elektriskā strāva ir mākslīgi sadārdzināta un aplikta ar lieliem nodokļiem gan akcīzi, gan PVN. Šādam sadārdzinājumam nav objektīvu saimniecisku iemeslu, tas panākts ar politiskiem lēmumiem. Bet politiskus lēmumus var pārskatīt un mainīt.

Protams, arī citās Eiropas valstīs ir mākslīgi sadārdzināta elektrība, lai gan ne visur vienādi. Piemēram, Lielbritānijā elektrība aplikta tikai ar 5% PVN likmi. Tieši tas ir galvenais iemesls, kāpēc ražošanas uzņēmumi no Eiropas tiek pārvietoti uz valstīm ar lētākiem resursiem. Taču ne uz Latviju, jo arī Latvijā viss ir mākslīgi sadārdzināts, tai skaitā darbaspēks. Lai gan strādnieki Latvijā saņem mazas algas, šīs algas ir apliktas ar lieliem nodokļiem un ir augsta dzīves dārdzība, tāpēc mazo algu efekts ir zudis. Bez tam mazas algas ir arī sociālā netaisnīguma izpausme.

Kas notiks, ja Latvija izvēlēsies attīstības stratēģiju, kas balstās uz lētiem energoresursiem, atbrīvos darbaspēku no pārliekas nodokļu nastas, likvidēs iespējas firmas reģistrēt ārzonās un izvairīties no nodokļiem, ar t.s. Tobēna nodokli apliks banku spekulatīvās transakcijas un nodokļu smagumu pārbīdīs uz nekustamajiem īpašumiem (nepieciešami arī daži citi pasākumi, taču par tiem citos rakstos)?

Tieši tā, Latvija kļūs par ražošanai piemērotu zemi, spekulācijas un parazitēšana tiks ierobežotas, un nauda ieplūdīs ražošanā. Par darbu ražošanā un infrastruktūras būvniecībā varēs maksāt pieklājīgas algas. Latvijā varēs atgriezties simti tūkstoši ekonomisko bēgļu, mūsu bērniem tiks nodrošināta cilvēka cienīga nākotne savā Dzimtenē. Turklāt būtiski pieaugs valsts un pašvaldību budžeti, radīsies līdzekļi infrastruktūras modernizācijai, zinātnes attīstībai un citām vajadzībām.

Protams, tik īsā rakstā nevar izskaidrot visu, tāpēc esmu nolēmis sākt izglītojošu rakstu sēriju. Vienlaikus tiem Latvijas ekonomistiem, kuriem nav sveši klasiskās politekonomikas principi (mūsdienu augstskolās tos vairs nemāca), būtu jāsāk izstrādāt Latvijas attīstības stratēģija tuvākam un tālākam periodam. Tās mērķis atteikties no neoliberālisma dogmām un mainīt līdzšinējo Latvijas politiku.

Latvijai ir visas iespējas kļūt par attīstību, turīgu valsti.

2011. gada 6. aprīlis

Mums ir tiesības un pienākums sevi aizstāvēt

„Zeme gādā par katra cilvēka vajadzībām, bet ne par katra cilvēka alkatību."

„Vardarbības un ļaunuma saknes ir šādas: -bagātība bez darba;

-  bauda bez sirdsapziņas;

-  zināšanas bez rakstura;

-  komercija bez morāles;

-  zinātne bez humānisma; pielūgšana bez ziedošanas;

-  politika bez principiem."

/Mahatma Gandijs/

Ja kuģis sācis lēni grimt, tad skaidrs, ka tā korpusā radusies viena vai vairākas sūces. Ja šīs sūces netiks novērstas, kuģa grimšana turpināsies arvien pieaugošā ātrumā, līdz kuģis sasvērsies un ar pēdējo vilni pazudīs okeāna dzīlēs. Ko jūs domātu par kuģa kapteini un viņa komandu, ja tie šādos apstākļos nolemtu kuģa korpusā izsist vēl dažus caurumus un sāktu izpārdot ūtrupē kuģa stūres iekārtu, dzenskrūvi, dzinējus un navigācijas sistēmu?

Tad nu iztēlojaties, ka šis grimstošais kuģis ir Latvijas valsts, bet sūces tie ir dažādi politiskās izvēles radīti kanāli (caurumi un shēmas), pa kuriem Latvija tiek paātrināti izsūkta, izzagta, izsaimniekota, izlaupīta, koloniāli ekspluatēta, iztirgota par ūtrupes cenām.

Tautsaimniecības krīze būtu vispiemērotākais laiks, kad šīs sūces varētu likvidēt, lai visus resursus mobilizētu krīzes pārvarēšanai un jauna attīstības cikla iesākšanai. Taču tā vietā Latvijas vadītāji izvēlējušies paātrināt kuģa nogremdēšanu, kuģa iekārtu izpārdošanu ūtrupē un kuģa pasažieru (Latvijas iedzīvotāju) iztirgošanu verdzībā citiem kuģiem. Bez tam iniciētas provokācijas uzmanības novēršanai, piemēram, referendumi par valodu, kuru mērķis ir sašķelt un sanaidot gan kuģa komandu, gan pasažierus. Tātad grimstošs kuģis ar sanaidotu komandu un pasažieriem.

Mērķtiecīgais latviešu tautas genocīds

Ja Latvija tomēr nākotnē pastāvēs, tad vēstures grāmatās šos 20 gadus aprakstīs kā kopš Ziemeļu kara un Melnā mēra laikiem nepieredzētus latviešu genocīda gadus. Ja salīdzina dzimušo un mirušo Latvijas iedzīvotāju skaitu, tad kopš 1991. gadā iesāktās šoka terapijas esam zaudējuši apmēram 240 tūkstošus iedzīvotāju. Publicists Juris Paiders NRA publicētajā rakstā „Demogrāfijas strupceļš" raksta:

„Tomēr galvenais ikvienam politiķim, uzņēmējam vai vienkārši domājošam latvietim ir jāatver [Latvijas statistikas] gadagrāmatas 125. lappuse, kurā redzama Latvijas iedzīvotāju dzimuma un vecuma piramīda. Kā jau norādīja vairāki Rietumu ekonomisti (tostarp Maikls Hadsons), Latvijas dzimuma un vecuma piramīda izskatās kā valstij, kuras teritorijā aptuveni 15 gadus (no 1994. gada) būtu noticis nopietns un asiņains karš. Bērnu dzimstība no 1994. gada ir aptuveni līdzīga kā pasaules kara vai skarba pilsoņu kara laikā. Masveida privatizācijas demogrāfiskās sekas ir līdzvērtīgas smagam pilsoņu karam. No 1994. gada nav piedzimuši 600 000 bērnu, kuriem būtu jāpiedzimst pie normālas valsts attīstības scenārija."

Tātad runa ir par karu ar citiem līdzekļiem, šai gadījumā ekonomisko, kulturālo un ideoloģisko karu, kuru Eiropas Savienība un plašākā nozīmē starptautiskā finanšu oligarhija jau 20 gadus bez atklāta kara pieteikuma vērsusi pret Latviju. Pasaules vēsturē šādas kara metodes jau gadsimtiem tiek apzīmētas ar vārdu koloniālisms. Ja pastudējam koloniālisma vēsturi, tad redzam, ka ne vienmēr kādas zemes koloniāla pakļaušana saistīta ar militāra spēka izmantošanu, taču pakļaušanas rezultāts ir līdzīgs. Ideoloģija, kuru izmanto Rietumu paveida kolonizatori, ir nosaukta par brīvā tirgus sistēmu (angliski Free Trade vai Free Market). Lai izlaupīšanai, ekspluatācijai un diskriminējošiem līgumiem atvērtu kādas zemes tirgu, ir veiktas daudzas militāras pakļaušanas, piemēram, pret Ķīnu vērstie „Opija kari" XIX gadsimtā, Irākas okupācija vai patlaban sāktā Lībijas bombardēšana, taču bieži tirgus atvēršana tiek panākta, uzpērkot vai citādi kontrolējot attiecīgās valsts politisko eliti. Latvija tam ir spilgts piemērs. Šai gadījumā uzpirkto, korumpēto eliti sauc par kompradoriem, kolaborantiem, aģentiem

jeb, latviskāk izsakoties, kangariem.

Nepārprotami konstatējama tiešā saistība starp brīvā tirgus sistēmas ieviešanu un demogrāfiskā stāvokļa pasliktināšanos. Piemēram, pēc SVF receptēm īstenotā šoka terapija 1991. gadā dzimstību Latvijā samazināja uz pusi un apmēram uz pusi palielināja mirstību. Ārzemju banku mākslīgi uzpūstā burbuļa laikā jeb t.s. treknajos gados (2004. 2008.) dzimstība uz laiku nedaudz pieauga, bet pēc burbuļa plīšanas atkal strauji samazinājās. 2010. gadā dabiskais iedzīvotāju skaita pieaugums jau atkal tiecās uz negatīvu rekordu mīnus 10 281. 2011. gads iesācies ar vēl dramatiskāku kritumu.

Protams, šie ekonomiskie un kulturālie spaidi izraisa arī ģimeņu iziršanu un citas sociālās un psihiskas slimības. Latvijas iedzīvotāji arvien straujāk grimst neatmaksājamos parādos, jo līdztekus SVF un ārvalstu bankām darbojas simtiem t.s. nebanku aizdevēju (parādu haizivis), kuri bezizejā iedzītajiem vai saimniekot neprotošajiem iedzīvotājiem piedāvā īstermiņa patēriņa kredītus ar milzīgiem augļu procentiem, soda procentiem un reketu.

Taču tās nav visas genocīda izpausmes. Lai arī Latvijai ir novecojusi, pussabrukusi infrastruktūra un neiedomājami daudz steidzami veicama darba, ar finansiāliem žņaugiem tiek mākslīgi nomākta jebkāda produktīva, tautas attīstībai nepieciešama aktivitāte. Tā vietā tiek mērķtiecīgi veicināta aktīvā darbaspēka izbraukšana uz vecajām ES dalībvalstīm, lai mūsu cilvēki, pārsvarā jaunieši, kā balti nēģeri celtu citu valstu labklājību. Nekāda statistiska uzskaite netiek veikta (arī tā nav nejaušība), taču, pēc ārvalstu avotiem spriežot, no Latvijas piespiedu kārtā, lai pelnītu iztiku vai maksātu parādus, jau izbraukuši vismaz 300 000 Latvijas iedzīvotāju. Tai pašā laikā vismaz 200 000 Latvijas iedzīvotāju ir reģistrēti vai nereģistrēti bezdarbnieki pašu dzimtenē. Tikmēr valdība strādā pie imigrācijas programmām, proti, no dzimtenes izspiesto cilvēku vietā plāno Latvijā iepludināt svešu darbaspēku.

500 000 jeb pusmiljons cilvēku, kuriem savā dzimtenē nav darba, tā jau ir vesela lielvalsts armija. Ja šos Latvijai naidīgās politikas upurus saskaita procentuāli, latviešu tautas genocīda apjomu Latvijā var salīdzināt ar genocīda apmēriem Kambodžā Pola Pota režīma laikā vai 1994. gada genocīdu Ruandā.

Lai arī no šoka terapijas un brīvā tirgus laupīšanas cieš visi Latvijas iedzīvotāji, jānorāda, ka genocīda smaile ir vērsta tieši un galvenokārt uz latviešu tautas iznīdēšanu un izklīdināšanu. Šo stratēģiju īpaši uzvēra arī krieviski runājošie ekonomisti Jevgeņija Zaiceva un Aleksandrs Gapoņenko, intervija („1/4 izdevumu valsts aparātam") ar kuriem publicēta 11. aprīļa NRA.

Tam ir šāds izskaidrojums. Cittautieši dzīvo galvenokārt lielajās pilsētās. Lai cik grūti, viņiem ir iespēja iekļauties sociālo pabalstu sistēmā, piemēram, Rīgā sociālie pabalsti var sasniegt 500 latus mēnesī vienai ģimenei. Taču laukos un mazpilsētās 80 līdz 90% iedzīvotāju ir latvieši, turklāt tieši lauki glabā dziļākās latvisko tradīciju un tikumu saknes. Eiropas Savienības un SVF finansiālie žņaugi tiek vērsti tieši pret laukiem un mazpilsētām. Latvijā strauji vairojas tādu kādreiz apdzīvoto vietu skaits, kurās pilnīgi iznīcināta visa dzīvei nepieciešamā infrastruktūra: desmitiem vai pat simts kilometru attālumā nav nevienas pašvaldības iestādes, slimnīcas, skolas, bibliotēkas, veikala, sabiedriskā transporta, pasta, bankas pakalpojumu iestādes, arī darba vietu, un ceļi sabrūk. Jauniešiem, ja tādi vēl vispār dzimst, vienīgā iespēja ir aizbraukt, atpakaļ neskatoties.

Starptautiskā „Konvencija par genocīda nepieļaujamību un sodīšanu par to" genocīdu definē ne tikai kā kādas cilvēku grupas vai tautas fizisku nogalināšanu ar ieročiem, bet arī „tīšu tādu dzīves apstākļu radīšanu šādai grupai, lai to pilnīgi vai daļēji fiziski iznīcinātu", tādu līdzekļu izmantošanu, „kuru mērķis ir novērst bērnu dzimšanu šādā grupā". Cilvēkiem, kuri atbalsta genocīda politiku Latvijā, ir jārēķinās, ka zināmos apstākļos viņi par šādu politiku var tikt bargi sodīti.

Savukārt, „ANO Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām", kas ir daļa no starptautiskās cilvēktiesību likumdošanas, nosaka katras tautas tiesības „brīvi noteikt savu politisko statusu, brīvi nodrošināt savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību". Savu mērķu sasniegšanai katrai tautai ir tiesības „brīvi rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem". „Nevienai tautai nekādā gadījumā nedrīkst atņemt tai piederošos eksistences līdzekļus." Šo paktu, kuru ANO pieņēma 1966. gadā koloniju atbrīvošanās kustības iespaidā.

Domājot par Latvijas un latviešu tautas nākotnes perspektīvām, jebkāda sadarbība ar šo genocīda politiku īstenojošo režīmu un šo politiku apkalpojošajām partijām ir pielīdzināma sadarbībai ar nacistu režīmu 1940. gados vai staļinistu režīmu padomju varas uzspiešanas periodā. Atšķirība tikai tā, ka tagad svešās varas nav okupējušas Latviju militāri, un svešās varas centri atrodas nevis Berlīnē vai Maskavā, bet Briselē un Vašingtonā. Kā tolaik, tā tagad svešo varu plānus Latvijā apkalpo vietējo kolaborantu slānis.

Pārējās ir tīri kosmētiskas atšķirības, piemēram, radīta virspusēja demokrātijas ilūzija, kuras ietvaros tautai it kā dota iespēja nobalsot par sev pieņemamāko partiju. Taču tā ir tikai ilūzija, jo tautai netiek dotas iespējas pašai izvirzīt atbalstāmos kandidātus, bet tikai nobalsot par no augšas piedāvātiem un politikas pasūtītāju finansētiem sarakstiem. Balso, par kuru partiju gribi tas nemaina valsts politiku. Tāpēc jāmeklē un jāaktivizē citas valsts politiku ietekmējošās sviras, jo, neatkarīgi no bezjēdzīgās režīma algoto politologu un „ekspertu" tukšmuldēšanas, suverenā vara Latvijā tomēr pieder nevis uzpirktām partijām vai viņu izrīkotājiem Briselē, bet Latvijas tautai.

Līdzšinējā politika nogalina

Dziesmotās revolūcijas laikā maz tika diskutēts par valsts iekārtu pēc neatkarības atgūšanas vai saglabāsim modificētu padomju sociālisma modeli vai izvēlēsimies Skandināvijas paveida sociālismu, vai Vācijai raksturīgo sociāli atbildīga kapitālisma modeli. LTF programmā bija paredzēta jaukta ekonomika, kurā atzīts privātīpašums, privāta uzņēmējdarbība un kooperācija, bet saglabāts arī nozīmīgs sabiedriskais jeb valsts sektors. Tautā daudzi ar nostaļģiju atcerējās „labos Ulmaņa laikus", un daudzi tieši tādu iztēlojās arī nākotnes Latviju. Jānorāda, ka Ulmaņa laikā Latvijā dominēja tieši valsts sektors, stingra regulēšana un valsts uzņēmumi.

Taču no sapņa par Ulmaņa laiku atgriešanos visspilgtāk sabiedrības apziņā bija iespiedies savas zemes saimnieka tēls pats kungs un pats arājs. Visorganizētākie un aktīvākie izrādījās bijušie īpašnieki un viņu pēcteči, kuri kāroja atgūt padomu varas 1940. gados nacionalizētos īpašumus, lai gan 50 gadu laikā bija notikušas milzīgas pārvērtības: daudzi bijušie īpašnieki devušies bēgļu gaitās uz Rietumiem, citi izsūtīti uz Sibīriju, citi mainījuši dzīves vietu, dzīvesveidu un nodarbošanos tepat Latvijā. Vairs nebija tā laika organizāciju, biedrību un kooperatīvā tīkla, kā arī kameru sistēmas. Līdz ar to palika tikai plika alkatība vēlme par katru cenu atgūt īpašumu, protams, ērti aizmirstot, ka daudzi īpašumi 1940. gadā bija apgrūtināti ar parādiem un neizmaksātām hipotēkām. Alkatība cilvēku padara aklu, uz alkatību balstīta sistēma nekad nav stabila un ilgtspējīga, tā apēd pati sevi.

Otra uz pašiznīcību vērsta apmātība bija neiecietīgs, noliedzošs nicinājums pret visu, kas saistīts ar padomju varu un „okupantiem": pret nepilsoņiem, padomju saimniecībām (bija ne tikai „padomju rūpnieciskie monstri", kuri nodarbināja galvenokārt iebraucējus, bet arī pavisam latviskas lielsaimniecības: mežrūpnieki, elektrotīkls, lauku kopsaimniecības, zvejnieku kopsaimniecības, vairākas flotes u.c.) un citām institūcijām, kas bija visai noderīgas, piemēram, DOSSAF jauniešu bezmaksas apmācības sistēma un padomju kooperatīvais tīkls, kuru atlika tikai reformēt. Taču aklais antisovjetisms to visu norakstīja iznīcībai.

Visai populārs kļuva arī nacionālisms. Nacionālisms var dot pavisam pozitīvu motivāciju uz izaugsmi, pilnveidi un augstiem morāles standartiem, taču Latvijā izveidojās „pamazinošais nacionālisms". Nevis tāds, kas vērsts uz augšanu, jaunu jomu aptveršanu un jaunu piekritēju iekļaušanu, bet tāds, kas tiecas attīrīties no visa svešā, nelojālā un citādi domājošā. Ar to pamazinošais nacionālisms faktiski pārvēršas par dogmatisku, fanātisku sektu. Lieki teikt, ka arī dogmatisms un fanātisms cilvēku padara aklu un negudru.

Līdz ar to nebija nekādas pretestības, kad tā laika politiķi, aizrāvušies ar savu polittūrismu, pēc 1991. gada puča izvēlējās pieņemt jaunu reliģiju ASV impērisko aprindu dzemdināto brīvā tirgus paveidu, ko pieņemts saukt par neoliberālismu vai „Vašingtonas konsensu".

Saknes šai politikai meklējamas Miltona Frīdmana „Čikāgas skolas" monetārismā, kura principus pēc vardarbīgas demokrātiskās valdības gāšanas 1973. gadā izmēģināja Čīlē, balstoties uz pulkveža Pinočeta diktatorisko varu. Vēlāk šos principus inflācijas apslāpēšanas nolūkā daļēji izmantoja ASV un Lielbritānijā prezidenta R. Reigana un premjerministrs M. Tečeres valdīšanas periodā. 1989. gadā Vašingtonā notika apspriede par Latīņamerikas parādu krīzes jautājumu, kurā referātu lasīja angļu ekonomists Džons Viljams. Tieši Viljama programmatiskais dokuments, kas vispilnīgāk iemiesoja ASV analītisko centru, valdības un tās kontrolē esošo SVF, PB un PTO vēlmes, tika ņemts par pamatu politikai, kuru ar graujošiem rezultātiem uzspieda gan Latīņamerikas un Āfrikas, gan arī bijušā Austrumu bloka valstīm; un tieši Latvija šos principus pieņēma vispilnīgāk un padevīgāk, tāpēc tieši Latvija ir novesta līdz visdziļākajai krīzei un katastrofai.

„Vašingtonas konsensa" pasludinātais mērķis bija pāreja no autoritāro režīmu regulētās ekonomikas uz Rietumu paveida liberālo finansiāli ekonomisko modeli. No šās programmas var izdalīt 10 punktus, kurus pieņemts saukt par Vašingtonas konsensu:

•     ekonomikas liberalizācija un deregulācija (t.s. „valsts neiejaukšanās ekonomikā");

•     valsts un pašvaldību sektora privatizācija;

•    finanšu disciplīnas ieviešana (minimāls budžeta deficīts uz sociālo izdevumu un attīstības programmu rēķina);

•    īpašuma un īpašnieku tiesību pastiprināta aizsardzība (pat ja tas kaitē sabiedrības interesēm);

•     ierobežojumu atcelšana tiešajām ārvalstu investīcijām;

•     brīvi konvertējamu valūtu ieviešana (atteikšanās no suverenajām valūtām);

•     ārējās tirdzniecības liberalizācija (atteikšanās no nacionālo tirgu aizsardzības);

•    finanšu tirgu liberalizācija (atteikšanās no regulēšanas, aplikšanas ar nodokļiem, jebkādu barjeru noteikšanas u.c.);

•    nodokļu samazināšana (nodokļu nastas pārcelšana no nekustamajiem īpašumiem un finanšu kapitāla uz nesamērīgu darbaspēka un patēriņa aplikšanu, no bagātajiem uz nabagiem);

•    valsts budžeta struktūras reorganizācija, atsakoties no valsts subsīdijām, par prioritāti izvēloties primāro veselības aprūpi, pamatizglītību un infrastruktūru.

Katrs pieredzējis analītiķis un moderno laiku vēstures zinātājs pateiks, ka, ievērojot šādus politikas principus, valsts atsakās no savas suverenitātes un sevi pakļauj globālo investoru nekontrolētām iegribām. Tieši šādi principi tika uzspiesti arī Lielbritānijas kolonijām, lai tās turētu atkarībā, nabadzībā un atpalicībā. Nu tos līdzīgiem mērķiem izmanto jaunā globālā lielvalsts ASV, tikai tiešās koloniālās pārvaldes vietā ASV impērija savas gribas uzspiešanai izmanto globālās starpniekorganizācijas: Starptautisko Valūtas fondu (SVF), Pasaules Banku (PB) un Pasaules Tirdzniecības organizāciju (PTO), kuras korejiešu izcelsmes Kembridžas universitātes profesors Hadžūns Čangs trāpīgi nosaucis par „Grēcīgo Trīsvienību" (skat. latviešu valodā izdoto Čanga grāmatu „Sliktie Samarieši").

„Vašingtonas konsensam" līdzīgus noteikumus savām jaunajām dalībvalstīm, it īpaši bijušajām PSRS republikām, uzspiež arī Eiropas Savienība (ES), tāpēc tā nav nejaušība, ka pašlaik iznīcināšanas noteikumus Latvijai diktē kā SVF, tā Eiropas Komisijas (EK) misionāri. Tātad Latvija pakļauta dubultai koloniālisma nastai: gan ASV dominētajam SVF režīmam, gan Briseles režīmam.

Nu jau vairs nav jāmeklē ekonomisti-brīvdomātāji vai nonkonformisti, lai saprastu, ka „Vašingtonas konsenss" nogalina. Šā gada 3. aprīlī, uzrunājot Džordža Vašingtona vārdā nosauktās universitātes klausītājus, būtībā to pašu pateica pats SVF izpilddirektors Dominiks Strauss-Kāns (Dominique Strauss-Kahn). Viņš Vašingtonas konsensu nosauca par „pagātni" (skat. pilnu uzrunas tekstu angļu valodā: "Global Challenges, Global Solutions" an Address at George Washington University). Taču tas SVF misijai Rīgā netraucē mums diktēt tos pašus Vašingtonas konsensa noteikumus, kas papildināti ar ES prasībām. Tas izskaidrojams ar dubultstandartiem, kas tik raksturīgi Rietumu diplomātijai „klausies manus vārdus, bet neskaties manus darbus".

Nu jau EK nepārprotami pieprasījusi, lai Latvija privatizē arī tos savus atlikušos valsts uzņēmumus, kurus privatizēt aizliedz likums: Latvijas mežus, Latvijas dzelzceļu,

Latvenergo, Latvijas Ceļus, Latvijas Pastu u.c. Turpinot pildīt SVF un EK diktātu, nonāksim arī pie tā, ka privatizēt (lasi: lēti izpārdot ārzemniekiem) nāksies arī pašvaldību uzņēmumus un pārējo infrastruktūru: apkures, ūdens un kanalizācijas uzņēmumus, namu pārvaldes u.c. Tas nozīmē, ka zudīs vēl tūkstošiem darbavietu, visur parādīsies maksas iekasēšanas būdiņas un jauni maksas pakalpojumi, bet peļņa no šīm jomām vairs neienāks budžetā, bet aizplūdīs uz ārzonu kontiem.

Kāpēc neviens mūs neuzklausa?

Pirmkārt jau tāpēc, ka arī mēs paši cits citu neuzklausām, vai arī it kā dzirdam, bet nesaprotam. Lai arī runājam it kā vienā valodā, mēs katru jēdzienu izprotam atbilstoši tai ideoloģijai, kuru esam pieņēmuši vai dzirdējuši lietojam citus. Līdz ar to veidojas Bābeles torņa efekts, tikai dažādo valodu loma tagad piekrīt dažādām ideoloģijām un to diktētajiem stereotipiem.

Tūlīt pēc neatkarības atjaunošanas Latvijā sākās intensīva deideoloģizācijas kampaņa, kas izpaudās ne tikai vārdos, bet arī kā institūciju attīrīšana no iespējamiem svešas, respektīvi, padomju, ideoloģijas nesējiem. Šī kampaņa, protams, bija absurda, jo vai tad padomju perioda pēdējā desmitgadē kāds nopietni ticēja oficiālajai padomju ideoloģijai?

Patiesībā nekāda deideoloģizācija nenotika, bet notika iedomāto vienas ideoloģijas nesēju aizvietošana ar citas ideoloģijas nesējiem iedomāto Austrumu lojālistu nomainīšana ar pavisam reāliem Rietumu lojālistiem, no kuriem daudzi bija tikko pārmetuši savu kažoku otrādi. Ja padomju perioda noslēgumā oficiālās ideoloģiskās nostādnes ievēroja tikai formāli (formālās sapulcēs, svinīgās sēdēs, armijā, iestāžu telpu noformējumā, svētku uzrunās, radio un TV pārraidēs, ielu lozungos un plakātos), tad tagad ar jauno neoliberālālisma ideoloģiju ir piesūcināts absolūti viss, pat šķietami neitrālas ziepju operas, banāli trilleri, ziņu pārraides, porno filmas un realitātes šovi televīzijā. Neoliberālisms ir īpaši neiecietīgs, agresīvs un greizsirdīgs. Totalitārs. Jaunās nostādnes, stereotipi un tabu, izmantojot modernās tehnoloģijas, tiek suģestēti un pasīvos prātos iestrādājas gandrīz vai nosacījuma refleksu līmenī. Šos smadzeņu skalošanas rezultātus var labi vērot daudzos anonīmos interneta komentāros.

Tieši tāpēc mūsu sabiedrībā strauji noplacis brīvdomātāju un nonkonformistu īpatsvars. Tieši tāpēc mums ir tik grūti saprasties. Brīvdomība izspiesta pat no virtuves sarunām starp citādi tuviem cilvēkiem vīrs ar sievu var sastrīdēties, izkauties un pat šķirties dēļ kādām stulbām politpartijām, kuras ir viena PR projekta sastāvdaļas. Ja arī kādu cilvēku domāšana šķietami atšķiras no oficiālās ideoloģijas, tad bieži vien šie cilvēki paši ir upuri kādai šaurai ideoloģiskai apstrādei slēgtā organizācijā, piemēram, reliģiskā sektā. Taču arī šādas sektas darbojas neoliberālisma paradigmas ietvaros un dominējošajai ideoloģijai nav kaitīgas. Vai tu esi baptists, dievturis, nacionālists, dedzīgs kosmopolīts, nihilists, maniakāls cilvēknīdējs, dzīvnieku mīļotājs vai karojošs seksuālās minoritātes pārstāvis tas sistēmas vadītājiem neinteresē un netraucē, kamēr vien tu vāries šaurā domubiedru grupā, rūpējies par rindu tīrību un nesāc domāt par dzīvi kopumā. Šo postmoderno paradigmu grāmatā „Eiroremonts" talantīgi aprakstījis Pauls Bankovskis. Viss notiek, katram savs Anything Goes.

Ideoloģiskās pārveides procesā, kas sākās ar to, ka daži ietekmīgi politiķi savas

Austrumu sievas nomainīja pret Rietumu sievām, bija un paliek daudz dubultstandartu, liekulības un blefa. Piemēram, no visas plašās kompartijas par darbību komunistiskajā partijā sodīts tikai viens cilvēks. Iestādes tika attīrītas no bijušajiem padomju specdienestu darbiniekiem, taču nekādi šķēršļi netiek likti pavisam reāliem Rietumu specdienestu darbiniekiem. Vēl vairāk aktīvs dienests Rietumu specdienestos tiek uzskatīts par priekšrocību amata ieņemšanai Latvijā, piemēram, lemjot par SAB vadītāja amatu (tas gadījums ar Jāni Kažociņu). Aizliegums kandidēt vēlēšanās attiecināts uz bijušajiem padomju specdienestu darbiniekiem, bet ne uz rietumniekiem. Tiesības uz dubultpilsonību tiek attiecinātas uz Rietumu latviešiem, taču ne uz Austrumu latviešiem.

Sistēmas fiziskā deģenerācija notiek ātrāk par pārmaiņām cilvēku prātos un uzskatos. Latvijā nebija un nav alternatīvas preses. Alternatīva informācija interneta laikmetā, protams, ir atrodama, taču tās meklēšana prasa aktīvu piepūli, dzīvu interesi, atbrīvotu prātu un dažu svešvalodu zināšanas. Līdz ar to cilvēki jūt, ka kaut kas nav kārtībā, bet nezina, tieši kas nav kārtībā, un kas būtu jādara, lai būtu kārtībā. Tiek meklēt primitīvi risinājumi, piemēram, kādus maitas apšaut ar kalašņikovu, taču katra iniciatīva izkurt neauglīgos prātojumos, neierastas domāšanas apkarošanā un iemeslu meklēšanā, kāpēc kaut ko nevar izdarīt. Tas, protams, attaisnojums nekā nedarīšanai.

Tātad vispirms jāatbrīvo prāti, jāizmet ideoloģiskās brilles, jāatraujas no pasīvas masu mēdiju produkcijas patērēšanas (jāatrauj pakaļas no TV ekrāna un čatošanās internetā), jāatjauno jēdzienu sākotnējā jēga, jāatgriežas realitātē, lai kāda tā būtu. Izcilais Ķīnas reformators Den Sjao Pins savulaik pateica vienkāršu un ģeniālu patiesību: „Vienalga, kādā krāsā kaķis, ka tik tas ķer peles." Kaķa krāsa šai gadījumā ir tikai ideoloģisks širmis, kas neļauj redzēt un saprast galveno. Pirms ko darīt, ir svarīgi saprast. Negaidīt režīma algotu ekspertu slēdzienus, bet saprast pašiem. Jau minētais ekonomists Hadžūns Čangs uzvēris, ka 95% ekonomikas izprotama ar veselo saprātu, ar ko apveltīs katrs cilvēks, un tikai 5% gadījumu nepieciešamas specializētas zināšanas. Tātad mēs varam tikt skaidrībā paši.

Otrkārt, ir jāorganizējas. Tagad mēs katrs esam pats par sevi, katrs iegrimis savā mazā pasaulītē, savās ilūzijās, maldos, ieradumos un atkarībās, katrs cīnāmies par savu eksistenciālo izdzīvošanu, veģetējam autopilota režīmā, bet valdošais režīms tikmēr ir organizēts un strukturēts, balstās uz starptautisko struktūru atbalstu un 60 000 cilvēku lielu pārvaldes aparātu. Mūs uzklausīs tad, ja būsim bruņoti ar sapratni, organizēti, strukturēti un mērķtiecīgas rīcības spējīgi. Ja arī neuzklausīs, tas vairs nebūs tik svarīgi, jo mēs paši jau būsim spēks, kas var veidot savām vajadzībām piemērotas struktūras.

Labākā demokrātija, kādu var nopirkt par naudu

Lai mēs orientētos un saprastu, vispirms prāts jāatbrīvo no vairākiem ierastiem stereotipiem, kuri sevi nav attaisnojuši, tātad neatbilst realitātei un ir atmetami.

Piemēram, daudzi ir dusmīgi uz partijām, Saeimu un valdību. Par šīm institūcijām 20 gados uzrakstīts tūkstošiem rakstu, miljoniem komentāru. Runāts, gaidīts un spriests tiek gan masu mēdijos, gan privātās cilvēku sarunās. Regulāri tiek noteikti partiju reitingi, prognozētas viņu izredzes nākotnē, analizētas partiju koalīcijas utt. Pirms katrām vēlēšanām tiek sakāpinātas iracionālas cerības, kurām nenovēršami seko kārtējā vilšanās, kritika, lāsti un demonizācija. Šāds neauglīgs cerību un vilšanās cikls atkārtojies jau sešas reizes (kopš 5. Saeimas), bet reti kuram ienācis prātā, ka valstī, kas atteikusies no suverenitātes, parlaments un valdība neko nenosaka un patstāvīgi nelemj, tikai izpilda savu īsto saimnieku pasūtījumu.

XIX gadsimtā „pasaules darbnīcā" Lielbritānijā sākās strādnieku kustība, kas visās nelaimēs vainoja darbgaldus un par savu mērķi izvēlējās darbgaldu un citas rūpnīcu tehnoloģijas bojāšanu un iznīcināšanu atbrīvošanos no tehnoloģijām. Pagāja ilgs laiks, līdz strādnieki saprata, ka mašīna ir tikai mašīna ne slikta, ne laba, ka mašīna ir tikai instruments bez savas brīvas gribas, kas dara tikai to, ko cilvēks tai liek. Ka vainojamas ne jau mašīnas, bet konkrētie rūpnīcu īpašnieki un pārvaldnieki, kuri mašīnu faktoru izmanto, lai samazinātu strādājošo skaitu un atalgojumu. Tikai pēc šīs atziņas veidojās arodbiedrību kustība, kura vairs nelauza mašīnas, bet piespieda rūpnīcu vadību rēķināties ar strādājošo interesēm. Tieši šāda apziņas maiņa nepieciešama arī mūsdienu Latvijā. Jo arī mūsu partijas, Saeima un valdība nav suverēnas struktūras, kas kalpo Latvijas tautas interesēm, bet tikai instrumenti, kurus savās interesēs izmanto pavisam citi spēki.

Politika suverenitāti zaudējušā valstī ir tikai viens no ienesīgākajiem biznesa paveidiem kolaboracionisms par naudu un nosacītu ietekmi. Ar politiku var pelnīt, turklāt pelnīt viegli un daudz. Pareizāk mūsu politiķus būtu saukt par politiskajiem algotņiem vai politiskajiem aktieriem, bet viņu veidoto pārvaldes sistēmu par okupācijas administrāciju.

Kā veidojas partija? Kāds uzņēmīgs cilvēks izdomā iesaistīties politikas biznesā (izredzes lielākas, ja viņam jau ir sakari ietekmīgās aprindās, ja viņš jau ir daļa no t.s. politiskās vai ekonomiskās elites). Viņš nedomā, kādu politiku veidos vai kā kalpos sabiedrībai, bet domā, kā piesaistīt naudu kampaņai un kā iegūt Saeimā iespējami daudz vietu, t.i., kā tikt pie siles. Jo vairāk vietu, jo lielākas iespējas veidot valdošo koalīciju un pelnīt. Ne tikai Saeimas deputāta algu, visas iespējamās kompensācijas un citas privilēģijas, bet arī komisijas naudu par „pareizi" izkārtotu privatizāciju, valsts pasūtījumiem, koncesijām, iespējas iekārtot ērtos amatos savus tuviniekus un draugus, tikt uzņēmumu padomēs, tikt ievēlētam Saeimas un komisiju amatos utt.

Tālāk viss, kā jebkurā biznesā. Tiek sastādīts biznesa plāns, kuru iesniedz potenciālajiem finansētājiem. Ja plāns piesaista finansētāju uzmanību (vai ja nodrošinātas labas citu politiskā tirgus spēlmaņu rekomendācijas), notiek darba intervija un pārrunas par īpašajām finansētāja interesēm, kuras partijai būs saistošas. Ja viss noris sekmīgi, tiek parakstīts formāls vai neformāls sadarbības līgums, un jaunais politiskais aktieris var saņemt naudu savas komandas veidošanai, PR kampaņai un vēlāk arī vēlēšanu kampaņai. Tālākais ir reklāmas, PR kampaņas, brendu, ikonu, saukļu un citu polittehnoloģiju jautājums. Partijas tiek bīdītas pēc tiem pašiem mārketinga principiem, pēc kuriem bīda veļas pulveri, zobu pastu vai jaunas konstrukcijas bikšu ieliktnīšus. Partijām nav ne mazākās saistības ar sabiedrības interešu pārstāvēšanu.

Partijas tapšana var noritēt arī citādi. Dibināt partiju var nolemt kāda korporācija, ekonomiskais grupējums, banka, banku grupa, oligarhs, ārvalstu specdienests vai ES struktūra. Tad tieši šī struktūra izvēlas nākamās partijas līderi, veic ar to pārrunas, vienošanās gadījumā aicina to veidot komandu, piešķir finanses, kontrolē sava ieguldījuma atstrādāšanu, izvirza papildus prasības utt. Tālāk viss rit kā parasti.

Protams, partijas reģistrācijai savāc arī likumā paredzēto partijas dibinātāju skaitu, kas šajā procedūrā ir viens no vieglākajiem uzdevumiem. Parastos partijas biedrus vēlāk izmanto kā statistus, plakātu izlīmētājus kampaņu laikā, pasīvus balsotājus kongresos utt. Partijas biedra nauda bija svarīga masveida partiju laikmetā, bet mūsdienās vairs nav aktuāla.

Nabadzīgā valstī ar lielu bezdarbu var itin viegli atrast cilvēkus, kurus vilina izredzes „izsisties elitē" vai vismaz dabūt kādu amatu. Daudz atbildīgāks ir vēlēšanu listes veidošanas darbs. Vēlēšanu listē iekļaujamie rūpīgi jāatlasa un jāpārbauda (vēlams kompromāts), lai neiekļūtu grūti prognozējami vai patstāvīgi domājoši, kontrolei nepakļāvīgi cilvēki, kuri vēlāk var izdomāt nepakļauties frakcijas disciplīnai un radīt daudz nepatīkamu mirkļu. Protams, vēlēšanu liste un atslēgas kandidāti tiek saskaņoti ar partijas finansētājiem. Bijuši gadījumi, kad deputātu kandidātiem piedāvā parakstīt parādzīmi par apaļu summu, kura stājas spēkā, ja šis kandidāts vēlāk izdomā nepakļauties frakcijas disciplīnai. Ir arī citi deputātu disciplinēšanas paņēmieni, kuri nodrošinājuši, ka līdz šim disidentu vai dumpinieku skaits Saeimā ir bijis tik minimāls, ka vērtējams kā nenozīmīgs.

Protams, starp vairāk nekā 50 partijām ir arī nefinansētas un nenopirktas partijas. Tās veido pašdarbnieki, azartisti un avantūristi, labi apzinoties, ka viņu izredzes „tikt pie siles" nav lielākas par izredzēm loterijā vinnēt automobili. Ir vesela rinda indivīdu, kas visus šos 20 gadus ik pēc 4 gadiem mobilizējas, savāc vai aizņemas kādu naudiņu, izdot pāris avīžu numurus un izmēģina laimi. Ja neskaita šo amatieru draugus un tuviniekus, neviens par viņu aktivitātēm pat nezina. Jo viņiem nav naudas, nav bijis arī apņēmības veikt nepārtrauktu, pacietīgu struktūru veidošanas un politiskas apgaismības darbu.

Bez partiju finansētāju interesēm ir arī citi faktori, kuri nosaka partiju darbības prioritātes Saeimā. Piemēram, visas 8. Saeimā pārstāvētās partijas (arī PCTVL un Saskaņa) parakstīja līgumu, ka pilnībā pakļausies un veicinās Latvijas orientāciju uz iestāšanos ES un NATO. 9. un 10. Saeimas deputātiem lika nobalsot par slepenībā turēto vienošanos ar SVF un EK. Valsts prezidents Valdis Zatlers (man patiesi žēl noskatīties uz šā kādreiz cienījamā ķirurga degradāciju līdz politiska mērkaķa statusam, kurš vairs neuzdrošinās paust nevienu patstāvīgu domu), lai atkratītos no „zoodārza prezidenta" statusa un kļūtu „starptautiski respektabls", devās privātā vizītē pie ietekmīgā finanšu terorista Džordža Sorosa. Nesen viņš guva arī Vatikāna svētību, un nu sevi pasludinājis par „vislabāko kandidātu".

Bez tam Saeimas darbība ir pakārtota arī citiem starptautiskiem līgumiem, kuri ir prioritāri attiecībā pret nacionālajiem likumiem. Piemēram, līgums ar SVF, Pasaules Banku, Starptautisko Tirdzniecības organizāciju, Kioto protokolu un neskaitāmām citām organizācijām un līgumiem, kuriem Latvija pievienojusies uz diskriminējošiem noteikumiem un kuri reglamentē burtiski visas mūsu dzīves jomas. Īpaši amizanti uz šo regulējošo līgumu fona izskan „brīvā tirgus" ideologu spriedelējumi, jo patiesībā nekad agrāk starptautiskā tirgus joma nav bijusi tik reglamentēta un balstīta uz dubultstandartiem kā tagad, XXI gadsimtā.

Taču visšokējošākais bija gandrīz simtprocentīgs Saeimas atbalsts Lisabonas līguma ratifikācijai, to pat neizlasot. Līdz ar šo balsojumu Saeima lielum lielāko daļu savu nominālo pilnvaru valstij svarīgāko jautājumu lemšanā deleģējusi Briselei. Tagad Saeimu vairs nevar īsti saukt par likumdevēju, jo tā tikai piemēro likumus Briseles nospraustajām vadlīnijām.

Taču arī pakļautība Briselei nav nedalīta, jo vēl verdziskāk Latvijas okupācijas administrācija pakļaujas Vašingtonai. Patiesībā Latvija Eiropas Savienībā uzņēmusies arī ASV kontrolēta Trojas zirga funkcijas. Aizvien biežāk ES intereses nonāk pretrunā ar ASV impērisko stratēģiju. Sevišķi uzkrītoši tas bija vērojams pirms Irākas kara, kad ietekmīgākās ES dalībvalstis Vācija un Francija bija pret karu, bet Latvija pasteidzās iekļauties „gribošo koalīcijā" un iniciēja ES sadalīšanos „vecajā Eiropā" un „jaunajā Eiropā", par ko saņēma uzslavas no Vašingtonas.

Patiešām grūti saprast, par kādu „neatkarību" 4. maija svinīgajos pasākumos runās okupācijas režīma angažētie oratori. Pirmais Latvijas pilsoņu pasākums Latvijas neatkarības atjaunošanas virzienā varētu būt šo pasākumu pilnīgs boikots. Manuprāt, katram godprātīgam Latvijas pilsonim būtu nicinājumā un kaunā jānovēršas no šādiem okupācijas administrācijas organizētiem PR pasākumiem.

Taču šī bēdīgā aina varētu būtiski mainīties, ja sabiedrība būtu organizēta un apzinātos savas suverena tiesības Latvijā. Par to turpmākajās raksta nodaļās.

Raksta pirmajās daļās esmu uzsvēris šādus galvenos secinājumus:

-       jau kopš neatkarības pasludināšanas Latvijā īstenota īpaša „brīvā tirgus" politika, kuru ierasts saukt par neoliberālismu jeb „Vašingtonas konsensu", kuru pat galvenā šīs politikas uzspiešanas instrumenta SVF izpilddirektors Dominiks Strauss-Kāns atzinis par nācijām kaitīgu un atstājamu pagātnē. Līdzīgu politiku Latvijai uzspiež ES birokrātiskais centrs Brisele. Šīs politikas sekas ir Latvijas deindustrializācija, nepieredzēta sabiedrības polarizācija bagātajos un nabagos, pakļaušana starptautisko banku karteļa diktātam, kolonizācija, masveida izceļošana, demogrāfiskā katastrofa un genocīds;

-       cilvēku demokrātijas vietā Latvijā ieviesta „naudas demokrātija", t.i., principa „viens cilvēks viena balss" vietā ieviests princips „viens dolārs viena balss";

-        Latvijas suverenitāte pa šiem gadiem ir pilnīgi zaudēta, valsts institūcijas faktiski pārvērstas par koloniālo vai okupācijas administrāciju, Latvijas tautai nav atstātas nekādas Satversmē paredzētās valsts politikas ietekmēšanas sviras un instrumenti; faktiski koloniālā administrācija ir atklāti atteikusies no atbildības par Latvijas nākotni, ko labi raksturu finanšu ministra A.Vilka vaļsirdīgais izteiciens: "Ja Latvijas iedzīvotājam kaut kas nav pa prātam, viņš var doties strādāt uz ārzemēm, vai meklēt labāku darbu šeit pat. Valsts ar katru individuāli auklēties nevar";

-        arī pašas sabiedrības vairākums nav īsti izpratis notikušo pārmaiņu būtību, tāpēc turpina aktīvi vai pasīvi sadarboties ar okupācijas režīmu, apzināti vai neapzināti piedaloties savas valsts iznīcināšanā. Lai arī valda vispārēja neapmierinātība, tomēr sabiedrība kopumā ir pasīva, jo neredz izeju vai arī netic savām spējām kaut ko mainīt. Sabiedrība turpina maldīties okupācijas administrācijas un masu mēdiju iepotētajos stereotipos. Ja neskaita dažas stihiskas pelēkās ekonomikas izpausmes, kas orientētas uz izdzīvošanu ekstremālos apstākļos, Latvijā nav sākusies mērķtiecīga tautas pašorganizēšanās savas valsts atgūšanai. Tā vietā, lai atgūtu un sakārtotu savu valsti, arvien vairāk aktīvo cilvēku vienkārši aizbrauc, lai celtu citu valstu labklājību. Viņi ienīst un nolād Latvijā valdošo režīmu, taču nesaprot, ka patiesībā šim režīmam palīdz (uzlabo makroekonomiskos rādītājus), jo tieši tāds bija un ir okupācijas administrācijas mērķis: apgādāt ES veco dalībvalstu ekonomikas ar lētu baltās rases darbaspēku.

Lai arī pēdējā laikā vērojama zināma sabiedrības aktivizēšanās, taču pat šo akciju iniciatori nespēj izvēlēties vienojošus, mobilizējošus mērķus un šo mērķu sasniegšanas līdzekļus. Arvien dominē naivs priekšstats, ka kaut kas jāprasa no tiem, kas mūs šai purvā un iznīcībā ieveduši, jālamā kārtējā valdība vai jāmeklē vainīgie. Neveiksmes cilvēki mēģina izskaidrot ar politiķu korupciju, zagšanu vai nekompetenci, bet ne ar pieņemtajiem politiskajiem principiem, kuru rezultāti ir tikai likumsakarīgi.

Pārāk maz esam apzinājušies savu atbildību. „Brīvā tirgus" eksperiments Latvijā turpinās jau 20 gadus, tā rezultāti un tendences bija jūtamas jau 1991. gadā, bet mēs arvien visus šos gadus esam šo politiku pieņēmuši un sevi mānījuši ar ilūzijām, ka kaut kas var ar laiku uzlaboties vai brīnumainā kārtā nest pārticību. Lai cik to nepatīkami atzīt, mēs visi esam ar šo režīmu sadarbojušies, pasīvāk vai aktīvāk, apzināti vai neapzināti iekļāvušies tā graujošajās darbībās. Latvija tika demontēta mūsu acu priekšā, bet mēs esam klusējuši un pasīvi uz šo postu noskatījušies, it kā tas mūs neskartu, bet nereti arī paši iesaistījušies.

Raugoties un analizējot plašākā mērogā, patreizējā sociālā un saimnieciskā krīze (arī genocīds) ir tikai sekas kaut kam daudz fundamentālākam. Tā, pirmkārt, ir intelektuāla un morāla krīze ! Ja pat Latvijas izglītotākā cilvēku daļa 20 gados nav tikusi skaidrībā, ko nozīmē neoliberālā politika, tad tas liecina ne tikai par garīgu kūtrumu, bet arī par apkaunojošu konformismu, egoistisku izolēšanos no tautas, pielāgošanos un pat izkalpošanos iedomātajiem „pasaules varenajiem", liekulību un lišķību, iesaistīšanos vispārējā alkatībā, kad runāt patiesību šķiet neērti, jo tas var apdraudēt karjeru, var zaudēt ērtu darbu (sinekūru uz visas sabiedrības rēķina) vai ārvalstu grantus, tikt melnajos sarakstos. Faktiski jau nekas nav mainījies kopš padomju perioda kolektīvās šizofrēnijas laikiem, kad patiesību runāja vien virtuvēs, pīpētavās un reizēm privātās sarunās, bet publiski sludināja stīvo partijas ideoloģiju.

Taču tā ir tuvredzīga un negudra nostādne. Turpinoties Latvijas demontāžai, īpašumu un varas privatizācijai, aizvien straujāk zudīs arī ērtās darbavietas un ārvalstu fondu granti. Jo arī Latvijas kolonizētāji savus kolaborantus nicina un uzskata par neērtiem genocīda lieciniekiem. Vietējie kolaboranti tiks izmantoti, saudzēti un uzturēti ne dienu ilgāk, kā tas būs nepieciešams viņu saimniekiem. Pēc tam viņus sagaida Amerikas indiāņu liktenis.

Neviens Latvijas iedzīvotājs esošā režīma apstākļos nevar būt drošs par savu nākotni. Kuru katru dienu pie katrām durvīm var pieklauvēt bezdarbs, nabadzība, nesamaksājami parādi, pajumtes zaudēšana, izstumšana no aktīvās aprites. Kuru katru dienu var tikt izgaismota kolaborantu darbība pret savu tautu, atklāti un arestēti kolaborantu konti ārvalstu bankās, iznīcinātas gadiem rūpīgi veidotās karjeras.

Vienīgā garantija pret šādu notikumu iespējamību ir nostāšanās Latvijas interešu un tautas pusē, organizēšanās savas valsts atgūšanai.

Taču Latvija nav izolēta sala. Kas tikmēr notiek pasaulē?

Pasaule ir dramatisku pārmaiņu priekšā

Šķiet, atkārtojas 1930. gadu scenārijs: vispirms neierobežotas finanšu alkatības izraisīta krīze, pēc tam starptautiskās drošības sistēmas sagraušana (tad tā bija Nāciju Līgas, tagad ANO sistēma) un visbeidzot pasaules karš. Uzsvēršu dažus punktus, kas svarīgi arī Latvijai:

-       2008. gada globālā finanšu krīze nav beigusies, tikai iedzīta dziļumā; gaidāmi jauni, dramatiski nobrukumi, kas apdraudēs starptautisko tirdzniecību; visvairāk cietīs valstis, kas nav parūpējušās par sava nacionālā tirgus aizsardzību, pašu ražotas pārtikas un citu pirmās nepieciešamības izejvielu pietiekamību, kā arī importa aizvietošanas programmām. Šai ziņā Latvija ir īpaši ievainojama;

-         parazitējošo zombijbanku glābšana, kurā arī Latvija ieguldījusi 8,8 miljardus eiro, izraisījusi jaunus spekulāciju burbuļus glābšanai sadrukāto un aizņemto naudu zombijbankas izmanto spekulācijās ar pārtikas, naftas, gāzes un citu izejvielu cenām starptautiskajās biržās, izraisot strauju šo produktu cenu kāpšanu. Latvijā šo zombijbanku karteli pārstāv visas ārvalstu banku filiāles, kuras ne centu neiegulda tautsaimniecībā, bet tikai parazitē un diktē valdības politiku. Krīzes periodā būtu sevišķi svarīgi šīm bankām atņemt licences, piedzīt caur tiesu kompensācijas par parādu krīzes izraisīšanu un izraidīt. Ja to nedara valsts, tad to var izdarīt paši pilsoņi, šīs bankas boikotējot;

-       pasaules galvenās valūtas (ASV dolāri, eiro u.c.) strauji zaudē savu vērtību, par ko liecina straujā zelta un sudraba cenu augšana. Eiro sistēma ir galvenais iemesls, kas ES dalībvalstīm neļauj īstenot patstāvīgus krīzes pārvarēšanas pasākumus. Notiek pasaules mēroga valūtu karš, spekulatīvi uzbrukumi valstu ekonomikām. Ne dolāra, ne eiro nākotne nav droša. Šādā stāvoklī būtu svarīgi nodrošināties ar suverēnu savstarpējo norēķinu sistēmu, kā arī slēgt bartera tirdzniecības līgumus ar kaimiņvalstīm;

-        Latvijā izmēģināto krīzes izraisīšanas un parādos iedzīšanas modeli starptautiskā oligarhija pašlaik sāk izmantot pret citām Eiropas valstīm: Īriju, Islandi, Grieķiju, Spāniju, Portugāli, Itāliju, Lielbritāniju u.c. Līdz ar to arī šajās valstīs varam gaidīt strauju dzīves līmeņa krišanos, bezdarba pieaugumu, viesstrādnieku izraidīšanu. Daļa šo viesstrādnieku ir Latvijas iedzīvotāji;

-         vērojama mērķtiecīga Vidējo Austrumu, Ziemeļāfrikas un Vidusāzijas reģionu destabilizācija, kā arī militāro spēku koncentrēšanās šajos reģionos. Jūtams nodoms no šiem reģioniem izspiest pasaulē lielāko ražotāju Ķīnu, kā arī destabilizēt katru nacionālo valsti. ASV veic aktīvu karadarbību pret četrām valstīm (Afganistānu, Pakistānu, Irāku un Lībiju), rupji pārkāpjot starptautiskās drošības sistēmas principus. Vienlaikus šajās operācijās tiek ievilktas NATO dalībvalstis. Vācija cenšas neiesaistīties, bet Lielbritānija un Francija sākušas XIX gadsimtam raksturīgas militāras ekspedīcijas un nesankcionētas diversijas. Tiek apdraudētas Ķīnas, Irānas un Krievijas intereses. Kuru katru brīdi šī spriedze var pāraugt pilna mēroga pasaules karā ar kodolieroču izmantošanu. Jūtama Vašingtonai verdziski pakļāvīgo Latvijas „vistu vanagu" gatavība šajās impēriskajās avantūrās ievilkt arī Latviju. Būtu svarīgi, ja mēs šoreiz neatkārtotu XX gadsimtā pieļautās kļūdas, t.i., neļautu sevi ievilkt svešos, netaisnīgos karos. No otras puses, šādas starptautiskas jukas ir īstais brīdis, lai atjaunotu Latvijas neatkarību.

Priekšnoteikumi sekmīgai tautas kustībai un pašpārvaldei

Latvija XX gadsimtā ir daudz cietusi no šķelšanās starp rietumniekiem un austrumniekiem, sarkanajiem un baltajiem, bagātajiem un nabagiem, un no tā izrietošiem brāļu kariem. Labs paraugs varētu būt Lietuva, kas līdzīgos apstākļos nesteidzās karot svešu lielvalstu armijās, nedz masveidīgi evakuēties no savas zemes, un pat Lietuvas kompartija PSRS periodā centās aizstāvēt savas tautas intereses (neatradās savs Pelše un Voss). Vēl labāks piemērs ir XX gadsimta tautas kustības Indijā, ASV, daļēji arī Īrijā, kā arī pašās Baltijas valstīs 1990. gados, kurās pārmaiņas notika nevardarbīgi. Mūsu nav tik daudz, lai šķiestos ar dzīvo spēku, turklāt vardarbība un naids tikai izraisa jaunu vardarbības un naida vilni, un jaunu revanša vai atriebības ciklu, kamēr vēlamie risinājumi tā arī netiek panākti.

Ja pret tautu tiek vērsts mērķtiecīgs genocīds un ja tai atņemti citi konstitucionāli valsts politikas ietekmēšanas instrumenti, tad tautai ir tiesības un pat pienākums sevi aizstāvēt ar tiem nevardarbīgiem līdzekļiem, kādi tai konkrētajā situācijā ir pieejami: protesti, manifesta iesniegšana ar savām prasībām, brīdinājuma iesniegšana starptautiskām iestādēm, ka nekādi režīma ņemti aizņēmumi un uzņēmumu izpārdošana netiks atzīta, koloniālās administrācijas pasākumu sabotāža, iestāžu boikots, nesadarbošanās, nevardarbīga pretestība, izpārdodamo objektu aizsardzība, netaisnīgu likumu demonstratīva nepildīšana, nodokļu nemaksāšana, pelēkā ekonomika, alternatīvu struktūru un pat alternatīvas pašpārvaldes izveide u.c.

Lai šādas nevardarbīgas cīņas formas būtu efektīvas, tautai jābūt organizētai, solidārai (jāievēro princips: visi par vienu, viens par visiem), morāli pārākai par valdošo režīmu, izglītotai, ar skaidriem, taisnīgiem mērķiem, kā arī jāorientējas nevis uz uzvaru, atriebību vai esošās varas pārstāvju pazemošanu, bet gan uz taisnīgu risinājumu, kas var noslēgties ar nacionālu izlīgumu. Cīņu nedrīkst balstīt uz naida vai atriebības jūtām, vai uz tieksmi sagrābt varu vai jukās iedzīvoties, jo tas padara aklus un paver iespējas dažādām manipulācijām un provokācijām. Cīņa jābalsta pozitīvās emocijās mīlestībā uz savu tautu un zemi.

Birmingemas (ASV) kustības pārstāvis Džeimss Luters Bevels par to rakstīja:

„Birmingemas kustības panākumu atslēga slēpjas principā: "nevardarbīga kustība Birmingemā tiecas pēc taisnīguma un samierināšanās, nevis pēc uzvaras." Bez šādas fundamentālas izpratnes labākajā gadījumā ir iespējamas tikai demonstrācijas bez fiziskas vardarbības, bet ne sekmīga kustība. Ja kustība nav balstīta uz paškonfrontāciju, vainas atzīšanu un labošanos, tad tā nespēj pareizi izaicināt netaisnīgu sociālo politiku. Pašpārbaudes, vainas atzīšanas un labošanās trūkums kustībā izraisa organizatorisku šķelšanos."(.. )

„Ja kustības vadība personīgi jūtas apbēdināta vai sarūgtināta, tā tieksies pēc atriebības. Ja tā ir ambicioza, tā tieksies pēc uzvaras un slavas. Ja tā būs gļēva un alkatīga, tā lūkosies pēc politiska izdevīguma. Tāpēc sekmīgas kustības vadībai sava griba jāpakļauj tikai Dieva gribai, jākalpo nācijas konstitucionālajām interesēm, visu pilsoņu tiesībām, interesēm un labklājībai."(..)

„Kustībai, kas tiecas pēc risinājuma, nevis uzvaras, absolūti nepieciešams morālais pārākums. Ja kāds neatzīst savu vainu, nenožēlo un nepiedod, viņa darbība būs orientēta nevis uz risinājumu, bet uz atriebību. Tāpēc tie, kuri nekad nespēj atzīt vainu, labot savas kļūdas un piedot citiem, nekad nespēs pareizi izprast sociālo problēmu, noteikt tās cēloņus un rast risinājumu. Ja nav atzīšanās, labošanās un piedošanas, persona neapzināti nostājas pašaizsardzībā vai uzbrūk citiem. Šī persona tāpēc nespēj koncentrēties uz problēmu un tās risinājumu."(.. )

Par nevardarbīgas pretošanās un nesadarbošanās kustības filozofisko un psiholoģisko būtību daudz rakstījis Mahatma Gandijs, kura domas un praktiskos apsvērumus, iztulkotus latviski, variet palasīt šeit.

Latviešu valodā iztulkota arī Džīna Šarpa grāmata „Patstāvīga valsts aizsardzība bez posta un kara", kuras tekstu var ielādēt šeit.

Augšanas grūtības

Martā un aprīļa sākumā biju iesaistījies „Tautai pietiek" domubiedru (turpmāk DB) grupā, kas draugiem.lv portālā organizēja 24. marta protesta akciju pret elektrības tarifu pacelšanu. Biju mītiņa Rezolūci jas teksta autors un aktīvs diskusiju dalībnieks.

Lai gan katra mērķtiecīga aktivitāte visai sabiedrībai svarīgu mērķu sasniegšanā vērtējama atzinīgi, tomēr jāatzīst, ka kopumā šis pasākums bija nesagatavots un haotisks. It kā veselu mēnesi turpinājās interneta diskusijas, tajās no 900 cilvēku lielās domubiedru grupas aktīvi piedalījās tikai daži, un pat šie aktīvākie, izrādās, nebija sapratuši, ka mītiņš ir pieņēmis Rezolūciju ar izklāstu, konkrētām prasībām un pat konstruktīvu piedāvājumu tautsaimniecības attīstības stratēģijai. Lai gan mītiņa dalībnieki par Rezolūciju nobalsoja un tā tika iesniegta koloniālajai administrācijai (Saeimai un Valsts Prezidentam), pat mītiņa aktīvākie organizatori bija sapratuši, ka es lasu savu runu (nevis iepriekš izdiskutētu Rezolūciju), un aizrādīja, ka varēju gan mazliet īsāk izteikties (lai gan mītiņā vispār nebija nevienas iepriekš gatavotas, pārdomātas runas, un bija jādomā, kā aizpildīt laiku).

Sekas šādam haotiskam pasākumam ir likumsakarīgas nekāda rezultāta. Ne Prezidenta administrācija, ne Saeima uz Rezolūciju neatbildēja pēc būtības (lai gan to prasa likums), un mītiņa organizatori tādu atbildi pat negaidīja un neprasīja. Tiekoties ar Ekonomikas ministru, domubiedru grupas pārstāvji paši bija aizmirsuši par savu Rezolūciju un vairākas stundas ar ministru pļāpāja par pavisam citām tēmām.

Beigās vispār nevarēja saprast, tieši kuri cilvēki ir DB grupas izvirzītie pārstāji, kas ir koordinatori un, ja tādi ir (par ko man neizdevās pārliecināties), ko viņi vispār dara, kāda ir viņu atbildība? Kad ierosināju dibināt konkrētas darba grupas pa jomām, atsaucās tikai daži, bet arī tie neuzņēmās šādas grupas patiešām veidot, bet acīmredzot gaidīja (arvien gaida), ka to uzņemsies kāds cits.

Nu jau vairākas nedēļas DB grupa „Tautai pietiek" diskutē par akcijas rīkošanu 4. maijā Esplanādē. Šoreiz nav pat Rezolūcijas vai kāda cita teksta projekta, un vispār nav saprotams, kāds būs pasākuma mērķis. Viens anonīms dalībnieks aicina turpināt prasīt atcelt paaugstinātos elektrības tarifus, cits rosina prasīt Ekonomikas ministra demisiju, cits mudina izvēlēties radikālākas metodes ceļu un Saeimas nama bloķēšanu, līdz valdību piespiedīsim darboties tautas interesēs, vēl cits, pats būdams krievs, neveselīgi satraucies, vai tik DB grupa nav sabiedrojusies ar radikālām krievu organizācijām, kuras vāc parakstus par otru Valsts valodu. Lielum lielākā komentāru daļa vispār nav par tēmu.

Šo kritiku nebiju domājis, lai „noliktu" vai kaut kā nomelnotu, izsmietu šo DB grupu, atzīstu arī pats savu nespēju citus iedvesmot sakarīgākai darbībai. Taču šī pieredze liecina, cik nesagatavotā stāvoklī ir pat mūsu sabiedrības aktīvākā, atsaucīgākā daļa. Un šis konstatējums ir ļoti svarīgs, lai saprastu, kurā virzienā turpmāk jāpiestrādā, uz ko jāvērš pastiprināta uzmanība.

Jābeidz vaimanāt, jāuzņemas atbildība

Bet, protams, ka ceļu un tiltu bloķēšana, vai visas valsts ģenerālstreiks, ir ļoti efektīvas metodes politikas ietekmēšanai, bet vai mēs uz to esam spējīgi bez ilgstoša organizēšanās un gatavošanās darba?

Šķiet, vispilnīgāk tādas protesta un ietekmēšanas metodes ir apguvuši francūži. Viņi dažu dienu laikā spēj izvest uz ielām miljonus, nobloķēt ne tikai satiksmi (auto, dzelzceļa, gaisa), bet visu valsts infrastruktūru. Vēl nesen francūži burtiski okupēja dažas amerikāņiem piederošas ražotnes, arestēja uzņēmumu vadību, panāca kompensāciju izmaksu utt. Taču francūži šādas revolucionāras metodes ir slīpējuši jau kopš Lielās franču revolūcijas laikiem, Francijā darbojas gadsimtiem organizētas masu arodbiedrības, ir solidāra sabiedrība, skaidri cilvēka cienīgas dzīves un taisnīguma orientieri, dziļas pilsonisko aktivitāšu tradīcijas, dažādu novirzienu prese, klubi, kooperatīvi utt. Tāpēc tieši Francija ir zeme, kas, vienlaikus būdama ES dibinātāja, ir sev izcīnījusi izņēmuma stāvokli, kas to pasargā no daudzām Briseles pārmērībām.

Jā, no Francijas mēs daudz varam mācīties, studēt viņu pieredzi, bet savas pilsoniskās ietekmes sviras mums tomēr jāveido pašiem, un tas būs ļoti ietilpīgs darbs. Ha, Latvijas arodbiedrību „šefiem" un citiem būtu jānoskatās filma „Meltdown The Secret History of the Global Financial Collapse", kurā franču arodbiedrību vadītāji personīgi vada savas arodbiedrības biedru ielu akcijas, personīgi šturmē blēdīgus uzņēmumus, arestē un tumšās telpās iespundē uzņēmuma vadību ar visiem ārvalstu akcionāriem. Tad mēs sapratīsim, ka Latvijā nav ne īstu arodbiedrību, ne īstu partiju, ne kādu citu organizāciju. Katrs esam pats par sevi. Viss pastāv tikai formāli un uz papīra, bet šajā formā nav nekāda satura, nedz sava mērķa viens vienīgs receklis, kas ieņem katra trauka formu, kurā to lej. Mūsu arodbiedrības tikai tēlo, ka pastāv, bet patiesībā ir pakļāvīgas koloniālā režīma marionetes, pazemīgi lūdzēji pie ārvalstu fondu virtuves durvīm.

Mēs nevis dzīvojam un stāvam uz savas zemes, bet bailīgi eksistējam, lienam kā ēnas un spēlējam lomas, kuras mums iedalījuši citi. Jau 20 gadus pret mums īsteno genocīdu, mūsu suverenitāte sen izbārstīta pa visu pasauli, bet mēs arvien tēlojam, ka dzīvojam neatkarīgā, eiropeiskā valstī, gatavojamies iet uz oficiālajiem 4. maija pasākumiem, klausīties falšas runas, saņemt apbalvojumus par līdzdalību savas valsts iznīdēšanā un vakarā baudīt salūtu?

Ļaudīm patīk mazohistiski vaimanāt par prihvatizatoriem, zagļiem, kampējiem, bet ko darījām mēs paši laikā, kad notika šī zagšana un kampšana? Vai cukurbiešu audzētāji un pārstrādātāji paši nepiekrita saņemt personīgu kompensāciju, lai likvidētu visu cukura rūpniecību? Vai patērētāju sabiedrību biedri pasīvi nenoskatījās, kā viņu īpašumus izpārdod kaut kādas privātpersonas? Vai ļautiņi paši nenesa savu naudu uz banku „Baltija" un citiem blēžiem, lai pelnītu „lielos procentus"? Vai zemi un namus ārzemniekiem nepārdeva mūsu pašu bāliņi un māsiņas? Vai strādnieki, kuru uzņēmumus bija nolemts sagriezt metāllūžņos, paši to neļāva, noticot pasakainiem solījumiem? Vai mēs paši vēl un vēl nebalsojām par tiem, kas visu acu priekšā atkārtoti zog un kampj? Vai mēs paši (vismaz lielākā daļa) nenobalsojām arī par Latvijas suverenitātes atdošanu Briselei? Vai mēs paši nepagriezām muguras saviem uzņēmējiem, precēm un veikaliem, lai bariem drāztos uz ārvalstu lielveikaliem un bankām, pirktu spožos papīros ievīstītus atkritumproduktus un reklāmpreces, bez apdoma grābtu šķietami lētos kredītus, dzīvotu pāri saviem nopelnītiem līdzekļiem? Vai paši nepirkām nekustāmos īpašumus ar vienīgo nodomu vēlāk tos pārdot dārgāk? Pārdot vienalga kam?

Var jau taisnoties, ka mēs tolaik nezinājām, kā darbojas „brīvā tirgus" sistēma, ka noticējām solījumiem, bijām saskatījušies ziepju operas, kurās cilvēki dzīvo dīkdienīgi un bez rūpēm. Mēs šīs samākslotās drāmas noturējām par reālo dzīvi, kāda iespējama arī mums.

Bet vai tas mūs atbrīvo no atbildības, vai tad nav jādomā ar savām galvām, vispirms tādi jautājumi jāizpēta, jāizsver? Vai kaut kur sirds dziļumos nejutām, ka īsti labi tas tomēr nav, bet darījām tik un tā?

Kas ir cilvēks bez atbildības? Kurš vispār rēķināsies ar cilvēku, kas ir lētticīgs un bez atbildības? Protams, arī tiem, kas solīja un mānīja, ir sava atbildība, bet tas mūs neatbrīvo no mūsu personīgās atbildības daļas. Uzņemties atbildību ir priekšnoteikums, lai neatkārtotu vecās kļūdas un lai mēs spētu izvēlēties jaunus mērķus un mobilizēties to sasniegšanai. Jā, mēs visi to, kas noticis, pieļāvām un izjutām savas maldīšanās sekas, bet tagad mēs, to visu apzinoties, izlemjam rīkoties citādāk, savu dzīvi un vērtības mainīt.

„Atbildīgs" nozīmē „atbildēt spējīgs": atbildēt spējīgs par savu rīcību un tās sekām, atbildēt spējīgs par savu solījumu vai apņēmību, atbildēt spējīgs uz izaicinājumu utt. Tikai atbildēt spējīgs cilvēks spēj arī mainīties, jo viņš atzīst un līdz ar to izprot patiesos savas nelaimes cēloņus un spēj pieņemt nepieciešamos lēmumus. Piemēram, tipisks dzērājs ir atbildēt nespējīgs, tāpēc dzer vēl un vēl. Viņš neuzņemas savu atbildību, tāpēc iemeslus dzeršanai meklē un atrod ārpus sevis: vainīga sieva, priekšnieks, draugs, pudeles brālis, neveiksme, apstākļi, arī veiksme, kas „jāatzīmē" utt. Viņš nedzertu, ja nebūtu šo ārējo apstākļu…

Gluži līdzīgi mēs esam ieciklējušies Latvijas nelaimēs vainojam tikai ārējos apstākļus, atsakāmies redzēt, ka bez mūsu personīgās līdzdalības un sadarbošanās tā nemaz nevarētu notikt. Šo domu ir ārkārtīgi svarīgi saprast un pieņemt. Tikai tad būsim gatavi labām pārmaiņām. Kā teicis Mahatma Gandijs: „Ja vēlies pārmaiņas, pats kļūsti par šīm pārmaiņām!"

Manuprāt, interneta sarakste un diskusijas, lai arī reizēm var būt lietderīgas, tomēr nav īstā vide kustības organizēšanai. Nepieciešama dzīva cilvēku saskarsme un mijiedarbība. Tāpēc, manuprāt, katrā pilsētā, lielpilsētas rajonā un biežāk apdzīvotos pagastu centros jāizvēlas piemērota vieta un laiks, un jāpiesaka permanenta akcija.

Vismaz reizi nedēļā jātiekas, jāsagatavo runas par konkrētām tēmām, jārīko lekcijas un priekšlasījumi, jāanalizē valsts un vietējie apstākļi, jākoncentrējas uz atbalsta grupu veidošanu, kuras ar laiku veidosies par rīcības komitejām un uzņemsies konkrētas funkcijas.

Viss jārada pašiem, turklāt no nulles

Ja tautai liegti konstitucionālie instrumenti valsts politikas iespaidošanai un ja pret tautu vērsts genocīds, tad tautai pašai jārada savi nevardarbīgi instrumenti, ar kuriem prasmīgi un atbildīgi īstenot savas suverenās tiesības. Lai šos instrumentus pilnībā un efektīvi izmantotu, tautai jābūt organizētai. Tātad katrā rajonā un apdzīvotā vietā kādam jāuzņemas iniciatīva un atbildība sameklēt domubiedrus un tos organizēt bezpartejiskās aktīvistu grupās, ap kurām kā ap kristāliem veidosies jaunās Latvijas struktūras, aizsardzības un atbalsta punkti. Vēlāk primāro organizāciju pārstāvji veidos pašvaldību, novadu, reģionālos un republikāniskos koordinācijas centrus.

Faktiski viss jāveido no nulles, no tukšas lapas, aiz pagātnes durvīm atstājot savu veco ideoloģisko, politisko, reliģisko, sociālo, mantisko, etnisko, kastu, profesionālo, izglītības, ieņemamā amata un citu aizspriedumu bagāžu, kas līdz šim mūs šķīra, dalīja, naidoja, drumstaloja, lika konkurēt (nevis sadarboties) un atomizēja.

Vai tā šķiet utopija? Padomāsim vēlreiz.

Mūsu sabiedrība šajos gados ir līdz smieklīgumam sadrumstalota katrs par sevi un katrs savā iedomātā čaulā. Mēs automātiski citiem pielīmējam etiķetes vai birkas un no viņiem norobežojamies, ceļam barjeras. Mēs cits citam neticam, jo šķiet, ka katrs, kas mums pilnīgi nepiekrīt vai mūsu mazajā tusiņā īsti neiederas, nav labs, nav uzticams. Mēs arī paši sev neticam, jo nespējam līdzināties stila žurnālos, šovos un reklāmās uzburtajām ikonām. Mums vairāk kastu nekā XIX gadsimta Indijā: biezie, ierēdņi, bezdarbnieki, bomži, pareizie un vispareizākie ticīgie, nacionālisti, pofigisti, eiromīļi, skeptiķi, urlas, gansi, kampēji, liberasti, sarkanie, taukmūļi utt. Ja katrs uz jauno iesākumu ieradīsimies ar savu apsūbējušo sociālo, reliģisko vai politisko masku, ar savām īpašajām pretenzijām, iedomātiem nopelniem, nemainīgo gudrību, neārstējamo stulbumu vai nekļūdīgumu, vienīgajiem pareizajiem vai vienmēr nepareizajiem uzskatiem, vai mēs vispār spēsim sarunāties, saprasties un par kaut ko vienoties?

Es jau „Tautai pietiek!" DB grupas diskusijās ievēroju, ka katra diskusija tiek iedzīta strupceļā vai novirzīta uz pavisam citu tēmu, tiklīdz parādās kāds aktīvs „nelokāmas pārliecības" un „vienīgās patiesības, vienīgās idejas" cīnītājs, kas citiem cenšas uzspiest savu „vienīgo pareizo" dienaskārtību. Lai arī šim cenosim nav nekāda plāna vai koncepcijas, tikai stīva poza un daži pāris vārdos formulējami lozungi, kurus viņš gatavs atkārtot kaut 1000 un vienu reizi, katru reizi uzsverot „kas nav ar mums, tas ir pret mums". Citus tādi censoņi nomāc ar savu maniakālo neatlaidību un iespēju neierobežotu laiku sēdēt internetā.

Ja jau šos 20 gadus mūsu „nemaldīgā gudrība" nav palīdzējusi Latvijai, ja neviena algota „eksperta" prognoze nav piepildījusies, tad tas ir nopietns iemesls pat „viskompetentākajiem profesionāļiem" izjust zināmu pazemību un ar atvērtu prātu visu labi pārdomāt, vērīgi ieklausoties arī citos. Tikai idiots spēj nemitīgi atkārtot vienu un to pašu darbību, katru reizi cerot uz citu iznākumu.

Tās sociālās lomas, kādas ikdienā esam pieraduši spēlēt, ir tikai mūsu ego radītas vai nekritiski pieņemtas prāta konstrukcijas, kuras kritiskos apstākļos saplīst kā ziepju burbuļi, un kuras, kad būsim uz nāves gultas, mums šķitīs muļķīgas un absolūti nesvarīgas. Taču šīs sociālās maskas un iedomas mums neļauj sazināties, nemaz nerunājot par saprašanos un vienošanos siržu vai dvēseļu līmenī, kurā slēpjas cilvēka dziļākā būtība. Ja mēs vēlamies savai kustībai likt veselīgus un noturīgus pamatus, tie jābalsta tieši siržu vienībā, jāmācās sazināties sirsnīgi un līdz galam godīgi, kā arī uzklausīt citam citu.

Raksts palika nepabeigts

2011. gada 25. aprīlis

Melnais bruņinieks ir eiropietis, kangars eirooptimists

Pēc Latvijas iekļaušanas ES eirooptimistiskie politiķi triumfējoši paziņoja, ka nu, beidzot, pēc 60 gadu pārtraukuma, Latvija ir atgriezusies Eiropā, kur tā vienmēr bijusi. Viens no pirmajiem lielajiem projektiem pēc valsts neatkarības atjaunošanas bija vācu bruņniecības simbola „Melngalvju nama" atjaunošana pašā Rīgas centrā, vēlāk blakus parādījās arī gluži koloniāla stila „rātsnams", sabojājot strēlnieku laukuma kopainu. Vienlaikus tika atjaunoti un uzspodrināti vairāki citi svešo kungu godināšanas kulti un slava Kurzemes hercogs Jēkabs, „labie zviedru laiki", Hanzas savienība u.c. Vairākas ielas un citi objekti, kuri padomju periodā dažādās Latvijas pilsētās nesa latviešu atmodas darbinieku vārdus, piemēram, E. Veidenbauma iela, tika pārdēvēti, piešķirot tiem eiropeiskus nosaukumus. Gluži vecajā ģermāņu koloniālā kultūrtrēģerisma garā viss eiropeiskais un rietumnieciskais tika saukts par „civilizētu", it kā vietējie iedzīvotāji būtu kokos dzīvojoši mežoņi. Tātad jau no pirmās „neatkarības" dienas Latvija tika gatavota jaunai kolonizācijai, šajā procesā iesaistot visu radošo inteliģenci, masu mēdijus un citus „pareizā toņa" diktētājus.

Latvijas pirmā kolonizācija

Jau XII gadsimtā Daugavas grīvā piestāja kuģi ar vācu tirgotājiem, kuri baltu un lībiešu virsaišiem piedāvāja brīvu tirdzniecību un citus patīkamus vilinājumus. Protams, tirdzniecībai nepieciešama infrastruktūra un savi noteikumi. Tā tika panākta vienošanās par pirmo tirdzniecības apmetņu, baznīcu un arī cietokšņu būvi. Baltu un lībiešu virsaiši ar svešiniekiem noslēdza drošības un sadarbības līgumus. Sākumā viss noritēja draudzīgi, un reti kuram radās kādas aizdomas.

Protams, līgumi paredzēja svešiniekiem dažādas priekšrocības un mantojamas privilēģijas. Kaut reizi gadā katram iezemietim, izņemot labiešus, nācās pildīt klaušas jauno kungu īpašumos, kara gadījumos bija pienākums pulcēties kungu karadraudzēs, bet citādi dzīve sākutnēji ritēja šķietami ierastās sliedēs. Tas nekas, ka arvien vairāk nācās dalīties ar iebraucējiem, tas nekas, ka karošana iznāca galvenokārt ar radniecīgajām baltu, lībiešu un igauņu ciltīm, kamēr tās visas bija parakstījušas līdzīgus vasaļu līgumus ar vācu ordeni un citām tā laika reģionālām un starptautiskajām institūcijām (nacionālas valstis tajā laikā nepastāvēja).

Kad svešinieku vara bija gana droša un konsolidēta, tad gan parādījās eiropiešu īstie nodomi: pilnīga Baltijas zemju pakļaušana, pilnīga vara pār dzimtcilvēkiem viņu atbruņošana un visu tiesību atņemšana, arvien pieaugošas klaušas un citādi spaidi. Un baltvāciešu vara pastāvēja ilgi, arī tajos pāris gadsimtos, kad pašreizējā Latvijas un Igaunijas teritorija bija iekļauta Krievijas impērijā.

Vēl pavisam nesen XIX gadsimtā latvietim savā teritorijā nebija nekādu tiesību. Bez svešā kunga vai viņa pārvaldnieka ziņas latvietis nedrīkstēja ne makšķerēt, ne medīt, ne šūpulim līksti nocirst kungu īpašumos.

Šo vācu un citu eiropiešu muižnieku absolūto varu satricināja pirmie latviešu un igauņu dzimtcilvēku nemieri, piemēram, Kauguru nemieri, dzimtbūšanas atcelšana, 1905. gada revolūcija un I pasaules karš, kurā Krievijas impērija cīnījās ar Vācijas impēriju.

Viens no apvienotās Vācijas (Vācija kā valsts izveidojās vien XIX gadsimtā) impērijas mērķiem I pasaules karā bija Kurzemes un vēlāk arī visas Baltijas kolonizācija, Kurzemē vien plānojot izmitināt ap 2 miljoniem vācu kolonistu. Arī II pasaules kara laikā tika izstrādāti plaši Ostlandes teritoriju kolonizācijas plāni, kuri neīstenojās. Bija nepieciešami jau minētie 60 gadi, lai Latvijas kolonizāciju varētu atsākt nu jau zem Eiropas Savienības jumta, kolonizējamo teritoriju demokrātiski dalot ietekmes sfērās ar citām vecajām ES dalībvalstīm: galvenokārt Skandināvijas valstīm (Zviedriju, Norvēģiju) un Dāniju. Tātad valstīm, kuras veidojušās no kareivīgajām ģermāņu ciltīm. Vācija pēc izietajiem denacifikācijas un kolektīvās vainas uzņemšanās procesiem patlaban nav tik agresīva, taču neiztiek arī bez tās. Vēl viena valsts ar jūtamu ģermāņu asiņu piejaukumu ir Lielbritānija, kurai liela ietekme starptautiskajā finanšu jomā, kā arī gadsimtos izsmalcinātas koloniālās pārvaldīšanas tradīcijas un nepārspēta koloniālās diplomātijas skola.

Koloniālisma restaurācija

Ja pirmā Latvijas Republika sākās ar zemes reformu, kuras ietvaros tika nacionalizētas svešo kungu muižas, to vietā iekārtojot valsts paraugsaimniecības, skolas, kooperatīvus, selekcijas saimniecības un jaunsaimniecības, tad otrā Latvijas Republika sākās ar denacionalizāciju. Jaunajai varai rūpēja ne tik daudz bijušo īpašnieku labklājība vai vēsturiskais taisnīgums, cik mērķis demontēt visu nacionālo infrastruktūru: lauku un zvejas lielsaimniecības, bagātās mežrūpnieku organizācijas, tehnikas parkus un to apkalpojošo infrastruktūru, ražotnes, kultūras infrastruktūru. Tas tika izdarīts administratīviem līdzekļiem, pieņemot politiskus lēmumus, īstenojot teritoriālo reformu, nogriežot budžetu. Šie pasākumi bija tik radikāli, ka jau pirmajā gadā tūkstošiem ģimeņu zaudēja darbu un iztiku: daudzi vīrieši, zaudējuši jēgu dzīvei, nodzērās, daudzas sievietes bija spiestas pārdoties seksa verdzībā. Pat daudzi bērni kļuva par lēti pērkamiem vergiem svešinieku perverso tieksmju apmierināšanai.

Lai nevarētu nostiprināties tās ģimenes, kuras atguva vai no jauna paņēma zemi saimniekošanai, tika atvērts tirgus neierobežotam importam, kā arī masveida kontrabandai. Vienlaikus tika likvidēta patērētāju biedrību struktūra, paverot ceļu ārvalstu lielveikaliem. Vēlāk ārzemniekiem tika pārdota praktiski visa banku sistēma.

Liela daļa valsts mežu tika uz 99 gadiem izīrēta skandināvu firmām, demagoģiski, bet neatlaidīgi tika steidzināta likumu pieņemšana par zemes tirgus atbrīvošanu.

Ap 1995. gadu tika noslēgti brīvās tirdzniecības līgumi ar ES un Baltijas valstīm, kuri darbojās vienā virzienā, t.i. no Eiropas varēja ievest visu un bez ierobežojumiem, kamēr eksports uz Eiropu tika maksimāli apgrūtināts ar grūti pārvaramu ierobežojumu, formalitāšu un pārbaužu barjeru. Viena no lielākajām barjerām, protams, bija augstais lata kurss, kas labvēlīgs importam un kontrabandai, bet sadārdzina un padara konkurētnespējīgu eksportu. Līdzīgi procesi tika īstenoti arī rūpnieciskajā sektorā privatizācijas aizsegā tas tika vai nu iztirgots par sviestmaizes cenu vai sagriezts metāllūžņos. Tika un arvien tiek darīts viss, lai iznīcinātu un finansiāli nožņaugtu vietējo, nacionālo, bet pavērtu durvis ārzemniekiem. Tieši tā saprotama „brīvā tirgus" būtība un mērķis atbrīvot nacionālo tirgu ārvalstnieku intervencei.

Atbilstoši SVF un ES noteikumiem atsakoties emitēt tautsaimniecības funkcionēšanai nepieciešamo naudu, vienlaikus atsakoties no tirgus aizsardzības, ielaižot ārvalstu bankas un nekontrolējot Latvijā ieplūstošās karsto (spekulatīvo) investīciju plūsmas, Latvijas valdība mērķtiecīgi audzēja ārējo parādu un pieļāva spekulatīvo burbuļu veidošanos, kuru iznākums ir parādu krīze. Parādā ir gan pati valsts, gan uzņēmumi, gan daudzas privātpersonas. Šie parādi ir galvenokārt ārzemniekiem un strauji pieaug.

Pakļaujoties tām pašām institūcijām, pašlaik valdība, kuru pareizāk būtu saukt par koloniālo administrāciju, turpina žņaugt tautsaimniecību: uzskrūvē nodokļus, samazina izdevumus, iedzen bankrotā gan uzņēmumus, gan cilvēkus. Bez darba un iztikas palikušie iedzīvotāji ir spiesti vai nu zagt un laupīt (palielinās noziegumu skaits), vai arī izbraukt no Latvijas, šo teritoriju atbrīvojot kādiem citiem.

Krīze, saimnieciskā depresija un parādi ir laiks, kad visu var nopirkt ļoti lēti. Un šis stāvoklis, ko raksturo mērķtiecīga krīzes padziļināšana un parādu uzkrāšana, tiek uzturēts apzināti valsts politikas līmenī. Ārvalstu bankas nacionālo ražošanu nefinansē, tas aizliegts arī pēdējai valstij piederošajai bankai Hipotēku bankai. Jebkādi ceļi attīstībai slēgti pat mazajiem uzņēmējiem. Piemēram, Valsts Nodarbinātības dienesta programmā „Atbalsts komercdarbības vai pašnodarbinātības uzsākšanai" ir sīki uzskaitītas nozares, kuras valsts nedrīkst finansēt vai atbalstīt.

Izmantojot mērķtiecīgi uzturēto krīzi, ārzemnieki jau ir sākuši Latvijas zemes kolonizāciju. Kā parasti, precīzas statistikas nav, bet pat koloniālās administrācijas angažētajā presē parādās raksti par to, kā arvien lielākas zemes un mežu teritorijas nonāk ārzemnieku īpašumā. Lai arī uz trim gadiem atlikta pilnīga lauksaimnieciski izmantojamās zemes tirgus atvēršana ārzemniekiem, tas ir tikai formāls šķērslis, jo zemi ārzemnieki var brīvi nopirkt, reģistrējot Latvijā firmu. Zemes cenas Latvijā, salīdzinot ar Rietumeiropu, ir fantastiski zemas, tāpēc zemi var nopirkt pat ārzemnieks, kurš savā dzimtenē ir bezdarbnieks. Protams, viņam ir pieejami arī kredīti.

Pēc pēdējiem datiem, lauksaimnieciski izmantojamas zemes hektārs Dānijā maksā vidēji 21 000 eiro, Anglijā 18 000 eiro, Īrijā 20 000 eiro, Beļģijā 19 000 eiro, Holandē 30 000 eiro, Vācijā 19 000 eiro. Viszemākās cenas ir Bulgārijā tikai 1900 eiro par hektāru, bet Latvijā mazliet vairāk.

Milzīgas teritorijas Latvijā, pat veseli pagasti, jau pieder ārzemniekiem. Dažās no tām jau ir sākta ražošana, piemēram, bēdīgi slavenajās dāņu cūku nobarošanas fermās. Ārzemnieki to var atļauties tāpēc, ka bauda gan vietējās koloniālās administrācijas piešķirtās priekšrocības un atbalstu, gan savu mītnes zemju, piemēram, Dānijas atbalstu un subsīdijas. Protams, ārzemniekiem tiek ļauts sacūkot arī Latvijas dabu, ko viņi nevarētu darīt savā dzimtenē.

Taču lielākajā daļā ārzemniekiem piederošo teritoriju pagaidām nekas nenotiek. Varbūt tas tāpēc, lai priekšlaicīgi neradītu trauksmi vietējā sabiedrībā, varbūt tāpēc, ka tiek nogaidītas kādas īpašas politiskās pārmaiņas (parādos iedzītai valstij var diktēt), taču zemes kolonizācija turpinās straujos tempos. Jo vairāk vietējo saimniecību iznīkst un vairāk vietējo cilvēku izbrauc, jo vairāk zemes nonāk tirgū lētai ārzemnieku uzpirkšanai. Nākamo zemes pārdošanas vilni varētu izraisīt plānotā nekustamā īpašuma nodokļa uzskrūvēšana.

Tāpat kā XIII gadsimtā vietējie iedzīvotāji nenojauta ārzemnieku tālākos plānus, tāpat tas notiek arī tagad. Varbūt tad, kad tiks kolonizētas un konsolidētas iecerētās teritorijas, ap tām parādīsies robežstabi vai sienas (apsargāti žogi) ar uzrakstiem, ka tas privātīpašums, nepiederošiem ieeja aizliegta. Varbūt latviešiem paredzēts tāds pats liktenis kā palestīniešiem okupētajās teritorijās: aizliegta pārvietošanās pa noteiktiem ceļiem, aizliegta pieeja ūdens avotiem, auglīgās zemes un infrastruktūra pieder kolonistu apmetnēm, ieeja tajās tikai nolīgtam darbaspēkam, uzrādot speciālas caurlaides, izejot caur bruņotiem kontrolpunktiem utt.

Pats traģiskākais tas, ka Latvijas sabiedrība pagaidām uz savas valsts kolonizāciju noraugās kā pasīvi vērotāji. Mēs klusu un lēti izpārdodam to, par ko mūsu vectēvi pirms 90 gadiem lēja savas asinis un atdeva dzīvības.

Kauns Latvijas koloniālajai administrācijai un tās pakļāvīgajiem pavalstniekiem, kuri neko nav mācījušies no vēstures un vientiesīgi iztirgo savu bērnu nākotni, savu vienīgo dzimteni!

2011. gada 3. maijs

Mācīsimies lasīt starp rindām un gatavosimies!

„Eiropas Komisijas viceprezidents transporta jautājumos Sīms Kallas un Starptautiskās ekonomikas Petersena institūta eksperts Anders Aslunds diskusijā atzinīgi novērtēja Latvijas panākumus ekonomikas stabilizācijas un izaugsmes nodrošināšanā. A.Aslunds norādīja, ka Baltijas valstis ir paraugs citām Eiropas valstīm ekonomikas krīzes pārvarēšanā un izaugsmes veicināšanā," lasām 14. maijā „Dienā" publicētajā rakstā „Dombrovskis konferencē Tallinā uzsver Latvijas pieredzi krīzes pārvarēšanā". Vai pēc šādas uzslavas siltums un pacilāts lepnums ielīst katra Latvijas patriota sirdī?

Kad mūs pēdējo reizi tā slavēja un sumināja? Vai tas nebija 2006. 2008. gados, kad Latviju dēvēja par „Baltijas tīģeri" un rakstīja par Latvijas „ekonomisko brīnumu", kas izpaudās lielākajos IKP pieauguma tempos visā Eiropā? Un kas sekoja tūlīt pēc tās slavēšanas?

Dievs, pasargi mūs no augsta IKP!

Galvenais rādītājs, pēc kura neoliberālajā tirgus ekonomikā vērtē sasniegto līmeni, ir Iekšzemes kopprodukts jeb IKP, kas atspoguļo kopējo naudas apgrozījumu valsts teritorijā noteiktā laika periodā. Mēs esam radināti priecāties par IKP pieaugumu, taču cik tāds prieks ir pamatots un atbilst tautas interesēm?

Par piemēru ņemsim divas ģimenes ģimeni A un ģimeni B. Ģimene A ir saticīga, ar augstu morāli, priekšzīmīgu veselību un darba tikumu. Abi pieaugušie ne tikai strādā sabiedrībai derīgu darbu un ir izpalīdzīgi, bet uztur arī iespaidīgu mājas saimniecību: paši iekopuši dārziņu un nelielu lopu kūti, ēdienu gatavo mājās, lielā mērā no pašu audzētiem produktiem, katru vasaru ziemai savāc sēnes, ogas un ārstnieciskās tējas, ģimenes rūpēs iesaistot arī savus bērnus, kurus radina pie atbildības. Visi ir veseli un dzīvespriecīgi, kā arī solidāri ar saviem tuvākajiem kaimiņiem. Visu, ko var paveikt paši, dara paši.

Savukārt ģimene B ir gandrīz izjukusi un nesatiek. Abi vecāki gan raujas vairākos darbos, bet savus bērnus gandrīz neredz. Lai izpirktu savu vainu, bērni tiek piekukuļoti: nopirkti jaudīgākie datori, DVD iekārtas, pleijeri un stilīgi mobilie un drēbes, kā arī dota dāsna kabatas nauda. Tēvam patīk iedzert vai naudu nospēlēt kazino. Māte brīvo laiku pavada lielveikalu ķemmēšanā (šopingā), rūpēs par modernu apģērbu, rotām un kosmētiku. Abiem patīk jautras kompānijas un pasēdēšanas prestižos restorānos. Protams, abi grimst parādos, draud ieķīlātās mājas un mantotās vasarnīcas izūtrupēšana, nesen atklājies, ka bērni blēņojas ar narkotikām un arī palikuši parādā, sieva gatavojas ierosināt šķiršanos, meklē izdevīgāko variantu, kā sadalīt kopīgo mantu utt.

Kā jūs domājat, kura no šīm ģimenēm vairāk ceļ IKP? Protams, ka ģimene B. Ģimene A no neoliberālās sistēmas viedokļa ir neproduktīva. Ja tādu ģimeņu būtu daudz, valsts IKP sāktu krist, tāpēc no makroekonomiskās stabilitātes viedokļa tādu ģimeņu vairošanos nedrīkst pieļaut, kas arī tiek visādiem līdzekļiem darīts.

Tā mēs varam izsekot katru dzīves jomu un secināt, kas ir labs priekš IKP. Sabiedrība ar veselīgu dzīvesveidu un labu slimību profilakses sistēmu ir nerentabla, jo maz tērē zālēm un dārgām procedūrām, bet slimīga sabiedrība ar ielaistām kaitēm un lielu zāļu patēriņu būtiski kāpina IKP. Individuālistiska, savstarpēji konkurējoša vientuļnieku sabiedrība, kas sirgst ar visām iespējamām atkarībām, būtiski kāpina IKP, bet solidāra, pašpietiekoša sabiedrība ar stiprām ģimenēm, kas sadarbojas kopējam labumam (stiprinot vietējo ekonomiku), ir nerentabla. Piesārņota daba ir rentabla, jo ļauj par naudu tirgot it kā tīrus resursus, piemēram, ūdeni pudelēs, kā arī vairo dažādas alerģijas un slimības, kas ceļ medicīnas pakalpojumu apjomus. Labas preces IKP neceļ, jo kalpo ilgi, bet sliktas preces ir izdevīgas IKP celšanai, jo bieži jāremontē vai jānomaina. Katra vietējā vai nacionālā ekonomika ir nerentabla, jo cilvēkus padara neatkarīgus no starptautiskajām korporācijām, bet vietējās ekonomikas sagraušana ir rentabla, jo būtiski ceļ IKP. Taupība un saimnieciskums gremdē IKP, bet izšķērdība, korupcija un parādi IKP kāpina. Ja visi ir iedzīti parādos, aug augļotāju bagātība, jo visiem nepieciešams aizņemties un maksāt aizvien pieaugošus procentus. Neierobežotas spekulācijas un mahinācijas ar vērtspapīriem vislabāk ceļ IKP, bet godīgs, sabiedrībai derīgs darbs ir nerentabls, tāpēc attiecīgie strādnieki tiek atalgoti viszemāk, bet spekulanti plaukst (pastudējiet

Lato Lapsas savākto Latvijas miljonāru sarakstu). Labas algas ir sliktas priekš IKP, jo cilvēkus padara turīgus, neatkarīgus no kreditēšanas, bet zemo algu politika ir izdevīga IKP, jo cilvēkus padara atkarīgus. Zemas cenas (atbilstošas izmaksām un mērenam tirdzniecības uzcenojumam) ir sliktas priekš IKP, bet uzpūstas cenas (liels tirdzniecības uzcenojums, monopols, daudz starpnieku) ir labas, jo palielina IKP. Vietējā ekonomika ir slikta, jo mazinās transporta, uzglabāšanas un dažādu starpnieku izmaksas, bet globālā ekonomika ir laba, jo pieaug transportēšanas, starpniecības izmaksas, cenu var uzpūst biržās. Globālā ekonomika ceļ IKP un dod peļņu starptautiskām korporācijām. Līdz ar to globalizācijas periodā krasi pieaugusi polarizācija starp bagāto saujiņu katrā sabiedrībā un nabagajiem (vidusslānis izzūd), starp bagātajām un nabagajām valstīm.

Gatavosimies grūtiem laikiem

Kad PSRS laikos televīzijā rādīja kadrus par labu kokvilnas ražu Vidusāzijas republikās, tad varēja gaidīt, ka no veikaliem pazudīs kokvilnas izstrādājumi: palagi, pārvalki u.c. Kad Latviju 2008. gadā dēvēja par „Baltijas tīģeri", bija jāgatavojas finanšu sistēmas sabrukumam un finansiālās bardzības pasākumiem. Ja tagad Latviju atkal slavē, tad jāprot lasīt starp rindām un jāgatavojas visļaunākajam.

Latvija gandrīz pilnībā atdota starptautiskajām korporācijām, mēs vairs sevi neapgādājam ar pašu nepieciešamāko. Pat pārtika lielākoties tiek importēta (lai gan vismaz 750 000 hektāru Latvijas zemes netiek apsēta), pārtikas cenas atkarīgas no starptautiskās tirdzniecības un spekulācijām biržās, bet stāvoklis pasaulē pašlaik ir ārkārtīgi saspringts un nestabils, tikai vēsturnieki nākotnē konstatēs, tieši kurā gadā faktiski sācies III pasaules karš. Lielveikali pieder ārzemniekiem un šiem veikaliem nav noliktavu ar lielām rezervēm. Kad sāksies panika, veikalu plaukti paliks tukši pāris dienās.

Tātad, cik vēl iespējams, jāsteidz apsēt pieejamās zemes platības. Jākooperējas ar tiem, kam ir zeme, un ar tiem, kas gatavi strādāt. Vienlaikus nesteidzoties jāiepērk produktu krājumi ar ilgu glabāšanas laiku, kamēr tie vēl brīvi pārdodas veikalos. Tikai bez panikas lēni un pakāpeniski jāveido krājumu rezerves.

Tāpat jāiepērk visnepieciešamākie medikamenti un pirmās palīdzības līdzekļi. Vēlams iegādāties labu velosipēdu ar rezerves daļām, kuru varēs lietot, kad benzīna un dīzeļdegvielas cenas kļūs nepieejamas. Jāiegādājas instrumenti, kurus var izmantot bez elektrības, jāapgūst kāda prasme, ar kuru varēs pelnīt grūtos laikos. Tāpat silts apģērbs un siltināšanas līdzekļi gadījumam, ja pilsētu mājas vairs netiks apkurinātas. Ar kaimiņiem un citiem vietējiem iedzīvotājiem jāveido sadarbības, pašpārvaldes un drošības struktūras, jo juku laikos policija nedarbosies.

Vārdu sakot, jāapdomā, kā varēsim dzīvot un izdzīvot ekstremālos apstākļos.

Ko tad, ja es kļūdos un tādi grūtie laiki nemaz nepienāks? Tad varēsim pateikties

Dievam un būt priecīgi par prasmēm un resursiem, kurus būsim ieguvuši šajā sagatavošanas procesā.

Latviju var glābt „ēnu ekonomika"

Lasīsim minēto rakstu tālāk: „Premjers [V. Dombrovskis] norādīja, ka būtisks ekonomikas stabilizācijas priekšnosacījums ir cīņa ar ēnu ekonomiku."

Būsiet jau ievērojuši, ka „lasīšana starp rindām" parasti nozīmē tekstu saprast otrādi.

Ja starptautiskajām korporācijām kalpojošais V. Dombrovskis sola cīnīties ar „ēnu ekonomiku", tas šai gadījumā nozīmē, ka tieši ēnu ekonomikā meklējams mūsu glābiņš.

Latvijas ekonomika Dombrovska vadībā ir tik tālu „atlabusi", ka cilvēkiem vairs nav naudas pašu nepieciešamāko vajadzību apmierināšanai. Kā esmu aprādījis jau citos rakstos, notiek mērķtiecīgs genocīds pret Latvijas tautu, bet mums ir tiesības aizstāvēties.

Latvijas ekonomika faktiski ir iznīcināta. Jau tiek gatavota pēdējo mūsu uzņēmumu un infrastruktūras izpārdošana starptautiskajām korporācijām. Pārējais jau pieder starptautiskajām korporācijām, sākot no bankām un lielveikaliem, beidzot ar dabas bagātībām, kuras izsaimnieko ārzemnieki, diemžēl ar mūsu līdzdalību.

Korporācijas ir sociopātiski uzņēmumi, kuru galvenais mērķis ir maksimāla peļņa anonīmiem akciju turētājiem un galvenajiem pārvaldniekiem, pat ja tas nozīmē veselu valstu iznīcināšanu, tautu izmērdēšanu un pārvietošanu (deportāciju). Korporācijas pēc definīcijas nedrīkst dot labumu sabiedrībai, kuru tās kolonizējušas, jo labums sabiedrībai nozīmētu atņemt daļu labuma korporācijas īpašniekiem. No korporāciju viedokļa tas ir noziegums pret brīvā tirgus principiem un „svēto īpašuma tiesību" pārkāpums.

Cilvēkiem, kas strādā korporācijās, ir jāatsakās no visa: cilvēka tiesībām, vārda brīvības, sirdsapziņas. Stājoties darbā kaut vai parastā lielveikalā, darbinieks paraksta kontraktu, kurā apņemas sargāt korporācijas noslēpumus un visos gadījumos ievērot korporācijas intereses. Šo kontraktu var izmantot pret nogrēkojušos darbinieku tiesā. Ja darbinieks mēģina izrādīt patstāvīgu iniciatīvu, pat ja šī iniciatīva domāta korporācijas interesēs, šāds darbinieks tiek nekavējoties atlaists. Arodbiedrību darbība korporācijās netiek pieļauta. Korporatīvās sistēmas apkalpotāji arī paši vai nu ir, vai ir spiesti būt sociopāti (skat. manu rakstu „Sociopāta profils"). Svaigs piemērs tipiskam sociopātam ir SVF izpilddirektors Dominiks Stross Kāns (skat. „Dienas" rakstu „Aizdomās par izvarošanas mēģinājumu aizturēts SVF izpilddirektors Stross-Kāns"). Ja korporācijas pārņem valsts pārvaldi, tad tas jau ir fašisms, kuru arī pats Benito Musolīni raksturoja kā korporāciju saplūšanu ar valsts varu. Jā, Latvijā valda fašisms.

Ja valdību šajā korporāciju pārvaldītajā telpā var uzskatīt par koloniālo administrāciju, kas apkalpo korporāciju intereses, tad korporāciju darbinieki faktiski ir korporāciju vergi. Arī daudzi šķietami neatkarīgi uzņēmumi, piemēram, kāds mežizstrādes SIA, faktiski kalpo korporācijām kā subkontraktori. Viss, ko nekontrolē korporācijas, no korporāciju viedokļa ir „ēnu ekonomika". Sadarbojoties ar korporācijām, piemēram, sadarbojoties ar ārvalstu bankām vai lielveikaliem, mēs faktiski uzturam šo korporatīvo sistēmu. Bez mūsu parasto pilsoņu sadarbības korporācijas vienkārši nespētu iesakņoties un gūt varu.

Tauta, kas nokļuvusi korporāciju verdzībā, bet vēlas no šīs verdzības atbrīvoties, var izvēlēties divas galvenās stratēģijas: 1) pēc iespējas boikotēt korporācijas; 2) attīstīt savu vietējo un nacionālo ekonomiku. Tieši šo vietējo vai nacionālo ekonomiku V. Dobrovskis nosaucis par „ēnu ekonomiku", kurai viņš pieteicis karu, aizstāvot starptautisko korporāciju intereses. Šo momentu ir ļoti svarīgi saprast tā ir atbrīvošanās frontes līnija. Tāpēc nevajag rakstīt naivas petīcijas koloniālajai administrācijai (skat. lauksaimnieku „Atklāto vēstuli"), bet jāķeras pie Latvijas atbrīvošanas pašiem.

Lai ēnu ekonomikas attīstība būtu sekmīga, mums jāmaina sava vērtību sistēma. Ja korporatīvā sistēma mums potē alkatīgu individuālismu, tad mums jāizvēlas altruisms, ģimenes, kopienas un sociālās vērtības. Ja korporatīvā sistēma mums potē savstarpēju konkurenci, tad mums jāizvēlas sadarbība jeb kooperācija kopīgā labuma sasniegšanai. Ja korporatīvā sistēma mums potē patēriņa kultu, tad mums par galveno jāizvēlas radoša darbība un reālu vērtību radīšana. Ja korporācijas māca, ka galvenais dzīvē ir nauda, tad mums jāizvēlas rūpes par saviem tuvākajiem, kuras bieži var paust bez naudas starpniecības. Ja korporācijas mūsu dzīvi pārsātina ar reklāmām, tad mums jāizvēlas izglītība un garīgs briedums. Ja korporācijas vēlas piespiest pirkt ārvalstu preces, tad mums jāizvēlas ražot savas. Utt.

Motivācijas var būt dažādas, bet faktiski ēnu ekonomika Latvijā jau pastāv. Atliek tai piešķirt atbrīvošanās cīņas un valsts neatkarības atjaunošanas raksturu, kā arī vērst plašumā. Apstākļos, kad pret mūsu tautu ir vērsts genocīds, ēnu ekonomika ir attaisnojama un morāla, bieži tā ir vienīgā iespēja izdzīvot, izglābt no bojāejas savus tuvākos, izglābt no depopulācijas un iztirgošanas veselus valsts reģionus.

Kā to darīt praktiski?

Mums ir daudz cilvēku bez darba un daudz cilvēku ar nepietiekamiem iztikas līdzekļiem, kurus turklāt koloniālā administrācija korporāciju interesēs žņaudz ar nepanesamu nodokļu un citu finansiālo žņaugu nastu (skat. „Dienas Biznesa" rakstu „Zemniek i spiesti maksāt dubultā").

Piemēram, dzīvo šāds nožņaugšanai paredzēts zemnieks, kuram aug bērni. Bet blakus dzīvo darbu pazaudējusi skolotāja. Lai abi varētu izdzīvot, zemnieks apņemas skolotāju apgādāt ar kartupeļiem un dārzeņiem, bet skolotāja apņemas mācīt zemnieka bērnus. Katrs saņem savu pakalpojumu, bet nekāda nauda netiek lietota, nedz nodokļi maksāti. Turpat blakus pagastā vai pilsētā dzīvo arī citu amatu pratēji un vērtību ražotāji; feldšeri, ārsti, veterinārārsti, bērnu pieskatītāji, kopēji, kādas prasmes apmācītāji, amatnieki, kalēji, auto remontētāji, audēji, arāji, pārtikas pārstrādātāji utt. Viņi visi var vienoties apmainīties ar saviem ražojumiem un pakalpojumiem, apejot korporatīvo sistēmu un balstoties uz savstarpēju uzticību. Ja to darīsim mērķtiecīgi un plaši, faktiski mēs izveidosim alternatīvu norēķinu sistēmu, kas daudziem ļaus izdzīvot, nebraukt uz ārzemēm, negrimt nabadzībā un bezcerībā, saglabāt ģimeni utt.

Iesākumā šī alternatīvā norēķinu sistēma būs tikai kā papildus sistēma oficiālajai, bet ar laiku tieši šī sistēma, kuru šodien nicinoši dēvē par „ēnu ekonomiku", kļūs par pamatu brīvās Latvijas tautsaimniecībai.

Angļu valodas pratējiem vēlos ieteikt pāris interneta vietnes, kurās par šiem jautājumiem var iegūt plašāku informāciju: „Living Economies Forum", „Life In corporated".

2011. gada 15. maijs

Sargi un cel Latviju!

Mums saka, ka ir vienalga, kam pieder Latvijas zeme, dabas resursi, infrastruktūra, veikali, ostas, sakaru sistēmas, tranzītceļi, bankas, uzņēmumi un pati valsts pārvalde.

Mums mēģina iestāstīt, ka tā būs pat labāk, ja tas viss piederēs ārvalstu korporācijām, jo tās esot efektīvākas un protot taisīt biznesu, bet latviešiem trūkstot biznesa gēnu.

Mēs lielā mērā esam tam noticējuši un daudz ko ai, cik daudz! jau esam atdevuši ārzemniekiem. Tikai kur ir solītais uzplaukums un labklājība? Kāpēc mūsu pagasti un mazpilsētas tukšojas un izmirst, kāpēc tik daudz nabadzīgo, izstumto un bēgļu, kāpēc demogrāfiskā katastrofa? Kāpēc mūsu bērniem nav nākotnes pašu dzimtenē? Kāpēc Latvijas pārvaldes institūcijas pārvērtušās par starptautiskā biznesa servisa centriem? Kāpēc Latvijā pēc starptautisko korporāciju ielaišanas sākusies permanentā krīze, kuras laikā mūsu resursi tiek masveidīgi pārsūknēti svešzemnieku pārvaldījumā? Kāpēc Latvijas politiku vairs nelemj Rīgā, bet diktē no Briseles un Vašingtonas? Kur palikusi demokrātija un tautas suverenā vara? Kāpēc esam parādu verdzībā un kāpēc tagad tiek gatavota pēdējo Latvijas resursu izpārdošana ārvalstu korporācijām?

Kam pieder resursi, tam pieder arī suverenā vara

Ja jau būtu vienalga, kam pieder valsts resursi, tad kāpēc starptautiskās korporācijas tomēr tik ļoti grib, lai tie par katru cenu piederētu tām? Un kāpēc mēs nedrīkstam gribēt, lai noteicēji pār Latvijas resursiem tomēr būtu MĒS PAŠI?

Atbilde ir vienkārša: kam pieder resursi, tas arī ir šo resursu faktiskais saimnieks un gūst no šiem resursiem labumu vai vismaz laupījumu. Kam pieder valsts resursi, tam faktiski pieder arī suverenā vara pār šo valsti. Ja resursi piederētu mums, tad mēs būtu saimnieki un paši varētu brīvi lemt, kā šos resursus izmantot tautas un valsts attīstībai. Atdodot resursus ārvalstu korporācijām, mēs tām atdodam arī suvereno varu pār Latviju, un visas iespējas, ko sniedz šie resursi, tad izmanto šīs korporācijas savam savtīgam labumam. Tāpēc Latvijas Satversmes 2. pants „Latvijas valsts suverenā vara pieder Latvijas tautai" vairs nedarbojas. Tieši tāpēc mūsu pārvaldes iestādes, pieņemot lēmumus, vairs neņem vērā Latvijas tautas intereses, bet pilda šo korporāciju un starptautisko institūciju (Briseles, Vašingtonas, SVF, EK) impērisko gribu, pašas pārvēršoties par koloniālo administrāciju. Caur korporāciju mehānismu Latvija tikusi laupīta un izsūkta jau 20 gadus. Par korporāciju būtību jau tuvākajā laikā apsolu uzrakstīt īpašu materiālu.

Šis scenārijs bija prognozējams, jo visās valstīs, kas uz „Vašingtonas konsensa" * noteikumiem ielaidušas starptautiskās korporācijas šos mūsdienu krustnešus, ir noticis tas pats: nabadzība, vietējo ražotņu likvidēšana, tautsaimniecības pārstrukturēšana koloniālas ekspluatācijas režīmā, parādi, slimības, korupcija, iznīcība, suverenitātes zaudēšana.

Kas mums svarīgāks starptautisko korporāciju peļņa vai Latvijas labklājība? Mēs varam izvēlēties vienu vai otru, bet ne abas, jo šīs izvēles ir savstarpēji izslēdzošas.

Lai arī Latviju vēl nebombardē kā Lībiju un nav ievests militārs okupantu kontingents, tomēr tas ir karš finansiāls un ekonomisks karš, kas tāpat sagrauj uzņēmumus, izposta apdzīvotās vietas, sagrābj resursus un stratēģiskos objektus, nogalina un bēgļu gaitās aizdzen cilvēkus. Karš ir ārkārtas stāvoklis, kurā darbojas kara likumi: ir frontes līnija, ir ienaidnieki jeb nelabvēļi, ir viņu kolaboranti, nodevēji, ziņotāji un spiegi, diversanti, dezinformācija un melnā propaganda, štābi, sakaru tīkli un ieroči. Tikai mēs visu šo laiku nezinājām vai izlikāmies neredzot, ka mums ir pieteikts karš. Ienaidnieks savus štābus jau izvietojis mūsu valsts pārvaldes iestādēs un plānveidīgi okupē mūsu teritoriju, bet mēs pat neesam aptvēruši, ka sācies karš un ka arī mums vajag organizēties, ierīkot savus štābus, veidot struktūras un sargāt savu Dzimteni. Vēl vairāk mēs paši visādos veidos esam savus ienaidniekus atbalstījuši, ar viņiem sadarbojušies, uzņēmuši viņus kā labākos draugus.

Arī krustnešus un vācu tirgotājus mēs XIII gadsimtā pieņēmām kā draugus, ļāvām viņiem uz mūsu zemes iekārtot savas apmetnes, baznīcas un nocietinājumus, parakstījām brīvās tirdzniecības un drošības līgumus, kuros tika nostiprinātas viņu privilēģijas, un mūsu virsaiši ar viņiem sadarbojās. SVF, PB, ES vietā tolaik bija Hanzas savienība, Vācu, Livonijas un Zobenbrāļu ordeņi. Vai ļausim vēsturei atkārtoties?

Frontes līnija

Atdot valsti rijīgām ārvalstu korporācijām ir viegli, bet atgūt būs daudz grūtāk. Tāpēc sargāsim un attīstīsim to, kas mums vēl ir, un vēlāk pakāpeniski atgūsim to, ko esam lētticīgi atdevuši!

Ienaidnieka masu iznīcināšanas un kolonizācijas ieroči ir starptautiskās korporācijas, viņu atbalsta struktūras ir katra valsts ar impēriskām ambīcijām, SVF, Pasaules Banka, Starptautiskā Tirdzniecības organizācija, Eiropas Savienība, NATO, kā arī viņu vietējie kolaboranti.

Faktiski lielāki vai mazāki kolaboranti esam mēs visi, jo esam šajā procesā aktīvi vai pasīvi piedalījušies, tāpēc augstprātīgai iedomībai mūsu vidū nav pamata. Visi, kas sadarbojas ar korporācijām, ir kolaboranti.

Jāņem vērā, ka 1990. gadā, kad pasludinājām Latvijas neatkarības atjaunošanu, mums nebija nekādas patstāvīgas valsts pārvaldīšanas pieredzes, mēs daudz maldījāmies, ļāvām sevi muļķot un manipulēt. Bet tagad mums ir pieredze 20 gadu garumā, kā valsti nedrīkst pārvaldīt. Arī slikta pieredze ir vērtīga, ja mēs no tās protam gūt derīgu mācību. Ir pienācis pēdējais laiks, kad katram Latvijas iedzīvotājam jāizšķiras, vai viņš turpmāk savus pūliņus veltīs Latvijai, vai arī turpinās kalpot ārvalstu korporācijām un viņu institūcijām. Tāpēc tagad neatstumsim nevienu, bet laipni aicināsim nostāties Latvijas pusē. Šai labvēlīgajai attieksmei gan nepieciešams kāds termiņš, pēc kura tomēr frontes līnija būs jāiezīmē skaidri, un katram par savu pozīciju būs jāuzņemas pilna atbildība. Dzimtenes apzināta nodevība visos laikos bijusi sodāma.

Šis pamudinājums nav domāts, lai noliegtu jebkādu sadarbību ar ārvalstīm un izolētos. Nevēlama ir tikai tāda sadarbība, kuru viena puse uzspiež otrai, kuras iznākums nav vienlīdz izdevīgs abām pusēm, kura balstās uz vienas puses impērisku diktātu, diskriminējošiem līgumiem (kā dalības līgums ES) vai krāpnieciskām shēmām (ārvalstu banku darbība Latvijā). Ja sadarbība balstās uz abpusēji izdevīgu, brīvu vienošanos un ir noslēgta bez viltus un piespiešanas, tad tāda sadarbība ir visādi veicināma. Arī ārvalstīs aktivizējusies pret impērisku globalizāciju vērsta un savu suverenitāti apliecinoša masu kustība, ar kuru mums noteikti jāsadarbojas.

Šis pamudinājums nav vērsts pret kādu valsti, tautu, cilvēku vai organizāciju, bet ir vērsts uz taisnīgu risinājumu, kura ietvaros Latvijas tauta atgūs suvereno varu savā valstī. Mums nav jāvēršas pret kādu valsti vai organizāciju, bet tikai pret impērisku diktātu, kura mērķis ir mums atņemt zemi un resursus, laupīt Latvijas suverenitāti.

Mēs nekārojam neko svešu, bet tikai gribam atgūt to, kas likumīgi pienākas mums. Nevienam nav tiesību atņemt tautai pastāvēšanas līdzekļus vai šo tautu paverdzināt.

Pirmie soļi suverenitātes atgūšanai

Amerikas revolūcija sākās ar to, ka Ziemeļamerikas kolonijas sāka boikotēt Lielbritānijas preces un neievērot Lielbritānijas likumus. Indijas revolūcija sākās ar to, ka indieši sāka boikotēt Lielbritānijas preces un sāka neievērot netaisnīgus Lielbritānijas likumus (skat. Mahatmas Gandija rakstus). Līdzīgi sākās arī Īrijas revolūcija. Acīmredzot, tas pats ceļš ejams arī mums, un tā būs atbrīvošanās cīņa no netaisnīgas, aplaupošas koloniālas svešinieku kundzības. Tiem, kas izlēmuši cīnīties par Latviju, atliek pulcēties un organizēties patriotu vienībās, neatkarīgi no politiskās, reliģiskās, nacionālās piederības, dzimuma, vecuma un sociālā stāvokļa.

Tiem, kas nostājušies Latvijas interešu pusē, koloniālās administrācijas likumi un lēmumi vairs nav saistoši, jo tie pieņemti starptautisko korporāciju interesēs, ignorējot Latvijas Satversmes galvenos pantus (Latvija ir neatkarīga, demokrātiska republika, kurā suverenā vara pieder Latvijas tautai). Latvijas patriotiem nav saistoša arī tā propaganda, sabiedriskās domas manipulācijas un dezinformācija, ko raida korporāciju pakļautībā nonākušie masu informācijas līdzekļi. Patriotiem jādomā ar savu galvu, analizējot realitāti, lai kāda tā būtu. Patriotu vidū nav pieļaujamas impēriskas ambīcijas, ambīciju dzīta konkurence un intrigas, kad vieni vai kāda grupa censtos dominēt pār pārējiem. Patriotiem jākultivē biedriskums, taisnīgums, skaidra valoda, savstarpēja cieņa, sadarbība, godīgums, solidaritāte, dedzīgums, pacietīga mērķtiecība, radošs gars, mīlestība, drosme, ražīga darbība kopējo mērķu sasniegšanai. No korporāciju vergiem un pasīviem patērētājiem mums jāpārtop par aktīviem savas zemes pilsoņiem . Mums nevar būt lieku cilvēku, katrs cilvēks un viņa devums ir ļoti svarīgs. Kustībā iesaistāmi arī uz ārvalstīm izbraukušie Latvijas iedzīvotāji.

Atbrīvošanās stratēģija ir pavisam vienkārša:

-    ja sadarbosimies un atbalstīsim to, kas svešs un netaisnīgs, tad paši uz savas nelaimes rēķina stiprināsim svešo, un beigās šis svešais mūs pilnīgi aprīs;

-     ja sadarbosimies un atbalstīsim to, kas savējais, tad plauks un stiprināsies savējais un Latvija atdzims!

1)      katrā solī mums jāatbalsta savējie: Latvijas, novada, pašvaldības, kaimiņu, ģimenes. Kur vien ir iespēja izvēlēties starp savējo (preci, pakalpojumu, uzņēmumu, veikalu, banku, iestādi) un korporatīvo, tur jāizvēlas savējais. Ja savējā konkrētajā vietā nav, tad tas ir jāorganizē un jārada;

2)        mums jānosargā katrs uzņēmums, objekts, zemes gabals, dabas resurss, ja kāds to nolēmis pārdot ārzemniekiem. Ja, piemēram, kaimiņš nolēmis pārdot zemi ārzemniekam vai ārvalstu uzņēmumam, tad ar viņu ir jārunā un kopīgi jāatrod risinājums, kā šo zemi var izmantot vietējās kopienas interesēs (dibināt kooperatīvu, iznomāt tiem, kas grib apstrādāt zemi utt.); ja koloniālā administrācija grib izpārdot ārzemniekiem kādu uzņēmumu vai tā daļas, šis uzņēmums ir jāsargā gan ar savas gribas aktīviem demonstrējumiem, gan, ja nepieciešams, pat fiziski, būvējot barikādes, vai ieņemot uzņēmuma telpas un tās nobloķējot pret iespējamiem tīkotājiem;

3)  mums ne tikai jāsargā tas, kas vēl mūsu, bet arī jārada jauni savi uzņēmumi: formāli vai neformāli kooperatīvi, savas kooperatīvās tirdzniecības vietas, vietējo preču un pakalpojumu tīklus, vietējās ražotnes, sadarbības organizācijas sakariem ar ārvalstīm;

4)       katrā apdzīvotajā vietā aktīvākajiem cilvēkiem jāorganizē savi klubi, komitejas, dažādu jomu biedrības, kooperatīvi, pašpārvaldes, pašpalīdzības un pašaizsardzības tīkli; jābūt gataviem iespējai, ka līdzšinējā krīze pāraugs pilnīgā saimnieciskā un administratīvā sabrukumā; jācenšas pašpārvaldē iesaistīt arī oficiālo pašvaldību pārstāvji un tie jāaizstāv pret iespējamām koloniālās administrācijas sankcijām, piemēram, mēģinājumiem attiecīgo amatpersonu atstādināt no amata;

5)     jādibina savi preses un informatīvie izdevumi, jāizvērš plaša izglītojoša un skaidrojoša darbība, lai kustībā iesaistītu arvien vairāk cilvēku, kā arī jānodrošina koordinācija ar radniecīgām organizācijām citos novados un Rīgā.

6)        kad kustība izveidosies par organizētu spēku visas Latvijas mērogā, jāizstrādā Latvijas atbrīvošanas un tālākās attīstības stratēģija, kā arī dokumenti ar mūsu mērķiem, kas iesniedzami kā koloniālajai administrācijai, tā starptautiskajām organizācijām, kas saistītas ar Latvijas kolonizāciju, kā arī ar tiem jāiepazīstina visplašākās Latvijas iedzīvotāju masas, aicinot tās iesaistīties Latvijas atbrīvošanā un jauncelsmē. Kolonizatori jābrīdina, ka jebkādi pret tautas gribu veikti kolonizācijas pasākumi agrāk vai vēlāk tiks atzīti par nelikumīgiem un anulējamiem;

7)        organizējama sava alternatīva savstarpējo norēķinu sistēma (tautā saukta par vietējo naudu), kas sākotnēji darbosies paralēli koloniālās administrācijas ieviestajai sistēmai un palielinās pilsoņu patstāvīgas sadarbības iespējas visos līmeņos. Latvijā ir ļoti daudz steidzami veicamu darbu un daudz bezdarbnieku, bet tie netiek veikti, jo finansiālās žņaugšanas pasākumu iespaidā, kurus korporāciju interesēs veic koloniālā administrācija, cilvēkiem nav naudas. Alternatīvā (vietējā, kopienas, pagasta, mazpilsētas utt.) norēķinu sistēma būtiski palielinās apgrozījumā esošās naudas kopējo apjomu. Pēc iespējas lielāka preču un pakalpojumu apmaiņas daļa veicama bartera un citu savstarpējas uzticības nolīgumu ietvaros, kas arī faktiski palielinās naudas kopējo masu, turklāt ļaus izvairīties no žņaudzošajiem nodokļiem. Pelēkā jeb ēnu ekonomika konkrētajos apstākļos, kad tiek finansiāli žņaugta saimnieciskā aktivitāte un pret Latvijas iedzīvotājiem tiek vērsts genocīds, ir pilnīgi likumīga izdzīvošanas stratēģija. To var papildināt, dibinot formālus vai neformālus kredītkooperatīvus vai krājaizdevu sabiedrības. Par kooperācijas principiem ir sarakstīta grāmata „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē: idejas, vēsture, perspektīvākie attīstības virzieni".

Šo aicinājumu uzrakstīju tikai kā pamudinājumu pamatīgākai apspriešanai, domu apmaiņai, kontaktu dibināšanai un organizatoriskiem pasākumiem. Šim nolūkam portālā draugiem.lv atvērts domubiedru grupas forums ar nosaukumu „MĒS PAŠI".

Nebūsim vairs kūtri un vienaldzīgi! Par mūsu Latviju!

Jānis Kučinskis

* Vašingtonas konsenss noteikumu pakete, ko uzspiež kolonizējamām valstīm:

•     ekonomikas liberalizācija un deregulācija (t.s. „valsts neiejaukšanās ekonomikā");

•    valsts un pašvaldību sektora privatizācija;

•    finanšu disciplīnas ieviešana (minimāls budžeta deficīts uz sociālo izdevumu un attīstības programmu rēķina);

•    īpašuma un īpašnieku (sevišķi t.s. ārvalstu investoru) tiesību pastiprināta aizsardzība (pat ja tas kaitē sabiedrības interesēm);

•     ierobežojumu atcelšana tiešajām ārvalstu investīcijām;

•     brīvi konvertējamu valūtu ieviešana (atteikšanās no suverenajām valūtām);

•     ārējās tirdzniecības liberalizācija (atteikšanās no nacionālo tirgu aizsardzības);

•    finanšu tirgu liberalizācija (atteikšanās no regulēšanas, aplikšanas ar nodokļiem, jebkādu barjeru noteikšanas u.c.);

•    nodokļu samazināšana (nodokļu nastas pārcelšana no nekustamajiem īpašumiem un finanšu kapitāla uz nesamērīgu darbaspēka un patēriņa aplikšanu; no bagātajiem uz nabagiem);

•    valsts budžeta struktūras reorganizācija, atsakoties no valsts subsīdijām, par prioritāti izvēloties primāro veselības aprūpi, pamatizglītību un infrastruktūru.

2011. gada 19. maijs

Īsa Rietumu imperiālisma, brīvā tirgus sistēmas un korporātisma vēsture

1990. gados mēs Latvijā ielaidām ideoloģiju un sistēmu, par kuru lielākajai mūsu daļai nebija un arvien nav pilna priekšstata. Šai ziņā mēs bijām nezinošāki par mūsu senčiem XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā.

Tagad esam zaudējuši savu suverenitāti, piedzīvojam demogrāfisku katastrofu, parādu verdzību, masveida izbraukšanu, bet arvien esam tik apmulsuši, ka aiz inerces atbalstām šo sistēmu, saistot ar to nenoteiktas ilūzijas.

Šā raksta mērķis ir pavērt impēriskās sistēmas priekškaru, lai mēs labāk saprastu, ko mēs īsti atbalstām, kāpēc dzīvojam tā, kā dzīvojam, un kāda varētu būt alternatīva.

Impēriski veidojumi uz pasaules pastāvējuši jau kādus 5000 gadus, taču Rietumeiropas modernā imperiālisma vēsturi lietderīgi pētīt no 1500. gada. Nogurusi no nebeidzamiem savstarpējiem kariem par teritorijām, Eiropas aristokrātija vienojās sadalīt ietekmes sfēras, un pilsētvalstis apvienot nacionālās valstīs ar monarhisku kārtību. Tā vietā, lai noasiņotu savstarpējās militārās kampaņās, monarhi (izņemot sadrumstalotās vācu valstiņas) savu ekspansiju sāka īstenot ārpus Eiropas kontinenta, pakļaujot savas kontrolei attālu zemju teritorijas, resursus un cilvēkus. Tādējādi līdz 1887. gadam, lai arī eiropieši veidoja salīdzinoši nelielu pasaules iedzīvotāju daļu, tie kontrolēja 67% pasaules sauszemes teritorijas un praktiski visus jūras ceļus.

Taču pilsētvalstu saplūšana nacionālās valstīs un tirgotāju ietekmes pieaugums sāka apdraudēt arī pašu monarhu absolūto varu. Monarhijas lēni mira, bet impērijas paplašināja atbalsta bāzi un nostiprinājās.

Lai arī liela nozīme koloniju pakļaušanā bija nacionālo valstu bruņotajiem spēkiem, jaunais impēriju modelis savu tīkojumu īstenošanai arvien biežāk pilnvaroja sev pietuvinātus piedzīvojumu meklētājus, laupītājus un īpaši organizētas korporācijas. Šiem laupītājiem tika izsniegta licence darboties visai patstāvīgi, taču daloties laupījumā ar monarhiem, citiem augstmaņiem un korporāciju akcionāriem. Tā pakāpeniski veidojās varenas impēriskās korporācijas, kuras savu varu un kontroli sāka īstenot ar īpaši veidota naudas mehānisma starpniecību. Kopš tiem laikiem cilvēki mēdz teikt, ka pasauli pārvalda nauda.

Koloniju sagrābšana

Par tiem laikiem uzrakstīts daudz grāmatu un uzņemtas filmas, kurās šie notikumi atspoguļoti saistošā, romantiskā gaismā un glorificēti, taču patiesībā tā ir tumša necilvēcīgas iekarošanas, laupīšanas, cilvēku paverdzināšanas un genocīda vēsture. Romantiski aprakstītie jūras ceļotāji patiesībā bija monarhu pilnvaroti un finansēti iekarotāji, laupītāji un slepkavnieki: Kristofors Kolumbs (1451-1506), Ernando de Soto (1496-1542), Hernans Kortess, Fransisko Pizarro un citi, kuri nodibināja pirmos Spānijas un Portugāles valdījumus Amerikas kontinentā. Kortess pakļāva Spānijai bagāto Montesumas valsti. Spānija kļuva tik bagāta ar zeltu, ka ar to pārpludināja visu Eiropu un izraisīja inflāciju, bet pati atstāja novārtā savu ekonomiku, jo zelts spāņiem ļāva visu nepieciešamo iepirkt no citiem, atsakoties no savas ražošanas (velkamas paralēles ar mūsdienu ASV impēriju, kura tāpat visu iepērk par dolāriem starptautiskajā nebrīvu ražotāju tirgū, sašaurinot savu ražošanu).

Līdz XVI gadsimta vidum Spānija un Portugāle kontrolēja faktiski visu Centrālās un Dienvidamerikas teritoriju. Šo monarhiju „panākumi" iedvesmoja arī citas Eiropas monarhijas: Holandi, Lielbritāniju un Franciju, kuras arī steidza dibināt kolonijas Āfrikā, Āzijā un Ziemeļamerikā. Krievija īstenoja atšķirīgu ekspansijas modeli, sev pievienojot blakus esošās teritorijas un veidojot vienotu impērisko telpu, kas kādu laiku iesniedzās pat Ziemeļamerikā.

Mūsdienu privatizētāju priekšteči privatieri

Briti savu koloniālo politiku iesāka nevis ar militāru iekarošana un kolonizēšanu, bet ar spāņu un portugāļu kuģu aplaupīšanu legalizētu pirātismu, kuru tolaik sauca par privatierismu vai bukanierismu. Monarhs izsniedza laupīšanas licences privāti finansētām, bruņotām flotēm, kuras uzbruka koloniālo laupījumu transportējošiem Spānijas kuģiem, kā arī Spānijas valdījumiem Amerikas kontinentā. Šajos laupītāju reidos varēja investēt arī citi tā laika investori. Šādai politikai bija vairākas priekšrocības: Spānija nevarēja laupīšanā tieši apvainot Anglijas monarhu, jo formāli tā nebija monarhijas flote; otrkārt, pirātiskā darbība ērti apgādāja ar ienākumiem allaž parādos grimstošo monarhu un citus augstmaņus. Līdzīgu biznesu iesāka arī Spānijas kundzību gāzusī Holande, kā arī Francija.

Anglijas privatieri savu darbību izvērsa karalienes Elizabetes I laikā no 1558. līdz 1603. gadam. Pazīstamākie privatieri, kurus karaliene iecēla bruņinieku kārtā, bija

Džons Hokins, Henrijs Morgans un Frensiss Dreiks. Angļu ekonomists Džons Meinards Keins vēlāk norādīja, ka tieši Dreika ekspedīcijās gūtais laupījums tika likts pamatā vēlākajām britu globālajām investīcijām.

Tikai 1856. gadā Eiropas valstis, izņemot Spāniju, parakstīja Parīzes deklarāciju, kas privatierismu pasludināja par nelikumīgu. ASV, kuras kopš dibināšanas lielu ienākumu daļu guva no privatierisma, atteicās šim nolīgumam pievienoties līdz pat XIX gadsimta beigām.

Korporācijas

Ar laiku monarhi sāka atteikties no licencētu pirātu un laupītāju pakalpojumiem, lai līdzīgas pilnvaras piešķirtu īpašiem veidojumiem, kurus līdz pat mūsdienām sauc par korporācijām. Galvenais iemesls tam bija tirgotāju, baņķieru un vēlākās buržuāzijas ietekmes pieaugums, kuri, lai ņemtu dalību svarīgu lēmumu pieņemšanā, panāca pāreju uz parlamentāru pārvaldes iekārtu. Parlamenti gribēja kontrolēt arī monarha ieņēmumus un izdevumus. Lai izvairītos no parlamentārās kontroles un tomēr nodrošinātu patstāvīgu ienākumu plūsmu, monarhi sāka dibināt privileģētas korporācijas, kuras turpmāk kļuva par galveno koloniālās ekspansijas, koloniju pārvaldes un izlaupīšanas instrumentu. Piemēram, Anglijas karaļi Džeimss I un Čarlzs I korporācijām piešķīra monopola tiesības un citas privilēģijas.

Tā laika aristokrātijas finansētās korporācijas darbojās visai patstāvīgi, bet saviem investoriem nodrošināja ienākumus atbilstoši viņu ieguldījumam, t.i., nopirkto akciju skaitam. Caur korporācijām gūtā peļņa netika pakļauta parlamenta kontrolei. Vēl vairāk korporāciju akcijas pirka un peļņu guva arī paši parlamentārieši, tādējādi kļūstot tieši ieinteresēti šādā iedzīvošanās veidā. Korporācijas bieži vien uzņēmās valstiskas funkcijas, piemēram, uzturēja britu sūtniecības, nocietinājumus, jūras un militāros objektus, uzņēmās britu pavalstnieku juridisko un administratīvo aizstāvību kolonizētajās teritorijās.

Interesanti, ka pirmie ASV kolonisti uz kontinentu tika nogādāti ar korporāciju kuģiem, kuri uz Ameriku transportēja nebrīvu darbaspēku, pārsvarā parādu vergus, kurus Amerikā nodarbināja korporācijas. Vēlāk sākās Āfrikas vergu transportēšana uz Amerikas kontinentu, kurā piedalījās visas koloniālās lielvaras.

Galvenais britu koloniālisma instruments bija 1600. gados licenci saņēmusī Austrumindijas kompānija (The British East India Company), kura Indiju kā savu privātīpašumu pārvaldīja līdz 1784. gadam. Tikai 1858. gadā Lielbritānija uzņēmās tiešu Indijas pārvaldi.

XIX gadsimta sākumā Britu Austrumindijas kompānija sāka ienesīgu tējas eksportu no Ķīnas, pretī piedāvājot opiju un ķīniešus pieradinot pie narkomānijas. Kad Ķīnas varas iestādes konfiscēja lielu opija kravu un aizliedza opija ievešanu, Lielbritānija pret Ķīnu izvērsa t.s. Opija karus. Šie kari, kas ilga no 1839. līdz 1842. gadam un kuros Lielbritānija uzvarēja, tika veikti brīvās tirdzniecības vārdā. Pēc militāras uzvaras Lielbritānija Ķīnai uzspieda līgumu, kas paredzēja Ķīnas iekšējā tirgus atvēršanu, kompensācijas izmaksu Lielbritānijai, brīvu pieeju piecām Ķīnas ostām, kā arī Ķīnas atteikšanos no britu pilsoņu tiesāšanas. Ķīnas Honkonga kļuva par lielu britu finansiālo un nelegālās tirdzniecības centru. Tas bija sākums modernajai brīvās tirdzniecības (Free Trade) politikai.

Britu līgums ar Ķīnu arvien kalpo par paraugu t.s. brīvās tirdzniecības līgumiem, kurus Rietumu lielvalstis uzspiež vājākām valstīm. Vācu politekonomists Fridrihs Lists jau XIX gadsimtā brīvo tirdzniecību nosauca par rungu, ar kuru stiprās nācijas aplaupa vājākās nācijas. Sekojot britu paraugam, līdzīgus līgumus Ķīnai un citām Dienvidaustrumāzijas valstīm uzspieda arī citas Rietumeiropas lielvalstis. Savukārt bijusī britu kolonija ASV līdzīgu diskriminējošu līgumu XIX gadsimtā uzspieda Japānai.

1602. gadā licenci saņēmusī Holandes Austrumindijas kompānija kolonizēja Indonēziju, vietējiem zemniekiem atņemot zemi un uz tās audzējot garšvielas eksportam. Līdzīgu praksi Rietumu korporācijas izmanto arī mūsdienās. 1664. gadā dibinātā Franču Austrumindijas kompānija (The French Company of the East Indies) līdzīgu laupīšanu organizēja Francijas kontrolētajās teritorijās Indijas subkontinentā, austrumu Āfrikā un salās. 1670. gadā dibinātā The Hudson Bay Company kolonizēja patreizējās Kanādas teritoriju. The British South Sea Company sākotnēji tika dibināta Āfrikas vergu tirdzniecībai. Tās darbība izraisīja t.s. Dienvidu jūru burbuli tajā laikā lielāko krāpniecisko shēmu, kas beidzās ar finanšu krīzi.

Holande pirmā ieviesa jaunu korporācijas formu akciju sabiedrību, kas barojās no biržā publiski tirgotām akcijām, piesaistot t.s. investorus. Šī forma saglabāja divas viduslaiku privilēģijas: akciju publisku tirgošanu un akciju īpašnieku aizsardzību pret kompānijas saistībām. Mūsdienās īpašnieku aizsardzību globālajā tirgū nodrošina arī ar īpašiem investīciju aizsardzības likumiem, kurus spiež parakstīt valstīm, tai skaitā Latvijai. Tas korporācijām ļauj koncentrēt praktiski neierobežotu kapitālu, kā arī nodrošināt korporācijai ilgu mūžu. Akcionāri var mirt un mainīties, bet korporācija savu darbību turpina. Kopš tā laika korporācijas kļuva par naudas taisīšanas mašīnām un to panākumus mērīja ar iekšzemes kopproduktu.

Ja korporācijas darbība nes zaudējumus, akciju īpašnieki par tiem nav atbildīgi un zaudēt var tikai to kapitāla daļu, ko sākotnēji ieguldījuši. Lai arī bijušas vairākas korporācijas, kuru īpašnieki vienlaikus bijuši arī vadītāji, piemēram, Forda korporācija, vairākas skandināvu un vācu korporācijas, parasti akciju īpašnieki uzņēmumu pārvaldē nepiedalās, pārvaldīšanai tiek algoti profesionāli pārvaldnieki, kuru galvenais uzdevums ir visiem līdzekļiem kāpināt korporācijas īpašnieku peļņu.

Tādējādi starptautiskās korporācijas jau no iesākuma veidojās kā legāli sankcionēti un valsts aizsargāti noziedzīgi sindikāti ar privātām flotēm un armijām, kurus rietumvalstu valdības pilnvaroja izspiest nodevas, sagrābt zemi un resursus, monopolizēt tirgus, tirgoties ar narkotikām un vergiem, organizēt finanšu krāpšanas shēmas. Arī mūsdienās šīs kompānijas ar ierobežotu atbildību, kuru akcijas tirgo publiski, faktiski bauda juridisku imunitāti. Tās drīkst nesodīti un masveidīgi īstenot tādas darbības, par kurām parastu pilsoni krimināli sodītu.

Privāti tirgota korporācija ar ierobežotu atbildību ir mākslīgi veidots iestādījums, kas atbildīgs tikai tā īpašnieku priekšā, kuru intereses pārstāv nolīgti korporācijas pārvaldītāji un darbinieki, neatkarīgi no tā, kādas sekas korporācijas darbība atstāj uz vietējo sabiedrību un dabas resursiem.

Ja kāds pajautā par ētiku un morāli, biznesa un tieslietu profesori parasti studentiem māca, ka ētiskas dabas apsvērumi, pieņemot ar korporācijas darbību saistītus lēmumus, ir neētiski, jo var kaitēt akciju turētāju peļņas interesēm. Korporāciju pārvaldnieki tērē miljardiem dolāru juristu, lobiju un PR speciālistu armijas uzturēšanai, kuras mērķis ir manipulēt politiskos procesus ar mērķi nodrošināt maksimālu brīvību no likumiem un normām, pēc kurām tiek vērtēti parastu pilsoņu rīcība. Tātad korporācijas jau pēc būtības ir sociopātiski iestādījumi, kas šauras akcionāru grupas mantiskās intereses tur augstāk par visas sabiedrības interesēm. Korporācijas ir neierobežotas alkatības īstenošanas mehānismi.

Pirmo triecienu Eiropas aristokrātijas radītā koloniālā sistēma saņēma 1776. gadā, kad sākās Amerikas revolūcija. Monarhijas institūcija pirmo triecienu saņēma 1789. gadā, kad sākās franču revolūciju. Francijas provincēs izcēlās zemnieku sacelšanās, kurai pievienojās un iniciatīvu pārtvēra tirgotāju vidusšķiras jeb buržuāzijas konservatīvie pārstāvji. Rezultātā tika pieņemta cilvēka tiesību deklarācija un izstrādāta konstitūcija, kas Francijas dižciltīgajiem un garīdzniecībai liedza kādreizējās privilēģijas. XIX gadsimta sākumā, t.s. Napoleona karu laikā, Spānijas un Portugāle sāka zaudēt savu varu Centrālajā un Dienvidamerikā. Pēc ASV parauga Latīņamerikas kolonijas pasludināja neatkarību un tiecās kļūt par neatkarīgām valstīm, kurās varu pārņēma bijušo kolonizatoru baltās rases pēcnācēji. Citu Eiropas monarhu bailes, ka arī viņu vara tuvojas noslēgumam, izrādījās pamatotas, jo visu Eiropu, ieskaitot Krievijas rietumu provinces, XIX gadsimta vidū pāršalca demokrātisku revolūciju vilnis. Arī Latvijas teritorijā bija vērojami pirmie nemieri, nacionālā atmoda, dažādu biedrību un sociālo kustību aktivizēšanās.

ASV kļūst par dominējošo impēriju

Lai kaut cik saglabātu savu varu, atlikušās Eiropas monarhijas savu varu dalīja ar augošo buržuāzijas slāni, kā iespaidā korporāciju ietekme tikai pieauga. XIX gadsimta otro pusi līdz I pasaules karam var uzskatīt par korporatīvās globalizācijas pirmo periodu. Pasaule bija sadalīta kolonijās un kļuva par šauru. Jo vairāk tāpēc, ka savas tiesības pieteica jauna un dinamiska lielvalsts apvienotā Vācija. Arī tā vēlējās sev pienācīgu koloniālā laupījuma daļu. Par tālākas ekspansijas plāniem Ķīnas, Konstantinopoles un Indijas virzienā sapņoja arī Lielbritānijas karaļa un Vācijas ķeizara brālēns Krievijas cars. Turpretī pasaulē lielākā impērija Lielbritānija saprata, ka koloniju pārdalīšana tai nozīmēs pakāpenisku koloniju zaudēšanu un ietekmes sfēras sašaurināšanos.

Tieši šīs monarhu intrigas, nevis Austrijas troņmantnieka nogalināšana, bija galvenais iemesls I pasaules karam un tā loģiskajam turpinājumam II pasaules karam. Pateicoties īpaši viltīgai britu diplomātijai un palīdzībai no ASV puses, I pasaules kara iznākumā gāja bojā vairākas monarhijas: Vācija, Krievija, Austroungārija un Osmaņu impērija. Viņu kontrolētās teritorijas, laužot iepriekš dotos solījumus apspiestajām tautām, nekavējoties sagrāba un sadalīja Lielbritānija ar Franciju. Savu ietekmi palielināja ASV, kura arī bija sākusi ekspansiju bijušajās spāņu un portugāļu koloniālajās teritorijās.

Starp abiem pasaules kariem korporāciju visatļautība un neierobežotā alkatība izraisīja Lielo saimniecisko depresiju. Tās pārvarēšanas gaitā korporāciju vara iekšzemē tika ierobežota un pakļauta lielvalstu nacionālajām interesēm. Sevišķi stingri tika regulēts banku sektors. ASV prezidents Rūzvelts nostiprināja arodbiedrību tiesības un iesāka milzīgus infrastruktūras projektus, kas balstījās uz valsts organizētiem sabiedriskajiem darbiem.

Taču lielvalstis gatavojās jaunam karam. Un arī šī gatavošanās neiztika bez korporācijām, piemēram, Vācijas militārā potenciāla atjaunošana lielā mērā notika ar ASV korporāciju un britu kapitāla palīdzību. ASV korporācijas un to koncentrētais kapitāls sniedza būtisku ieguldījumu arī PSRS industrializācijā. Lai saglabātu anglosakšu jeb anglo-amerikāņu dominējošās pozīcijas pasaulē, atlika vien Vācijas militāro potenciālu vēlreiz virzīt pret PSRS militāro potenciālu, lai šīs abas kontinentālās lielvaras viena otru novājinātu vai pat savstarpēji iznīcinātu.

Taču Lielbritānijas impēriskie plāni īstenojās tikai daļēji un ne pašas britu superimpērijas labā. Lielbritānijas impēriju, lai gan tā pēc I pasaules kara teritoriāli paplašinājās, drupināt bija sākusi Īrijas neatkarības kustība Sinn Fēin, kā arī Gandija iedvesmotā nacionālās atbrīvošanās kustība Indijā, no kuras iedvesmojās arī citas britu paverdzinātās tautas. Samierinājusies ar savas „pērles" Indijas gaidāmo zaudējumu, Lielbritānija cerēja nostiprināties Vidējos austrumos, kur pēc Lielbritānijas iniciatīvas tika nodibināta Izraēlas valsts, un Ziemeļāfrikā (Hitlers pirms savas krišanas bija sagrāvis galveno Lielbritānijas konkurenti Franciju).

Taču karš bija vājinājis arī pašu Lielbritāniju un to padarījis par ASV parādnieci. Vienīgā lielvalsts, kuru karš nebija izpostījis, bet tikai stiprinājis, bija ASV (arī PSRS bija kļuvusi stiprāka par spīti Vācijas nodarītajiem postījumiem), un tai bija savas impēriskās ambīcijas, kas ietvēra arī Lielbritānijas koloniālo teritoriju sagrābšanu.

Kara laikā visas korporācijas tika pakļautas nacionālo valstu interesēm un faktiski darbojās kā valsts uzņēmumi kara ekonomikas attīstīšanai. Arī pēc kara ASV savas korporācijas un bankas stingri regulēja, kas veicināja plaša vidusslāņa izveidošanos ASV un vispārēju labklājību. Arī Rietumeiropas valstis pēc kara attīstījās, par mērķi izvēloties vispārējas labklājības valsts modeli, tātad ar ierobežotām un stingri regulētām korporācijām. Šādai tendencei bija vairāki iemesli: pēc kara upuriem cilvēki pieprasīja cilvēka cienīgu dzīvi, un šie cilvēki bija labi organizēti ietekmīgās arodbiedrībās un citās organizācijās. Otrkārt, cīņā par cilvēku prātiem un sirdīm bija iesaistījies jauns konkurents sociālistisko valstu sistēma. Sākās sacensība, kura sistēma spēs vairāk dot parastajam cilvēkam. Korporāciju ierobežošana nodrošināja arī samērā ilgstošu stabilitātes periodu bez krīzēm.

Sociālistiskās sistēmas valstis mērķtiecīgi un sekmīgi veicināja koloniju atbrīvošanās cīņu. Taču liela daļa bijušo koloniju nepiebiedrojās ne sociālistiskajai, ne kapitālistiskajai nometnei, bet sāka veidot „nepievienojušos valstu" bloku, kuru mēdza saukt arī par Trešo pasauli. Klasiskā koloniālisma periods bija beidzies, taču ne pats koloniālisms.

Koloniālisms miris, lai dzīvo koloniālisms!

Taču ASV, kurai pēc II pasaules kara patiešām bija milzīgs saimnieciskais potenciāls, bija savi plāni. Ne vairāk, ne mazāk kā globāla impērija Amerikas laikmets, Pax Americana, par paraugu ņemot kādreiz tik vareno Romas impēriju. Pamati šai impērijai tika likti jau 1944. gadā Amerikas pilsētiņā Bretonvudā, kur savācās ietekmīgākie rietumvalstu stratēģi un ekonomisti. Tieši Bretonvudā tika dibinātas patiesi globālas institūcijas: Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules banka un GATT, kuru vēlāk pārdēvēja par Pasaules Tirdzniecības organizāciju. Tika panākta vienošanās, ka starptautiskās tirdzniecības valūta turpmāk būs ASV dolārs (iepriekš tā bija britu sterliņu mārciņa).

Tolaik šim lēmumam bija loģisks pamatojums, jo ASV patiešām bija izveidots vislielākais ražošanas potenciāls, bet dolāra vērtība bija nodrošināta ar pasaulē lielākajiem zelta krājumiem. Mūsdienās ne viens, ne otrs faktors vairs nav spēkā, tāpēc dolāra īpašajam statusam vairs nav ekonomiska pamata.

Tajā periodā daudzi pasaulē uz ASV raudzījās kā uz draudzīgu sabiedroto, kurai, kā bijušajai britu kolonijai, bija daudz sekotāju visdažādākajās pasaules valstīs. Brīžiem šķita, ka ASV patiešām ir pret imperiālismu un koloniālismu. Piemēram, kad Suecas kanāla krīzes laikā Suecā iebrauca britu un franču karakuģi, ASV šīm valstīm piesūtīja ultimātu un lika izvākties. Taču šis manevrs bija domāts tikai, lai britu un franču kolonizatoru vietu ieņemtu paši. Vēl britu premjers Čērčils paguva izsludināt „dzelzs priekškara" teoriju un pieteikt „auksto karu". Tātad jaunais ienaidnieks bija atrasts tā bija bijusī Rietumu sabiedrotā cīņā pret Vāciju un Japānu PSRS. Līdz ar to kara laikā radītais ASV militāri rūpnieciskais komplekss netika demontēts, bet tika paplašināts un attīstīts jau globāla mēroga operācijām. Pēc PSRS sabrukuma par galveno ienaidnieku tika izvēlēts plaši definēts „islāma fundamentālisms".

Daļa bijušo koloniju sekmīgi sāka attīstīt savas tautsaimniecības, bet daļa, kurās pie varas palika bijušie kolaboranti, it kā attīstības vajadzībām sāka aizņemties no ASV kontrolētajām Bretonvudas institūcijām. Ne tikai mākslīgi sadārdzinātiem infrastruktūras projektiem, bet arī jaunās elites ērtas dzīves vajadzībām. Par šiem projektiem daudz rakstījis Džons Perkinss latviski izdotajā grāmatā „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze" un „Slepenā Amerikas impērijas vēsture".

Pasaules bankas finansētie un ASV korporāciju realizētie projekti parasti gan izrādījās krāpnieciski, un valstu parādi krājās. Īpaši strauja parādu nastas uzpūšana notika pēc naftas cenu uzskrūvēšanas saistībā ar karu Tuvajos austrumos. Palīgā steidza otra Bretonvudas institūcija SVF, kas savus aizdevumus saistīja ar noteikumu paketi, kuru vēlāk nosauca par „Vašingtonas konsensu" un kuras galvenais mērķis bija parādos nokļuvušo valstu pilnīga atvēršana neierobežotai starptautisko korporāciju darbībai. Tātad koloniālisms nekur nebija pazudis, tikai transformējies par neokoloniālismu.

Te standarta „strukturālo reformu" saraksts, kuru parasti uzspiež kolonizējamām valstīm korporāciju interesēs:

-       atcelt regulējošos likumus, kuri pieņemti, lai aizstāvētu strādājošo intereses, sociālo drošību, sabiedrības veselību un vides standartus, bet kuri palielina darba izmaksas;

-        atcelt visus ierobežojumus ārvalstu importam, ārvalstnieku īpašuma tiesībām, starptautiskajām finanšu plūsmām, dabas resursu eksportam, ārvalstu banku un citu finanšu institūciju darbībai, lai starptautiskās korporācijas varētu brīvi, pēc vajadzības pārvietot savus kapitālus un salaupītos resursus;

-       sabiedrībai (valstij, pašvaldībām) piederošo īpašumu un pakalpojumu privatizācija, šos resursus piedāvājot nopirkt privātiem investoriem par simbolisku cenu;

-       budžeta izdevumu sabiedrības vajadzībām strauja samazināšana, subsīdiju atcelšana vietējiem pašmāju ražotājiem, saimniecības pārkārtošana, lai atbrīvotu kapitālu parādu maksāšanai;

-        īpašu nodokļu atlaižu, subsīdiju un citu atvieglojumu nodrošināšana ārvalstu investoriem.

Citā redakcijā faktiski tās pašas prasības ir noformētas t.s. Vašingtonas konsensa ietvaros:

•     ekonomikas liberalizācija un deregulācija (t.s. „valsts neiejaukšanās ekonomikā");

•    valsts un pašvaldību sektora privatizācija;

•    finanšu disciplīnas ieviešana (minimāls budžeta deficīts uz sociālo izdevumu un attīstības programmu rēķina);

•    īpašuma un īpašnieku tiesību pastiprināta aizsardzība (pat ja tas kaitē sabiedrības interesēm);

•     ierobežojumu atcelšana tiešajām ārvalstu investīcijām;

•     brīvi konvertējamu valūtu ieviešana (atteikšanās no suverenajām valūtām);

•     ārējās tirdzniecības liberalizācija (atteikšanās no nacionālo tirgu aizsardzības);

•    finanšu tirgus liberalizācija (atteikšanās no regulēšanas, aplikšanas ar nodokļiem, jebkādu barjeru noteikšanas u.c.);

•    nodokļu samazināšana (nodokļu nastas pārcelšana no nekustamajiem īpašumiem un finanšu kapitāla uz nesamērīgu darbaspēka un patēriņa aplikšanu; no bagātajiem uz nabagiem);

•    valsts budžeta struktūras reorganizācija, atsakoties no valsts subsīdijām, par prioritāti izvēloties primāro veselības aprūpi, pamatizglītību un infrastruktūru.

Ja paanalizējam, ļoti līdzīgas prasības Brisele izvirza jaunajām ES dalībvalstīm, it sevišķi Austrumeiropas valstīm.

Lai piesaistītu šādus privileģētus „investorus", valstis un pašvaldības ir spiestas sacensties, kura šīm korporācijām spēs piedāvāt izdevīgākus noteikumus: lētāku un beztiesīgāku darbaspēku, nodokļu atlaides, tiešas subsīdijas, atbrīvošanu no rūpēm par infrastruktūras uzturēšanu un ekoloģiskā kaitējuma novēršanu, tiesībām organizēt krāpnieciskas shēmas u.c. Bet rezultātā šīs valstis iznīcinājušas savus ražotājus, savu sabiedrību iedzinušas nabadzībā, paliekot pilnīgi atkarīgas no korporācijām.

Līdz ar to tiek panākts tas pats efekts, kāds bija klasiskā koloniālisma laikmetā, tikai kolonizētās valstis tagad skaitās neatkarīgas, bet koloniālo administrāciju funkcijas pilda jau nosauktās starptautiskās institūcijas: SVF, PB, PTO un mūsu gadījumā arī ES centrs Briselē. Nepieciešamības gadījumā, ja kāda valsts šim diktātam nevēlas pakļauties, protams, iejaucas ASV un NATO bruņotie spēki.

Periodā pēc Otrā pasaules kara ASV ir tieši vai ar algotņu starpniecību militāri iejaukusies neskaitāmu valstu iekšējās lietās: organizējusi militārus apvērsumus, uzpirkusi vai iebaidījusi politiķus, izraisījusi karus. Bieži vien šīs naidīgās akcijas bija vērstas pret demokrātiski ievēlētām valdībām, kuras bija izvēlējušās sekot pašu ASV vēsturiskajam piemēram. Tas netraucēja šos tautai tuvos reformatorus nomelnot par „Maskavas aģentiem" vai komunistiem, kas apdraudot brīvā tirgus sistēmu un ASV drošību. Bet ASV atbalstu ir baudījuši un turpina baudīt daudzi militāri diktatori un despoti, kuri īsteno ASV korporācijām draudzīgu politiku.

Taču tā īsti Amerikas impēriskā kārtība savu seju atklāja pēc dzelzs priekškara krišanas un sociālistisko valstu sistēmas sabrukuma 1991. gadā. Nu atkrita nepieciešamība konkurēt ar alternatīvu sistēmu un pavērās neierobežotas iespējas izlaupīt arī gandrīz visas bijušā Austrumu bloka valstis. Tā bija starptautisko korporāciju Lielā stunda vēl nepieredzēts Eldorado un 20 gadus ieilgušas laupītāju dzīres ar orģijām. Šos procesus diezgan precīzi aprakstījusi itāļu izcelsmes ekonomiste un pētniecības žurnāliste Loreta Napoleoni savā grāmatā „Rogue Economics: Capitalism's New Reality" un citi no korporācijām neatkarīgi autori.

Korporāciju kriminālā alkatība iznīcina arī pašus Rietumus

Pēc salīdzinoši neilgā labklājības, sociālās harmonijas un attīstības perioda, kas sekoja II pasaules karam, ASV politiķi drīz vien aizmirsa Lielās depresijas mācības. Jau prezidentu Kārtera un Reigana laikā sākās plašas reformas, kuru mērķis bija pakāpeniski atcelt banku un citu korporāciju regulēšanu, kā arī izskaust strādājošo arodbiedrības un sociālās drošības sistēmu. Tas nozīmēja vārtu atvēršanu korporāciju alkatībai ne tikai aiz robežām, bet arī pašā ASV.

Vienlaikus stingrai regulēšanai korporāciju interesēs tiek pakļauti parastie iedzīvotāji. Nekad agrāk pasaule nav bijusi tik centralizēti regulēta un reglamentēta, kā tagad. Lai par to pārliecinātos, atliek mēģināt iedziļināties ES regulu un direktīvu plūdos, kas patlaban noslīcina un paralizē Latviju. Tie ir likumi un noteikumi korporāciju kalpiem un vergiem, lai tiem liegtu iespējas dzīvot ārpus korporāciju ietekmes.

Dzenoties pēc maksimālas peļņas un varas, korporācijas, it īpaši pēc 1990. gada, nolēma atjaunot verdzību XXI gadsimta versijā. Nē, tas nenozīmēja Āfrikas vergu vešanu uz ASV un tirdzniecību, bet gan vergu ražotņu organizēšanu kolonijās un atkarīgajās valstīs, lai uz turieni pārceltu pašas ražotnes. Lai izvairītos no nodokļu maksāšanas un valsts dienestu kontroles, pašas korporācijas un finanšu institūcijas sāka reģistrēties t.s. ārzonās jeb nodokļu paradīzes. Atlikušajās regulēšanas institūcijās par priekšniekiem iecēla fanātiskus regulēšanas piekritējus, kuri šo sistēmu paralizēja. Un, protams, vispārēja privatizācija.

Alkatības un neierobežotas varas aklumā jaunie vergturi un viņiem pakalpīgie intelektuāļi pasludināja postindustrālisma laikmetu, pāreju uz pakalpojumu ekonomiku, „jauno ekonomiku" un patērētāju sabiedrību. Šo agresīvi augstprātīgo neprāšu fantāzijā amerikāņi turpmāk nodarbosies ar vērtīgāko, intelektuālo darba daļu, savos birojos ražos inovācijas, kamēr melno un mehānisko darbu veiks aizjūru vergi, kuru lēto produkciju amerikāņiem piegādās varenas lielveikalu ķēdes. 70 vai pat vairāk procentu iekšzemes kopprodukta radīs patērēšana jeb prasts šopings. Lai cik dīvaini, šo utopisko modeli pārņēmusi arī Latvija, par to norēķinoties ar saviem resursiem un suverenitāti.

Ja runā par inovācijām, tās dzimst tur, kur notiek ražošana. Konkrētajā gadījumā Ķīnā, Vācijā, Indijā, Japānā, Dienvidkorejā un vēl dažās valstīs. Amerikāņu inovatīvā domāšana, ja neskaita militāri industriālo kompleksu, kas arvien darbojas kā valsts uzņēmumi, kas pārtiek no valsts budžeta, izpaudās galvenokārt kā krāpnieciskas finanšu shēmas, manipulācijas ar apdrošināšanu un nekustāmā īpašuma spekulācijām Maikla Hadsona aprakstītais FIRE sektors (finanses, apdrošināšana un nekustamais īpašums). Rezultātā ASV kļuvusi par pasaulē lielāko parādnieci, kas dzīvo no viena spekulatīvā burbuļa uz otru, un pasauli šantažē ar savu militāro potenciālu. Pārfrāzējot kādreiz lietoto izteicienu par PSRS, ASV tagad ir Trešās pasaules valsts „Augšvolta ar kodolraķetēm".

Rietumu banku sistēma pēdējos 25 gados ir pārvērsta par milzīgu kazino, kas pārsūknē visas pasaules reālā darba augļus uz dažu superbagātu manipulatoru kontiem. Šīs bankas vairs nekreditē šā vārda klasiskajā nozīmē, bet uzspiež pasaulei iepriekš ieprogrammētu spēli, kas izpaužas kā krāpnieciskas shēmas, tirgus cenu anipulācijas, uzskaites datu viltošana, parādu piramīdas, finanšu burbuļi, nevērtīgi vērtspapīri ar AAA reitingu, kurus iesmērē pensiju fondiem un citām institūcijām, spēlē gūto zaudējumu kompensēšana uz nodokļu maksātāju rēķina utt.

Šīs manipulācijas mēs labi izjutām arī Latvijā: nekustāmo īpašumu tirgus uzpūšana, inflācija, blēdīgu kredītu iesmērēšana labticīgiem cilvēkiem, parādu piramīda, parādu verdzība, krāpniecisko banku glābšana uz nodokļu maksātāju rēķina, jauni aizņēmumi, SVF un EK noteikumi, kuru mērķis ir Latvijas zemes, objektu, dabas bagātību, uzņēmumu un īpašumu lēta izpārdošana ārzemniekiem. Neieguldot nevienu santīmu Latvijas tautsaimniecībā un pat izputinot Latvijas ražotājus ar importa kreditēšanu, šīs blēžu bankas ir kļuvušas par faktiskajām politikas diktētājām, bet Latvija nokļuvusi parādu verdzībā. Ja kaut ko līdzīgu mēģinātu darīt parasta privātpersona, viņu par šādu krāpniecisku darbību tiesātu, bet bankas par to pašu darbību lielā mērogā tiek atalgotas un pat glābtas uz šīs noziedzīgās darbības upuru rēķina. Šīs bankas arvien darbojas Latvijā un jau izliek nākamos slazdus naivajiem patērētājiem.

XXI gadsimta pirmā desmitgade skaidri nodemonstrējusi, ka no impēriskas politikas, koloniālās sistēmas un laupītājkorporācijām, kas šo sistēmu uztur, nav atteikusies ne tikai ASV, bet arī Rietumeiropas valstis, kas apvienojušās militārajā NATO organizācijā. Ne tikai ASV, bet arī Lielbritānija, Itālija, Spānija, Dānija un pat Latvijas koloniālā administrācija bez garas domāšanās iesaistās militārās avantūrās valstīs, kas bagātas ar resursiem, bet kuru valdības cenšas īstenot neatkarīgu, korporācijām nepakļāvīgu politiku. Jaunākais, bet ne vienīgais piemērs ir suverenā Lībijas republika, kas tagad pakļauta barbariskai bombardēšanai, bet Rietumu korporācijas jau mobilizē privātas algotņu armijas šīs zemes izlaupīšanai.

Taču vienlaikus Amerikas impērija caur savām bankām un korporācijām cenšas deldēt un iedzīt krīzē savus sabiedrotos Rietumeiropā. Jau otro gadu turpinās ASV finanšu centra Volstrītas uzbrukumi eiro sistēmai.

Šīs laupītāju orģijas pasauli bīstami pietuvinājušas jaunam pasaules karam, jo arvien vairāk valstu atsakās pakļauties šo laupītāju nekaunīgajai patvaļai. Piemēram, pirms dažām dienām pasaulē produktīvākā valsts Ķīna pieteica ultimātu ASV, uzsverot, ka militāru uzbrukumu Pakistānai vērtēs kā uzbrukumu pašai Ķīnai. Lai sevi aizsargātu pret laupītājiem, vairākas valstis izveidojušas Šanhajas sadarbības grupu un t.s. BRICK valstu grupu, kas meklē iespēju attīstīties ārpus aplaupošās dolāru sistēmas.

Tātad pasaulei ir alternatīva: atteikties no impēriskām attiecībām un citu valstu kolonizēšanas, izvēloties attiecības, kas balstās uz partnerību un brīvu, abām pusēm vienlīdz izdevīgu sadarbību. Šī paradigmas maiņa īstenojama ne tikai starpvalstu attiecībās, bet arī attiecībās starp cilvēkiem katrā sabiedrībā.

Vienīgais, ko var droši zināt par impērijām, ir, ka tās aug un sabrūk, aiz sevis atstājot senās greznības drupas, kā tas attēlots Tomasa Kola ilustrācijās „Impērijas ceļš". Jautājums ir, vai cilvēcei pietiks gudrības nepieļaut jaunas impērijas?

2011. gada 27. maijs

Par cilvēka apziņas evolūciju

Iztēlosimies, ka pludmalē baudīt atpūtu pie dabas ir ieradušās divas kompānijas: A un B. A kompānija uzvedas izaicinoši, dzīro, par kaut ko ķīvējas, cits citam uzmācas, izbradā apstādījumus, pat sakaujas. Aizbraucot tā aiz sevis atstāj visus atkritumus, bet stikla pudeles pat sadauza, atstājot asas stikla lauskas. B kompānija ir saticīgāka, iesaistās atrakcijās, sporto, ieinteresēti apspriež visiem interesējošus jautājumus, cits citā ieklausās. Aizbraucot B kompānija aiz sevis visu novāc un sakārto, atkritumus paņemot sev līdzi. Kā mēs vērtēsim šos atšķirīgos uzvedības modeļus?

Droši vien daudzi A kompāniju nosauks par cūkām, kas domā tikai par sevi un nerēķinās ne ar dabu, ne citiem cilvēkiem. Savukārt B kompāniju uzskatīs par apzinīgiem, atbildīgiem augstas kultūras cilvēkiem, kuriem rūp apkārtējā vide un arī sabiedrība. Taču atradīsies arī tādi, kas A kompāniju uzskatīs par normālu un pat stilīgu, jo ir taču pasaulē tādi idioti, lūzeri un „baltie nēģeri", kuriem par to maksā algu, lai viņi aiz mums novāktu mēslus.

Konkurences sabiedrība zemojies stiprākajiem, samin vājākos

Jau 21 gadu neoliberālās autoritātes, masu mēdiji, skolas un pat bērnudārzi mums cenšas ieaudzināt konkurētspēju: konkurēt izglītības tirgū, darba tirgū, mēdiju tirgū, reklāmas tirgū, ražošanā, starptautiskā tirgū, dzīvē.

Kas tad ir konkurence? Konkurence nozīmē, ka tev kāds jāizkonkurē, jāizspiež no tirgus, no dzīves telpas, jāizmanto, jāpiemuļķo, jāpiešmauc, jāiznīcina. Konkurencē kāds uzvar, bet kāds zaudē, vai daži uzvar, bet pārējie zaudē. Uzvarējušais ieņem zaudējušā vietu, pārņem viņa resursus, kļūst turīgāks, ietekmīgāks, varenāks, vēl konkurētspējīgāks, spējīgs izkonkurēt vēl citus. Konkurence tiecas uz monopolstāvokļa vai vismaz oligopoliska stāvokļa (kad tirgu sadala vairāki lielie spēlētāji, kas vienojas par monopolcenām un līdzāspastāvēšanu) ieņemšanu, kas ļauj diktēt pārējiem.

Konkurence ir sociālā darvinisma koncepcija: uzvar un izdzīvo stiprākais, stiprākais samin vājākos, stiprākais izmanto jeb ekspluatē vājākos, bauda privilēģijas, ieņem augstāku vietu varas hierarhijā, valda pār vājākajiem.

Konkurences sabiedrība ir impēriska sabiedrība, kurā mazākums dominē pār vairākumu, kurā mazākums parazitē uz vairākuma rēķina. Impēriska sabiedrība paredz varas piramīdu un hierarhiju, kurā daži privileģētie ir piramīdas augšā un ekspluatē tos, kas piramīdā ieņem zemāku stāvokli. Izmantojot naudas vai varas mehānismu, ir iekārtots tā, ka piramīdas apakšā ir reālā darba veicēji (zemnieki, strādnieki un citi sabiedrībai nepieciešamo vērtību radītāji), kuru darba augļus piesavinās un sadala tie, kuri piramīdā ieņem augstāku stāvokli. Jo augstāk piramīdā, jo lielākas privilēģijas, lielāka vara, izdevīgāki spēles noteikumi. Piemēram, ja parasts cilvēks veikalā nozog maizes kukuli, viņu var iespundēt cietumā, bet ja zviedru bankas izveido krāpniecisku parādu piramīdu un aplaupa visu sabiedrību, bankas ne tikai netiek sodītas, bet saņem vēl lielākas privilēģijas: glābšanas paketi, tiesības diktēt valsts politiku, pieprasīt no jau aplaupītajiem upuriem jaunus upurus: samazināt algas, uzskrūvēt nodokļus utt.

Mēs esam tā pieradināti pie impēriskas varas hierarhijas, ka to pieņemam kā dabisku procesu. Tāda ir dzīve, mēs sakām. Bet vai tiešām tās ir vienīgās iespējamās attiecības starp cilvēkiem un valstīm?

Atgriežoties pie pludmales ainas, varam secināt, ka iespējamas arī citas attiecības, kuras raksturo brīva sadarbība, solidaritāte, rūpes par dabu un cilvēkiem, resursu apvienošana kopīgam labumam, mīlestība, iejūtība, līdzjūtība, sinerģija. Un tā nav utopija, jo mēs arī mūsdienu dzīvē redzam dzīvus piemērus šādām vērtībām cilvēku savstarpējās attiecībās. Ja nebūtu šo pozitīvo piemēru, kas sabiedrību satur kaut kādos morālās atbildības rāmjos, pasaule jau sen būtu gājusi bojā. Ja mēs ieklausītos dziļi savā sirdī, tad atzītu, ka tieši tādas solidāras attiecības mums šķiet tuvākas un pareizākas. Tad kāpēc mēs tomēr dzīvojam impēriskā, uz konkurenci balstītā sistēmā?

Apziņas modināšana

Pašlaik pasaule pārdzīvo bīstamu krīzi, kas pakāpeniski pāraug arvien intensīvākos un plašākos vardarbīgos konfliktos. Konfliktos, kuros iespējama kodolieroču un citu masu iznīcināšanas ieroču izmantošana. Pateicoties tieši konkurences un neierobežotas alkatības ilgstošai kultivēšanai, lielākā pasaules tautu daļa ir nonākusi parādu atkarībā, iznīcinātas vietējās ekonomikas, nostiprinās starptautisko korporāciju monopoli, globālās institūcijas aizvien nekaunīgāk iejaucas tautu iekšējās lietās un diktē savus noteikumus. Strauji pieaug bezdibenis starp bagātnieku saujiņu un parādos iedzīto masu, izzūd stabilizējošais vidusslānis, tiek nežēlīgi ekspluatēti dabas resursi: vieniem tie tiek atņemti (privatizēti, korporāciju pārņemti), citi zaudē saprātu pārpilnības orģijās. Ir skaidri redzams, ka impēriskais modelis apdraud turpmāko civilizācijas pastāvēšanu.

Tad kāpēc mēs šo modeli arvien balstām, kāpēc turpinām spēlēt mums iedalītās lomas, kāpēc vismaz starp saviem tuvākajiem nemēģinām iedibināt attiecības, kas balstās uz augstākiem morāles principiem: sadarbību, solidaritāti, rūpēm par kopīgo labumu? Vai impēriskais attiecību modelis spētu pastāvēt, ja mēs paši to neuzturētu?

Pirmais apziņas līmenis: maģiskā apziņa

Mātes dzemdē bērna embrijs ir pilnīgi atkarīgs no apkārtējās vides, viņš sevi neapzinās. Pēc dzemdībām bērns tiek izmests svešā, neierastā pasaulē, kas rada lielu spriedzi. Nu ar vecāku vai citu aprūpētāju atbalstu jaunajam cilvēkam jāapgūst šī jaunā pasaule.

Apmēram no divu līdz sešu gadu vecumam bērns pasauli izjūt kā neizprotamu plūdumu, kurā viss atkarīgs no maģiskām būtnēm: labām un ļaunām. Bērns vēl īsti nespēj savas fantāzijas skaidri atšķirt no realitātes: tā ir fantāziju caurvīta pasaule, kurā darbojas salavecis, Lieldienu zaķis, labās un ļaunās fejas. Bērnam šajā periodā grūti savu noturīgo būtību atšķirt no mirkļa emocionāliem, instinktu noteiktiem impulsiem, viņam grūti apjaust sakarību starp paša rīcību un tās sekām nākotnē. Maģiskā apziņa ir atkarīga no ārējiem apstākļiem, ārējām būtnēm, kuras kaut kādā maģiskā veidā spēj izdarīt, lai viss būtu labi, bet spēj arī nodot, pievilkt, atstāt, atstumt. Bērns maģiskās apziņas periodā nespēj uzņemties atbildību par savu rīcību, kā arī atšķirt kādas ārējās pasaules likumsakarības, un tas no viņa nav jāgaida. Cilvēki ar maģisku apziņu uz ārējiem impulsiem reaģē emocionāli.

Otrais apziņas līmenis: impēriskā apziņa

Pāreja no maģiskās uz impērisko apziņu parasti notiek 6 7 gadu vecumā, kad bērns sevī attīstījis spēju reālus notikumus atšķirt no fantāzijas tēliem. Šajā līmenī bērns ir jau iemācījies saskatīt sakarības starp darbību un tās sekām, un zina, ka sekas daudzos gadījumos ir paredzamas. Bērns arvien labāk saprot, ka pasaulē valda zināma kārtība, regularitāte un stabilitāte, kas paver iespēju zināmā mērā kontrolēt un iespaidot to, kas agrāk šķitis kā neparedzams notikumu plūdums. Tagad bērns zina, ka ar savu rīcību viņš var ietekmēt turpmākos notikumus un citu cilvēku attieksmi. Ja viņš izdarīs to, ko no viņa gaida, būs tā, bet ja neizdarīs, būs citādāk, piemēram, būs sods. Atlikusī maģiskā apziņa bērnam fantāzijās ļauj sevi iztēlot (vai identificēties ar) par dižvaroni, kam piemīt pārdabiskas spējas. Bērna dzīves perspektīva arvien ir centrēta uz sevi, tā ir egoistiska vai pat narcisistiska.

Pārejas periodā uz impērisko apziņu bērns uzzina, ka cilvēkiem ir atšķirīgi viedokļi, ka attiecības prasa savstarpēju mijiedarbību tu pakasīsi muguru man, bet es tev. Lai kaut ko saņemtu, kaut kas ir jādod.

Bērna taisnības izjūta šajā periodā atbilst visai primitīvai Vecās derības formulai: aci pret aci, zobu pret zobu. Bērnam arvien ir grūti kontrolēt savus emocionālos impulsus: dusmas, prieku, aizvainojumu.

Impēriskās apziņas periodā bērns spēj atšķirt citu cilvēku nostājas un spēj aprēķināt, kā labāk panākt to, ko viņš vēlas. Šajā periodā bērni spēj būt veikli manipulatori, pat tiranizēt savus vecākus, tuvākos un svešiniekus, lai tikai panāktu savu. Taču šī zināšana ir tāla no spējas just līdzi, būt patiesi lojālam, pateicīgam, taisnīgam, sirsnīgam. Bērns šīs jūtas spēj notēlot, lai iegūtu uzticību, bet pēc tam šo uzticību izmantot pavisam savtīgās interesēs. Liela daļa bērnu šajā periodā spēj nocitēt „zelta likumu" („dari otram tā, kā tu gribētu, lai viņš tev dara"), taču nespēj īsti iejusties cita ādā. Ja jutīs vajadzību, bērns šo zelta likumu bez šaubīšanās pārkāps, neizjūtot nekādu nožēlu vai kaunu. Taču kategoriski pieprasīs, lai citi gan šo likumu attiecībā pret viņu ievēro.

Šajā periodā bērni iemācās, ka pielāgojoties citu, it īpaši autoritāšu, vēlmēm, iespējams gūt balvas, uzdienēties, kļūt par mīluli, favorītu. Tāpēc labu uzvedību motivē vēlme uzlabot savu stāvokli un pozīciju. Tā ir vēlme izpatikt vai izvairīties no pieķeršanas nedarbos, lai tikai iegūtu autoritāšu labvēlību. Šajā periodā varam dzirdēt bērnu taisnošanos, kuras mērķis ir attaisnot sliktu uzvedību: „viņš man iesita vai apsaukājās pirmais", „man nebija nodoma nodarīt pārestību", „visi tā darīja" utt.

Trešais apziņas līmenis: socializētā apziņa

Pāreja uz socializēto apziņu parasti notiek 11 12 gadu vecumā un parasti sakrīt ar pusaudžu sadumpošanos pret savu vecāku autoritāti. Socializēto apziņu raksturo identificēšanās ar kādas lielākas grupas normām. Lai gan sadumpojušies pret vecākiem, pusaudži šajā periodā mēdz pārvērsties par lieliem komformistiem attiecībā pret savu references grupu vai autoritāti. Viņi ļoti jūtīgi pret to, ko teiks vai nodomās citi. To labi var vērot skolās, kur bērnam šķiet ļoti svarīgi, kā viņš ģērbjas, kā uzvedas, kādu mobilo telefonu nēsā. Šajā ziņā viņš cenšas visiem spēkiem pielāgoties savas grupas prasībām, jo citādi draud apsmiešana vai izstumšana no grupas. Par visu svarīgāk bērnam šķiet, lai viņš tiktu pieņemts un atzīts grupā. Šajā periodā bērni var viegli kļūt par smēķētājiem, alkohola un narkotiku lietotājiem, zināma stila apģērbu nēsātājiem, nesekmīgajiem, laupītājiem, huligāniem, ja vien to pieprasīs grupas autoritātes. Taču var kļūt arī priekšzīmīgi, ja nokļūst tādā grupā. Bērns savu vērtību saista ar atbilstību grupas prasībām un standartiem.

Socializētā apziņa bērnos attīsta emocionālo inteliģenci prasmi noturēties grupā, iekļauties tās hierarhijā, redzēt sevi ar citu acīm. Ja impēriskā apziņa liek rēķināties ar citiem tikai tāpēc, lai šos citus manipulētu savu savtīgo mērķu sasniegšanai, tad socializētā apziņa ir spējīga uz patiesu līdzjūtību, iejušanos cita cilvēka ādā, spēju just un rūpēties par otra cilvēka emocionālo labklājību, spēju savas vajadzības pakārtot grupas interesēm, nesavtīgi upurēties grupas vai tās ideālu labā.

Socializētā apziņa atzīst vajadzību pēc taisnīgiem likumiem, noteikumiem, politiskām, reliģiskām autoritātēm un institūcijām, kurām jārūpējas par kārtību un morālo normu ievērošanu. Socializētam indivīdam taisnīgums nozīmē sabiedrību, kurā tiek atalgots derīgs darbs, kurā slinkums vai parazītisms netiek atalgots, bet likumu pārkāpēji tiek sodīti ar naudas sodu, brīvības atņemšanu vai nāves sodu. Neizprotot attiecību komplekso dabu, kas veselām cilvēku grupām liedz iesaistīties produktīvā dzīvē vai ievērot visus likumus, socializētā apziņa neatzīst nekādas atlaides tiem, kas neievēro likumu. Piemēram, jaunekļi var atbalstīt tādu jauniesaucamo bargu sodīšanu, kuri atsakās dienēt bruņotajos spēkos reliģisku vai sirdsapziņas apsvērumu dēļ. Tādus izņēmumus socializētā apziņa uzskata par uzaicinājumu neievērot likumu. Šajā ziņā jaunieši var būt ļoti nežēlīgi.

Socializētā apziņa sevi veido caur identificēšanos ar primārajām references grupām, kuras definē dzimums, vecums, rase, etniskā izcelsme, reliģiskā piederība, pilsonība, sociālā šķira, politiskā partija, nodarbošanās, lojalitāte firmai vai korporācijai, pat simpātijas kādai profesionālā sporta komandai vai ekrāna zvaigznei. Parasti socializētā apziņa ir ārkārtīgi lojāla savai grupai, slimīgi uztver savas grupas kritiku, to uzskatot par smagu apvainojumu, ko tāpat vien nedrīkst ignorēt vai palaist gar ausīm. Arī pašam grupas dalībniekam ir grūti savu grupu vērtēt kritiski, jo tāda kritika taču nozīmētu nelojalitāti, ja ne nodevību.

Grupas kulturālās un morāles normas var kalpot par attaisnojumu jebkurai rīcībai grupas interesēs, kā arī pasargā no kauna vai vainas sajūtas par šo rīcību. Ar to var izskaidrot, kāpēc, piemēram, Staļins, Hitlers, Mao, Pols Pots un citi despoti savas lielākās zvērības savulaik veica tieši ar atbilstoši indoktrinētu jauniešu organizāciju starpniecību (komjaunieši, Hitler-Jugend, hunveibini u.c.). Tieši ar socializētu apziņu var izskaidrot, kāpēc kādas partijas faniem partijas intereses un slava šķiet svarīgāka par visas sabiedrības un valsts interesēm. Ņemot vērā šo faktoru, varam prognozēt, ka iespējamā VL jauniešu un krievu skolu aizstāvības štābu konfrontācija saistībā ar „valodu kariem" var izvērsties visai radikāla, asa un bez kompromisiem. Iespējams, ka zināmi specdienesti tieši šim nolūkam veidoja jauniešu organizācijas.

No otras puses, cilvēki ar socializētu apziņu parasti ir priekšzīmīgi, likumpaklausīgi pilsoņi un labi cilvēki, tikai to labumu parasti vērtē atbilstoši savas grupas iekšējās kultūras vērtībām. Viņi ir priekšzīmīgi, atsaucīgi un apzinīgi savas „mazās pasaules" pilsoņi, kas ir solidāri ar citiem savas grupas jeb mazās pasaules pilsoņiem. Trūkums tas, ka cilvēki ar socializētu apziņu viegli krīt par upuriem reklamētāju, PR speciālistu, dažādu propagandistu un politisko demagogu manipulācijām. Cilvēki ar socializētu apziņu sastāda lielāko sabiedrības daļu un ir tās svārstīgais elektorāts, par kura lojalitāti tad arī cīnās politiskie manipulatori.

Ceturtais apziņas līmenis: kulturālā apziņa

Ienākot pieaugušo pasaulē, cilvēks parasti sastopas ar tādu kulturālo perspektīvu, kas nesaskan ar iepriekšējās identitātes grupas rāmjiem. Pirmā reakcija, saduroties ar šādu atšķirīgu perspektīvu, parasti ir šovinistiska pārākuma apziņa, ka vienīgais pareizais ceļš ir manai grupai.

Ja tomēr šis indivīds jūtas pietiekami drošs savā apziņā, viņš var mēģināt ieinteresēties un atzīt, ka arī citas kultūras atšķirīgajā redzējumā ir kaut kāda jēga, loģika un vērtība. Un varbūt, ka tas atšķirīgais redzējums dod, lai gan atšķirīgus, bet gana vērtīgus un interesantus rezultātus. Tātad iespējama izvēle, dažādi ceļi, iespējas un inovācijas. Šis solis ļauj kritiski pārvērtēt tos pieņēmumus un morālās normas, pēc kurām cilvēks orientējies savā iepriekšējā dzīvē, būdams socializētajā apziņā.

Lai novērstu ļaunumu un netaisnību, cilvēks ar kulturālu apziņu atzīst pasākumus, kuru mērķis ir visu sabiedrību aizsargāt pret morāli nenobriedušu sociopātu tīkojumiem. Ja impēriskā apziņa ir norūpējusies, lai likums aizsargātu, pirmkārt, viņa personīgās intereses un drošību, bet socializētā apziņai rūp grupas intereses, tad kulturālai apziņai vienlīdz svarīga taisnība priekš visiem cilvēkiem.

Kulturālā apziņa ļoti reti attīstās pirms 30 gadu vecuma, un lielākā cilvēku daļa modernajās impēriskajās sabiedrībās šo apziņas līmeni nesasniedz nekad. Lielākoties tāpēc, ka uz impēriskām attiecībām balstītās korporācijas, uz socializēto apziņu balstītās politiskās partijas, baznīcas, arodbiedrības un izglītības iestādes cenšas cilvēkus iekļaut savos rāmjos un nepieļaut viņu apziņas evolucionēšanu. Cilvēks ar kulturālu apziņu šīm iestādēm traucē, uzdod neērtus jautājumus, apšauba morālos rāmjus un vērtības, apdraud iekšējo stabilitāti. Tāpēc šādām organizācijām šķiet ērtāk šādus cilvēkus nepieņemt savās rindās, diskreditēt, apmelot, pasludināt par nodevēju, izstumt.

Tāpēc cilvēkiem ar kulturālu apziņas līmeni dzīvē bieži nākas būt vientuļiem, nesaprastiem un aizdomās turētiem. Viņu domubiedru skaits var būt ierobežots, no viņiem var novērsties pat cilvēki, kurus viņi mīl vai kuri mīlējuši viņu.

Cilvēks ar kulturālu apziņu pasaulē redz vietu un taisnību visiem, viņiem sveša gan paļaušanās uz maģisku nejaušību, gan egoistiskas manipulācijas, gan šauras grupu intereses. Ar prātu viņš tās saprot, bet labi redz šo šauro interešu aprobežotību. Kulturālā apziņa spēj domāt ārpus egoistiski vai sociāli nospraustiem rāmjiem, kas būtiski palielina cilvēkam pieejamo iespēju un izvēļu spektru.

Piektais apziņas līmenis: spirituālā jeb garīgā apziņa

Tā ir augstākā cilvēciskuma izpausme, kas visu cilvēci un tās apdzīvoto pasauli redz kā vienotu, garīgu veselumu. Vienā ziņā tā ir it kā atgriešanās pirmatnējā vienības izjūtā, ko bērna embrijs izjūt dzemdē, taču jau ar bagātu un niansētu spēju novērtēt pasaules daudzdimensiālo kopību, kas izpaužas katrā cilvēkā, dzīvniekā, augā, minerālajā dabā, ūdeņos un visumā. Ja piedzīvojums un vienības izjūta dzemdē ir pasīva, tad spirituālās apziņas cilvēks atrod jēgu aktīvi kalpot šai vienotajai pasaulei kā partneris un līdzradītājs.

Spirituālo apziņu sasniedz izcili skolotāji, garīgās autoritātes, izcili valstsvīri, gudri cilšu vecākie, garīgās atjaunošanās kustību vadītāji, pravieši, kas redz jēgu universāliem taisnības, mīlestības un līdzjūtības principiem, kas vienlīdz atklāti gandrīz visās reliģisko praviešu sistēmās. Konflikti, pretrunas un paradoksi šiem cilvēkiem nav problēmas, kas jāpārvar, bet iespēja gūt dziļāku izpratni un vienot.

Pāreja no kulturālās apziņas uz spirituālo apziņu notiek mijiedarbībā ar dažādiem cilvēkiem un situācijām, meklējot aizvien dziļāku izpratni par dzīves iespējamībām. Katra tāda sadursme atver jaunu logu iepriekš apslēptām realitātēm ceļā uz dziļāku radības garīgo vienotību.

Cilvēkiem ar socializētu apziņu var šķist, ka cilvēks ar spirituālo apziņu ir atrāvies no sabiedrības problēmām un nodarbojas ar neauglīgu prātuļošanu (dzīvo mākoņos), jo viņš nejūt nekādu lojalitāti ne pret vienu grupu vai identitāti. Taču patiesībā šāda garīga autoritāte paceļas pāri ierasto grupu šaurajām, savstarpēji izslēdzošajām interesēm, lai aptvertu iekļaujošu veselumu ar visām tā neskaitāmajām sastāvdaļām. Pienākuma apziņa un lojalitāte, kas iepriekš rezervēta tikai ģimenes, etniskās grupas, valsts vai reliģijas interesēm, nu aptver visu veselumu. Kalpošana veselumam kļūst par pietiekamu gandarījumu spirituālas apziņas mūžā.

Saskatot sociālo attiecību sarežģīto pilnību, spirituālā apziņa noraida uz atriebību balstītu taisnīgumu, jo tas izraisa nebeidzamus atriebības ciklus, kuri neveicina ne indivīda, ne sabiedrības labklājību. Spirituālā apziņa atzīst restauratīvo jeb atjaunojošo taisnīgumu, kas, cik tas iespējams, atjauno gan upura godu, gan reabilitē arī ļaundari (saprotot, ka ļaundarība veikta dēļ šauras lietu izpratnes, instinktīvas reakcijas vai pārprastas lojalitātes grupas interesēm). Bet iznākumā tiek panākts izlīgums un risinājums, kas novērš iespējamo ļaundarības recidīvu nākotnē. Tieši tā saprotama Jēzus sludinātā piedošanas un izlīguma mācība. Cilvēki ar impērisku vai socializētu apziņu šādu nostāju var iztulkot kā atbalstu ļaundariem un noziedzniekiem, vai pat nostāšanos ļaundaru pusē, jo viņi šādus aktus nespēj novērtēt kā lielāko labumu visiem.

Taču spirituālā apziņa pievienojas kulturālajai apziņai, lai mainītu netaisnīgus likumus, izmantojot nevardarbīgas cīņas metodes. Izcils piemērs šādai cīņai par taisnīgumu bija Mahatmas Gandija nevardarbīgā cīņa par Indijas brīvību. Angļu kolonizatorus Gandijs neuzskatīja par ienaidniekiem, tāpēc viņam izdevās gūt lielas Anglijas sabiedrības daļas, kā arī visas pasaules simpātijas un atbalstu.

Agrāk tradicionālās un cilšu sabiedrībās, jauniešiem, pirms viņus iesvētīja pieaugušu vīriešu vai sieviešu kārtā, vispirms bija ārpus savas ģimenes loka jāiziet visai gara apmācība sava dzimuma vecāko vadībā un pēc tam jāiztur nopietns pārbaudījums. Pārbaudīta tika ne vien fiziskā izturība, izvēlētā aroda prasme un prāta asums, bet arī emocionālais un garīgais briedums. Pēc šādas iniciācijas jaunais vīrietis un sieviete pieņēma savu vārdu un uzņēmās savai dzīves misijai atbilstošu atbildību.

Mūsdienās iesvētīšanas ceremonijas baznīcu draudzēs vai pēc skolu beigšanas ir vairāk formālas iemesls svinēšanai bez brieduma pārbaudes un skaidras atbildības uzņemšanās. Līdz ar to pieaugušo dzīvē ienāk pilngadīgi cilvēki ar pieauguša cilvēka fiziskām pazīmēm, vairāk vai mazāk attīstītu intelektu, bet vismazākā vērība tiek veltīta cilvēka emocionālajam un garīgajam briedumam, t.i., raksturam. Pēdējos gados Latvijā centralizētā skolu sistēma krietni pazeminājusi prasības arī bērnu fiziskai un intelektuālai sagatavošanai. Arī tās kļūst par formalitāti. Skolu sistēmas mērķis vairs nav izglītība (patstāvīgi domāt spējīgu, radošu indivīdu gatavošana dzīvei), bet vairāk saistīta ar attieksmju ieaudzināšanu, intelektuāli viduvējas masas sagatavošanu reglamentētai eksistencei korporāciju pārvaldītā pasaulē.

Fiziskais, prāta, emocionālais un garīgais briedums nenotiek pats no sevis vai automātiski. Iespējami fiziski nobrieduši cilvēki, kuru emocionālā un garīgā attīstība iestrēgusi kaut kur bērnībā. Arī intelektuāli izglītots cilvēks var būt garīgi nenobriedis aizķēries impēriskās vai pat maģiskās apziņas līmenī. Par maģiskās apziņas vērā ņemamu klātbūtni liecina kaut vai iracionāla ticība, ka alkatības dzīta neregulēta tirgus sistēma var nest labklājību visiem. Ja valsts prezidents un premjerministrs var svinīgi paziņot, ka Latvija jau pārvarējusi ekonomisko krīzi, tad ir pamats padomāt, kurā bērnības fāzē viņi aizķērušies, kādā lomā iejutušies?

Morālais autisms

Ja 12 gadus vecam bērnam impēriskā apziņa ir normāla un dabiska, tad pieaugušam cilvēkam, kurš turklāt ieņēmis atbildīgu amatu, impēriska apziņa nozīmē būt sociopātam nāvējošam vēzim sabiedrības organisma vitālajos orgānos. Mūsdienu Latvijā sociopāti pie varas ir ierasta ikdiena un norma, ko sabiedrība visumā pieņēmusi vai samierinājusies, lai gan tādiem indivīdiem piemērotāka vieta būtu kāda sociālās korekcijas iestāde.

Pieaugušais ar maģisko apziņu arvien vēl dzīvo it kā citā pasaulē: gadījuma attiecības, fantāzijas par pārdabisku spēju esamību, ticība maģiskiem aizsargātājiem, zīmēm, brīnumiem, pats nekad ne par ko neuzņemas atbildību, vien svārstās starp emocionālu sajūsmu un tikpat emocionālu vilšanos.

Pieaugušais ar impērisko apziņu dzīvo „manā pasaulē". Uz sevi centrēta morāle pasauli sadala draugos un ienaidniekos: „Tie, kas nav ar mani, ir pret mani." Labs ir tas, kas kalpo manām interesēm, slikts tas, kas kaitē manām interesēm. Katra situācija tiek vērtēta, izskaitļojot iespējamos ieguvumus vai zaudējumus sev. Piemēram, kad politiķi aģitēja par labumiem, ko gūsim, iestājoties ES, viņi īpaši nemeloja, tikai ar labumiem saprata labumus personīgi sev. Labumus, ko guva kā samaksu par savas valsts nodevību, suverenitātes iztirgošanu.

Pieaugušie ar impērisko apziņu tiecas pēc varas pār citiem cilvēkiem, demokrātiju viņi saprot kā cīņu par varu. Tikuši pie varas, viņi savas vērtības un intereses cenšas uzspiest pārējiem. Atšķirībā no bērniem, viņi spēj izstrādāt un īstenot kompleksas politiskās stratēģijas. Lai arī paši nespēj izjust līdzjūtību, viņi veikli manipulē ar morāliem argumentiem, lai atstātu iespaidu un radītu uzticību tautā. Viņi spēj melot un maldināt bez mazākā mulsuma vai neveiklas aizķeršanās, bet viņi nekad nav spējīgi atzīt savas kļūdas vai uzņemties atbildību par savas rīcības sekām. Pēc tā viņus var pazīt. Vai kāds Latvijā redzējis politiķi vai baņķieri, kas atzītu savas kļūdas vai lūgtu piedošanu?

Jā, viņi ir sociopāti, kas dzīvo impēriskā apziņā, viņi nespēj savas intereses atšķirt no sabiedrības interesēm, visi pūliņi centrēti tikai uz paša interesēm. Vēl vairāk viņi savu personīgo labumu publikai mēdz pasniegt kā cēlu pašuzupurēšanos visas tautas labā, un var justies dziļi sašutuši, ja kāds to apšauba. Visi, kas apšauba sociopāta godaprātu, tiek apzīmēti par ienaidniekiem vai ļaunu spēku aģentiem. Sociopāts vienmēr atradīs argumentus, kāpēc tieši viņa gadījums ir tik īpašs, ka noteikti nepieciešama atkāpe vai izņēmums no vispārpieņemtām normām un likumiem. Piemēram, ja zemnieka saimniecība bankrotē dēļ nelabvēlīgas valsts politikas, tad tā tai arī vajag, tāds ir tirgus ekonomikas likums, bet ja bankrotē politiķu protekcionēta banka, tad tā noteikti jāglābj uz visas tautas rēķina, jo tas, protams, esot visas sabiedrības interesēs.

Paanalizējiet visu mūsu politiķu un baņķieru gājienus, sākot no Godmaņa, Repšes un Laventa 1990. gados, beidzot ar Šķēli, Karginu un Dombrovski tagad, un jūs iegūsiet brīnumainu sociopātu galeriju! Teologs Daniels Magvaiers šo parādību nosaucis par morālo autismu. Ikdienā mēs no tādiem cilvēkiem izvairāmies, bet pēc politiskas apstrādes un PR manipulācijām tieši tādus nez kāpēc ievēlam atbildīgos amatos. Pirmais nejaušais cilvēks, ko no rīta uz ielas satiekam, ar lielu varbūtību būtu labāks un atbildīgāks, bet mēs nez kāpēc atbalstām tieši rafinētākos, izmeklētākos sociopātus? Kā to izskaidrot?

Impēriskā projekta apbrīnojamā konkurētspēja

Uz iepriekšējo jautājumu atbilde vismaz daļēji ir skaidra. Tauta pati nemaz neizvirza kandidātus atbildīgiem amatiem. Tautai tiek piedāvāts nobalsot vien par tiem kandidātiem, kurus īpaši atlasa politiskās partijas un to finansētāji, tātad tie paši sociopāti. Un atlasa viņi vai nu līdzīgus sociopātus, vai naivus cilvēciņus ar maģisko apziņu, vai kāda socializēta grupējuma pārstāvjus (piemēram, VL), vai bezrakstura lupatas, kas gatavas klusēt un spaidīt pogas, kā tiem liek. Tāda ir vēlēšanu sistēma. Ja to būtiski nemainīsim, nekas uz labo pusi nemainīsies (skat. rakstu „Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību").

Otrkārt, tauta pati vēl nav apjautusi, ko nozīmē celt savu valsti. Tā arvien domā, ka šis darbs jāveic kādam citam, un uz šo procesu noskatās no malas, it kā tas būtu saistošs realitātes šovs.

Kā uzsvēru rakstā „Īsa Rietumu imperiālisma, brīvā tirgus sistēmas un korporātisma vēsture", impēriskā sistēma pasauli dominējusi jau vairākus tūkstošus gadu, tāpēc uzkrājusi milzīgu cilvēku kontrolēšanas un manipulēšanas metožu pieredzi. Tas nenozīmē, ka pasaulē šai periodā nav bijis uz savstarpēju cieņu, partnerību un solidaritāti balstītu attiecību un plaukstošu kopienu, vai nebūtu bijis izcilu atbrīvošanās kustību paraugu, bet kopumā tomēr dominējušas impērijas.

Lai arī dziļi sirdī cilvēki jūt, ka šī sistēma ir netaisnīga un nav īsti laba, tomēr ir ieraduši ar to kaut kā sadzīvot, pat uzskatīt par dabīgu. Un inercei ir liels spēks. Cilvēku apziņu var tik lielā mērā samudžināt, ka viņi spējīgi neticēt pat savām sajūtai un sirds balsij. Kā citādāk izskaidrot visas šīs nobalsošanas par „mazāko ļaunumu"?

Kā jau minēts, lielum lielāko sabiedrības daļu sastāda cilvēki ar socializēto apziņu. Viņi ir spējīgi uz līdzjūtību, sadarbību kopējā labuma vārdā, pat upurēšanos par labu citiem cilvēkiem, taču bieži ar tiem citiem cilvēkiem viņi saprot tikai savu identitātes grupu (etnisko, politisko, konfesionālo, reģionālo u.c.), tāpēc viņus viegli manipulēt, izmantot konfrontācijai ar citām grupām, skaldīt un valdīt. Tieši uz socializētās apziņas pārstāvjiem tiek vērsta visa propagandas, reklāmas, aģitācijas un manipulācijas mašinērija, notiek cīņa par šo cilvēku sirdīm un prātiem. Bet būtībā viņi ir labi cilvēki, kas var produktīvi dzīvot uz partnerattiecībām balstītās kopienās un daudz ieguldīt. Sociopātu Rietumu sabiedrībās nav daudz ne vairāk kā 4% (skat. rakstu 'Sociopāta profils"), Austrumu sabiedrībās vēl mazāk, un savu varu viņi notur, manipulējot ar socializētās apziņas cilvēkiem.

Par labu impērijai nāk nenoteiktība, nedrošība, nestabilitāte, katastrofas, dažādi draudi, piemēram, terorisms, karš, ekoloģiskas katastrofas. Imperiālisti ļoti bieži savās manipulācijās izmanto baiļu faktoru un nedrošību, jo baiļu pārņemtu cilvēku apziņa regresē uz primitīvākiem apziņas līmeņiem, aktivizējas izdzīvošanas instinkti. Ja baiļu un nedrošības nav, imperiālisti tās izdomā vai rada, piemēram, paši finansē teroristu organizācijas, saceļ trauksmi par Sadama masu iznīcināšanas ieročiem, lai pēc tam it kā pret šiem draudiem karotu, šim karam mobilizētu sabiedrību, liktu tai samierināties ar sociāliem spaidiem un cilvēktiesību ierobežojumiem.

Faktiski visa Rietumu paveida reklāma balstās uz baiļu un nedrošības iedvešanu: „Pērc manu produktu, un tas tev atgriezīs veselību, skaistumu, pievilcību, laimi", „Tici manam dievam, un tas tevi atpestīs no grēkiem, pavērs mūžīgu svētlaimi tajā saulē", „Paļaujies uz neregulēta tirgus neredzamo roku, un tā tev nesīs labklājību jau rīt", „Ieguldi manas bankas pensiju fondā, un tas tev nodrošinās bezrūpīgas vecumdienas", „Paņem no manis kredītu, un jau rīt dzīvo zaļi un baudi dzīvi", „Balso par mani, un es tev nodrošināšu Eiropas līmeņa labklājību, pasargāšu no teroristu briesmām un ļaunā austrumu lāča tīkojumiem".

Tātad vispirms baiļu un nedrošības sajūtas iedvešana, bet pēc tam vienkārša burvju formula baiļu mīkstināšanai. No paša mietpilsoņa nekas netiek prasīts, tikai akla paļaušanās uz visvareno sociopātu, kas visu tavā vietā nokārtos, sakārtos un izkārtos.

Pati impērijas kultūra un institūcijas parazitē no garīgi nenobriedušiem, verdziski padevīgiem cilvēkiem, apbalvo par brieduma trūkumu, to kultivē un slavē, lai tas atražotos un tiktu pārņemts no paaudzes uz paaudzi. Turpretī psihiski nobriedušu cilvēku iniciatīva tiek slāpēta, diskreditēta, sodīta, izstumta. Tik pamēģiniet izrādīt personīgu iniciatīvu vai savas radošās spējas korporācijai piederošā bankā, lielveikalā, valsts iestādē vai skolā, pamēģiniet kaut ko darīt citādi, nekā priekšā teikts, un jūs uz savas galvas dabūsiet veselu vezumu nepatikšanu. Tā bija gan padomju laikā, gan tagad. Jebkuru patstāvīgu iniciatīvu impērija soda.

Uz partnerību balstītas kopienas priekšrocības

Lai cik nesatricināma šķistu impēristu vara, vairāki apstākļi paver reālu iespēju nostiprināties demokrātiskām kopienām. Pirmkārt, ilgas pēc pilnības ir ierakstītas cilvēka dabā. Visos laikos cilvēki tiekušies pēc brīvības, taisnīguma, auglīgas sadarbības, pilnīgākas izpratnes, augstākiem principiem un labākas dzīves. Ja ne pašiem, tad nākamajai paaudzei. Otrkārt, lielākā cilvēku daļa jau ir sasniegusi socializēto vai vēl augstāku apziņas līmeni, kas viņiem ļauj izprast visas sabiedrības labuma koncepciju, tās pārākumu pār indivīda vai šauras kliķes interesēm un privilēģijām. Par to liecina arī tas, ka pat paši sociopāti, lai gūtu sabiedrības uzticību, ir spiesti lietot uz vispārēju labumu orientētus saukļus, lozungus un retoriku. Neviens vairs atklāti neuzdrīkstas teikt, ka plebejiem vai zemcilvēkiem nekas nepienākas (vēl XIX gadsimtā kungi tā runāja atklātā tekstā). Faktiski impērija jau ir spiesta runāt mums piemērotā valodā, tikai tās vārdi nesaskan ar darbiem. Kā ceturto labvēlīgo faktoru var minēt modernās tehnoloģiskās iespējas viegli sazināties ar cilvēkiem dažādos reģionos, tautās un kontinentos, iegūt informāciju, faktus, liecības un idejas, kuras korporācijām pakļautie masu mēdiji noklusē, sagroza vai noslīcina nevērtīgā virtuālā drazā, dibināt kontaktus. Jāņem gan vērā, ka globālās korporācijas patlaban cenšas savai kontrolei pakļaut arī internetu.

Lai arī cilvēkiem ar nobriedušu apziņu ir pretīgi iesaistīties sociopātu organizētajās cīņās par varu, šie cilvēki labprāt uzņemas iniciatīvu modināt sabiedrības apziņu, atmaskot oligarhijas melus, iedvesmot sociālas kustības, mest izaicinājumu impēriskas dominēšanas politikai, kā arī organizēt alternatīvus projektus.

Taču svarīgākais stimuls ir tas, ka cilvēcei, ja tā grib pastāvēt, nav citas izejas, jo līdzšinējā impēriskā politika ir pasauli ievedusi strupceļā, kas izpaužas kā ekonomiska, sociāla, morāla un ekoloģiska krīze, kā arī pavisam reāla varbūtība, ka impēriskā negausība mūs ieraus jaunā pasaules karā.

Sociopātija patlaban vēl skaitās neārstējama. Tā ir tikai stingri ierobežojama. Taču pārējiem cilvēkiem ir atvērta iespēja savu apziņas līmeni celt, uzņemoties atbildību par savu un kopienas dzīvi, iesaistoties dzīvā sadarbībā ar līdzpilsoņiem, dodot savu ieguldījumu un rūpes kopējās dzīves iekārtošanā.

Svarīgi saprast, ka sociopātu un imperiālistu dibinātās starptautiskās korporācijas, kas patlaban pārņem mūsu dzīvi, ir nedzīvas, alkatīgas naudas izspiešanas un cilvēku paverdzināšanas mašīnas. Korporāciju darbinieki ir kā vienādās formās tērpti roboti, kuri nedrīkst paust savu brīvu gribu vai izrādīt savu cilvēcību. Tiem ir tikai viens mērķis un likums pelnīt naudu korporācijas akcionāriem. Korporācijas darbojas kā vēzis, kas tikai ņem, bet neko nedod pretī.

Varbūt to vieglāk saprast, salīdzinot ar dabā notiekošajiem procesiem. Piemēram, cilvēka organismā visi orgāni un šūnas saskaņoti sadarbojas, nemitīgi apmainās ar enerģiju, attīrās no toksīniem, piegādā barības vielas, sūta informāciju un uztur atgriezenisko saiti pa nervu kanāliem, tādējādi uzturot dzīvību. Bet kas notiek, ja daļa šūnu sāk konkurēt ar pārējo organismu tikai ņem, bet neko nedod pretī? Pareizi, to sauc par vēzi, kas pakāpeniski pārņem visu organismu un nolemj to nāvei. Gluži līdzīgi procesi notiek sabiedrībā. Lai sabiedrība būtu vesela, katrai sastāvdaļai ir ne tikai jāņem, bet arī jādod, jāiesaistās saskaņotā sadarbībā ar citiem sabiedrības locekļiem, jāveido sadarbības institūcijas. Tieši tādā nozīmē sociopātija un viņu institūcijas ir salīdzināma ar vēzi cilvēka organismā. Tās nogalina.

Tāpēc uz dzīvību orientētiem cilvēkiem ir jāapvienojas, jāsadarbojas un jāatsakās no kalpošanas vēzim.

2011. gada 28. maijs

Vai ir pamats priekam par saeimas atlaišanu?

Parasti es par politiskā teātra intrigām nerakstu, taču ļaužu komentāros jūtamā eiforiskā reakcija uz Valda Zatlera 28. maija paziņojumu par Saeimas atlaišanu mani iedvesmoja šo principu šoreiz pārkāpt. Jo ārkārtīgi reti nācies dzirdēt tik pretrunīgu amatpersonas paziņojumu.

Zatlera uzrunu sākšu analizēt ar pozitīvo. Citēju:

„Jaunajā Saeimā bija vairāk nekā 60% jaunu seju. Cilvēki, kas vēlējās būs aizrautīgi un ar degsmi kalpot Latvijai. Daudz kas labs ir paveikts kopš tā brīža. (..) Mūsu valstī ir panākums. Mēs trīs gadu laikā, izmisīgi cīnoties, brīnumainā kārtā esam pārvarējuši ekonomisko krīzi, esam kā paraugs citām valstīm apņēmības paraugs, rīcības paraugs, rezultāta paraugs."

Manuprāt, šim apgalvojumam vajadzēja izskanēt kā gadsimta notikumam pārvarēta ekonomiskā krīze, esam paraugs citām valstīm, daudz kas labs ir paveikts! Ja tā ir taisnība, tad abu Dombrovska valdību locekļiem, „Vienotības" komandai un Saeimas deputātu saimei kopumā, kas šo gigantisko darbu tik prasmīgi vadījuši un paveikuši, būtu piešķirami gan Triju Zvaigžņu, gan Lāčplēša augstākās pakāpes ordeņi, un jānovēl šo sekmīgo politiku turpināt, panākto nostiprināt un vairot!

Bet lasīsim tālāk par Saeimas atlaišanas iemesliem „niķiem un stiķiem":

„Saeima izrādīja necieņu un neuzticēšanos tiesu varas kompetencei. Un diemžēl tā nebija pirmā reize. Jau 9.Saeimā likumdevējs neapstiprināja amatā tiesnesi, kura profesionālā atbilstība bija novērtēta tiesu varā. Likumdevējs neapstiprināja amatā ģenerālprokuroru, kuru virzīja tiesu varas augstākā amatpersona, Augstākās tiesas priekšsēdētājs. Arī šajā Saeimā jau bija pirmais signāls, ka tikumi un netikumi diemžēl ir pārmantoti amatā netika apstiprināts arī tiesnesis Judins."

Tas nu ir pavisam mulsinoši: ja jau Satversmē un likumos ir paredzēta amatpersonu apstiprināšana Saeimā un ja deputātiem ir tiesības balsot, tad kuram ir tiesības norādīt, ka balsot drīkst vienīgi „par"? Turklāt šo „par" balsošanu pieprasa nevis kādi mīklaini oligarhi, bet, ar atpakaļejošu datumu, pats prezidents! Ja jau nedrīkst balsot „pret", tad kāda vispār jēga balsošanai? Kāpēc tad šāds demokrātijas teātris, ja visiem obligāti jābalso tikai „par"? Tieši tāpēc jau radīti trīs varas atzari, lai tie cits citu līdzsvarotu un vajadzības gadījumā ierobežotu. Tas pats attiecināms arī uz deputātu balsojumu par deputāta imunitātes atcelšanu.

Lasām tālāk:

„Saeima vairākkārtīgi parādīja, ka vispirms tā aizstāv kādu šauru grupu vai pat konkrētu cilvēku personīgās intereses, nevis valsts intereses. (..) diemžēl visvairāk skatās uz to, ko saka kāds cilvēks ārpus Saeimas, lai gan būtu jābūt tādai situācijai, ka valdību vada Ministru prezidents un valdība ir atbildīga Saeimas priekšā."

Apvainojumi tiešām smagi, bet lūdzu kaut vienu faktu, prezidenta kungs? Kas tas par mistisku „cilvēku ārpus Saeimas"? Vai kādas partijas finansētājs? Ja jā, tad kuras partijas, jo visas partijas taču kāds finansējis? Bet varbūt domāts SVF vai EK misijas vadītājs, bez kura ziņas Saeima tiešām nav spērusi nevienu soli? Ja jā, tad būtu šai misijai jāiesniedz valsts līmeņa protesta nota. Ja jau lieta tik svarīga, tad taču vajadzētu kādu konkrētību un atbildību par saviem vārdiem.

No otras puses, ja jau Saeima, „visvairāk skatoties uz to, ko saka kāds cilvēks ārpus Saeimas", ir pārvarējusi ekonomisko krīzi, tad varbūt tas ārpussaeimas cilvēks ir ļoti labs, vai pat ģeniāls, un tieši viņš būtu jāieceļ par Saeimas priekšsēdi, valdības galvu vai prezidentu?

Jo tālāk, jo trakāk Valsts prezidents pieprasa:

„Izravēt to ļaunuma sakni, kas šķir varu no sabiedrības."

Un atkal nekādas konkrētības. Kur tā sakne ir, prezidenta kungs, arī mēs gribam palīdzēt pie tās ravēšanas! Ja negribēji izplūst detaļās savā uzrunā, tad liec, lai tavas kancelejas darbinieki šo ļaunuma sakni vismaz apraksta un publicē tavā mājas lapā! Tas taču tik svarīgi! Varbūt pat svarīgāk par „apbrīnojamo ekonomiskās krīzes pārvarēšanu"!

Tālāk jau prezidents no krīzes pārvarēšanas sludinātāja pārvēršas par man līdzīgu disidentu un „brīvā tirgus sistēmas" noraidītāju, konstatējot un aicinot:

„Mēs jau šobrīd sākam gandrīz vai runāt ne tikai par valsts nozagšanu. Varētu pat nojaust, ka tuvojas arī mūsu valsts demokrātijas privatizācija. Un to ir skumīgi vērot. (..) Vispirms vienreiz pielikt punktu šauru personu grupu patvaļai. Vienreiz pielikt punktu, ka visa mūsu sūri, grūti kopā pelnītā bagātība nogulst ofšoru firmu kontos."

Prezidenta kungs, ņemiet mani par savu padomnieku un izstrādāsim likumprojektu ofšoru aizklapēšanai, ja jau jūs 4 gadu laikā to nejaudājāt izdarīt un izmantot savas konstitucionālās tiesības iesniegt Saeimā atbilstošu likumprojektu! Ofšori ir „tirgus ekonomikas" pamatpilārs un „melnais caurums", iespēja anonīmi reģistrēties „nodokļu paradīzēs", lai nemaksātu valstij nodokļus. Es jau sen sen aicināju tos aizklapēt. Protams, mums nepiekritīs ne SVF, ne Briseles komisāri, bet štrunts ar komisāriem pasludināsim Latviju par neatkarīgu valsti un atteiksimies no „tirgus ekonomikas" ideoloģijas, kas mūs novedusi līdz parādu verdzībai! Ja kuģim sūce, tā ir steidzami jāaizdrīvē! Neviena firma vai korporācija, kas kāro Latvijā darboties, nedrīkst būt anonīms rēķins ofšorā! Lai maksā godīgi savus nodokļus vai vācas prom!

Tikai -

vai krīze tiešām pārvarēta?

Kas tad pēdējos trijos gados panākts? Kā prezidents pareizi norādīja, samazinājies darbavietu skaits un algas, uzskrūvēti nodokļi. Piebildīšu, ka no Latvijas izspiesti tūkstošiem iedzīvotāju, padziļinājusies demogrāfiskā katastrofa, kādi 250 000 no palikušajiem ir bez darba, spekulantu sataisītie parādi ir uzkrauti nodokļu maksātāju pleciem, valsts slepenībā paņēmusi miljardos mērāmu aizņēmumu, no kura ne santīms nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecībā, bet izmantots blēdīgu banku glābšanai un lata kursa noturēšanai, lai pēc pāris gadiem no lata vispār atteiktos (nacionālā valūta ir viens no svarīgākajiem suverenitātes instrumentiem). Latvija uzņēmusies ofšoros reģistrēto spekulantu sadzīvoto parādu, paņēmusi nevajadzīgu aizdevumu un meklē jaunus aizdevumus starptautiskajos finanšu tirgos (Finanšu ministrija grasās tirgot parādzīmes, cerot uz 7% likmi), lai aizņemtos vēl. Un šie mūsu nepilnvarotie aizņēmēji uzskata par pašsaprotamu, ka šos parādus ar procentiem ilgus gadus maksās nevis viņi paši, bet mēs (nodokļu maksātāji) un mūsu bērni. Vai to var saukt par „ekonomiskās krīzes pārvarēšanu" un piedāvāt par paraugu „citām valstīm"?

Ja pie Tevis, cienījamais lasītāj, atnāks kaimiņu Pēteris un paziņos, ka viņš no kāda kaktu augļotāja aizņēmies miljonu, bet šis parāds ar procentiem būs jāmaksā Tev, vai Tu šādam trikam piekritīsi? Bet tieši to Tev piedāvā „krīzi pārvarējusī" Saeima un valdība, kas jau degradējusies par ārvalstu augļotāju pārņemtu koloniālo administrāciju!

Vai Tu kaut santīmu saņēmi no šā aizņēmuma? Nē!

Vai tas kaut kur sabiedrībai derīgi ieguldīts? Nē!

Tad kāpēc man un Tev tas svešu onkuļu aizņemtais parāds būtu jāmaksā?

Vai vara patiešām nodota tautai?

Savu uzrunu prezidents noslēdza ar patiešām iedvesmojošu paziņojumu:

„Ar šo brīdi es, Latvijas Valsts prezidents, nododu tautai varu lemt par savu turpmāko likteni."

Ak vai, no tā tiešām var samulst un palikt ar slapjām acīm, vai ne?

Ja runājam par Satversmē paredzēto referendumu, tad patiešām tajā varēsim piedalīties un nobalsot „par" vai „pret" Saeimas atlaišanu.

Bet tālāk?

Vēlēšanu likums mainīts nav, tātad tautai arvien nebūs tiesību izvirzīt savus kandidātus, ievēlēt un atsaukt tieši savu kandidātu. Sāksies tas pats teātris, kas jau vairākas reizes izspēlēts: ofšoros reģistrēti partiju finansētāji atlasīs sev uzticamus kandidātus, sapakos tos listēs, nofinansēs reklāmas rullīšus, izkārs plakātus ar uzpūderētiem purniem, iebļaus saukļus reklāmu pauzēs, sadrukās partiju solījumu brošūras, kurus neviens nedomā pildīt un -

viss nāk un aiziet tālumā, lai sāktos viss no gala..

Kur tad tas liktenis, kas it kā nodots mūsu rokās?

Cienījamie tautieši un līdzpilsoņi! Vai tiešām ļausim sevi vēlreiz piemuļķot ar to pašu triku, tiem pašiem vecajiem grābekļiem, kas jau apauguši ar vairākkārtējas vilšanās nogulsnēm?

Neviens mums varu tāpat vien nedos, ja paši neorganizēsimies un neuzņemsimies atbildību par savu piesmieto un parādu verdzībā ievilināto Latviju.

2011. gada 31. maijs

Maijpuķīšu revolūcija ir globālās oligarhijas vadīts apvērsums

Ar Sorosa tīkliem saistītie „Maijpuķīšu revolūcijas" trubadūri pasludinājuši izpratni, ka Latvijas attīstību apdraud t.s. oligarhi, ar tiem saprotot trīs ar pārdabiskām spējām apveltītus biznesmeņus, bet it īpaši Ventspils domes priekšsēdētāju Aivaru Lembergu, kuru eksprezidents Valdis Zatlers savā uzrunā tautai nosaucis par „cilvēku ārpus Saeimas". Un patiešām jāatzīst, ka šo redzējumu atbalstījuši daudzi, kas izraisījis vēl nepieredzētu aktivitāšu sprādzienu. Katrs, kas mēģina apšaubīt šo vienīgo pareizo izpratni, bez domāšanas tiek apzīmēts par oligarhu kalpu un ierindots Latvijas ienaidnieku nometnē. Tātad atkal darbojas jezuītu un citu totalitāro despotu un demagogu lozungs: „Kas nav ar mums, tie ir pret mums". Ērti un saprotami, beidzot atrasta eksprezidenta minētā „ļaunuma sakne", kas vienkārši jāizravē, un jēdziens „izravēt" ir bezgala ietilpīgs sākot ar īpašuma konfiskāciju un ietupināšanu, beidzot ar „ļaunuma saknes" un viņu atbalstītāju fizisku iznīcināšanu. Gan Staļins, gan Hitlers šādu „galīgo risinājumu" saprastu un atbalstītu.

Sākšu ar pavisam personīgu ievadu, kas ilustrēs manu ilgstošo iesaisti un nostāju šajā jautājumā.

Nekad neesmu pieņēmis vai atbalstījis tos pret cilvēka augstākajām vērtībām vērstos procesus, kas Latvijā sākās pēc 1990. gada 4. maija. Konkrēti 1991. gada 4. maijā pie Brīvības pieminekļa es viens pats protestēju pret notiekošo, turēdams rokās plakātu „4. maijs Latvijas Melnā diena, mūsu kopīgais kauns". Tautieši, garām ejot, mani („Helsinki 86" aktīvistu un Pilsoņu kongresa delegātu) apsaukāja par Rubika pakalpiņu un spļāva manā virzienā. Kāds cits vīrietis (vārdu neatceros), protestējot pret Latvijā notiekošo, pie Brīvības pieminekļa nošāvās ar pašdarinātu ieroci un atstāja vēstuli tautai. 1994. vai 1995. gadā laikrakstā „Pavalstnieks" es publiski aicināju tautu gāzt pastāvošo iekārtu, par ko Ģenerālprokuratūra man izteica oficiālu brīdinājumu par krimināllietas ierosināšanu.

1996. gadā „Pavalstniekā" es prognozēju gaidāmo ekonomisko un sociālo katastrofu, par to brīdināju arī 2000. gadā un vēlāk izdotajās grāmatās, kā arī neskaitāmos rakstos. Un savos brīdinājumos tieši norādīju, ka Latvijas sabrukuma cēlonis būs oligarhiskā iekārta tās lokālajās un globālajās izpausmēs. Iespējams, ka biju pirmais, kas Latvijā sāka lietot jēdzienu „oligarhija", kā arī pirmais sāku rakstīt par globālā megaspekulanta Sorosa veidoto tīklu mērķiem. Palasiet kaut vai manu 1999. gadā uzrakstīto grāmatu „Jaunā pasaules kārtība un mēs paši".

Nevēlos apgalvot, ka tad vai tagad biju sevišķi gudrs vai visu zinošs, taču caur vēsturiskiem pētījumiem, ar veselo saprātu un sirdi jutu, ka tas, kas notiek Latvijā, nav labi un ne pie kā laba nevedīs. Esmu pārliecināts, ka arī jūs dziļi sirdī jutāt to pašu (sirds nemelo). Atšķirība tā, ka es pret šo sistēmu aktīvi protestēju, nekad to neatbalstīju, šiem procesiem rūpīgi sekoju un analizēju, šajā sistēmā netaisīju karjeru, neloloju nekādas ilūzijas un centos brīdināt sabiedrību, bet jūs savu sirds balsi apslāpējāt, nodevāt savus cilvēciskos ideālus un šo sistēmu pieņēmāt, ik pēc 4 gadiem apliecinot tai savu lojalitāti. Un arī tagad jūs jau gatavojaties ar entuziasmu iet uz nākamajām vēlēšanām, lai vēlreiz apliecinātu savu atbalstu tai pašai oligarhiskajai sistēmai, tikai vēl radikālākā formā. Esmu pārliecināts: ja ar esošo izpratni un vērtēšanas kritērijiem tiks vēlēta jauna Saeima, tā būs vēl oligarhiskāka par iepriekšējo ! Un ir gandrīz vienalga, par kuru partiju balsosiet, jo tās visas ir oligarhiskas un jau pirms kampaņas oligarhu nopirktas ! Atšķirības var būt tikai radikālisma gradācijā un lojalitātes pakāpē globālajai oligarhijai. Varu vien norādīt, ka patlaban visradikālākie globālās oligarhijas kalpi plašāk pārstāvēti partijās „Jaunais laiks", „Pilsoniskā savienība" (sevišķi Ēlertes pulcinātajā „lietussargu grupējumā") un „Visu Latvijai". Ir viņi arī citās partijās, bet ne tik radikāli un plaši pārstāvēti, taču arī viņi iet kā apliecināja arī jaunais prezidents A. Bērziņš „vienā virzienā", neapjaušot, ka ar to paraksta nāves spriedumu arī sev.

Tātad netaisnības un posta pirmcēlonis ir tas, ka sabiedrības nospiedošs vairākums 1990. gadu sākumā pieņēma sistēmu, kuras dzinējspēks ir privāta, neierobežota alkatība un konkurence. Tādā sabiedrībā resursi netiek izmantoti visas sabiedrības labumam, bet nenovēršami nonāk arvien šaurākas grupas kontrolē. Tā kā Latvija ir atvērta globālo korporāciju nekontrolētai ienākšanai, tad tas nozīmē arī to, ka mūsu resursi pakāpeniski nonāk šo globālo korporāciju kontrolē, un ir tikai likumsakarīgi, ka agrāk vai vēlāk mūsu vietējie oligarhi un nacionālie uzņēmēji, kas resursus koncentrēja pirmajā privatizācijas posmā, sāk traucēt globālajiem oligarhiem un tiek izspiesti. Jo nacionālo oligarhu iespējas ir niecīgas, salīdzinot ar globālajiem spēlmaņiem. Ja tagad atkal dzirdam runas par privatizāciju, tad ar to domāta mūsu atlikušo resursu izpārdošana globālajām korporācijām. Tam nav nekādas saistības ar rūpēm par tautu.

Kā tas varēja notikt, ka tagad jūs pēkšņi masveidīgi vēršaties pret vietējiem oligarhiem, bet es atkal brīdinu, ka šī Sorosa tīklu iniciētā masveida aktivizēšanās novedīs vēl dziļākā degradācijā un postā?

Vienā teikumā var atbildēt tā: tāpēc, ka Jūs, globālās oligarhijas algotņu sarīdīti (viegli pakļaujaties korporatīvo mēdiju suģestijai), uzbrūkat dažiem cilvēkiem (tātad sistēmas kroplīgiem simptomiem), bet neuzdrīkstaties apšaubīt pašu sistēmu (t.i., novērst oligarhijas cēloņus).

To apzinoties vai neapzinoties, jūs esat kļuvuši par akliem instrumentiem globālās oligarhijas rokās, lai ar jūsu rokām likvidētu nacionālo oligarhiju (pēc tam arī visus nacionālos uzņēmējus), kuras resursus nolemts pārņemt. Tas nav nekas unikāls Latvijas vēsturē: tas pats būtībā notika pirms 700 800 gadiem, kad vācu krustneši sarīdīja baltu un igauņu ciltis, lai ar viņu rokām pārņemtu visus baltu un igauņu resursus.

Ja šo apvērsumu gribētu aprakstīt īsi un kodolīgi, tad varētu tā:

Globālā oligarhija nolēmusi likvidēt Latvijas nacionālo oligarhiju, pārņemt tās kontrolētos resursus (piemēram, Ventspils ostu) un pēc tam pakāpeniski pārņemt arī pārējo nacionālo uzņēmēju kontrolētos resursus, cik nu to palicis. Globālistu iecerētais rezultāts: visas Latvijas teritorijas un resursu nonākšana pilnīgā globālo korporāciju kontrolē, vietējos iedzīvotājus atstājot bez resursiem un neatkarīgas eksistēšanas iespējām. Darbu šajā korporāciju kontrolētajā teritorijā saņems ierobežots Latvijas iedzīvotāju skaits. Tātad nolemts pabeigt procesu, kas jau lielā mērā īstenots. Lieko cilvēku liktenis korporācijām vienkārši neinteresē: tie var braukt prom vai izmirt tepat. Protams, nekā personīga, bet tāds bizness.

Otrs apvērsuma mērķis ir ģeopolitisks. Līdzīgas krāsainās revolūcijas notikušas gan bijušajā PSRS teritorijā (Gruzija, Ukraina, Vidusāzijas valstīs, mēģinājums destabilizēt Baltkrieviju), gan nesen Āfrikas Ziemeļos un Vidējos Austrumos. Tām visām mērķis ir destabilizēt veselus reģionus, likvidēt valstu suverenitāti, pakļaut šo valstu resursus globālo korporāciju kontrolei. Latvija ir valsts pie Krievijas rietumu robežas. Krievijas milzīgie resursi vēl nav līdz galam pakļauti (Putina administrācija Krievijas oligarhus ierobežoja), tāpēc tiek destabilizēts stāvoklis gar visu Krievijas un arī Ķīnas sauszemes robežu. Destabilizētajās valstīs, protams, tiek ierīkotas ASV karabāzes. Tiek gatavota militāra konfrontācija. Stratēģiskais mērķis ir šīs valstis sadalīt nelielās, savstarpēji konkurējošās vasaļvalstiņās, kuru resursus paredzēts pakļaut globālo korporāciju kontrolei un peļņas interesēm.

Globālās oligarhijas galvenais masu iznīcināšanas ierocis ir korporācijas (skat.

manu pārskatu „Īsa Rietumu imperiālisma, brīvā tirgus sistēmas un korporātisma vēsture"). Liela daļa Latvijas resursu un infrastruktūras jau ir pakļauti starptautiskajām korporācijām, bet korporācijas savstarpēji konkurē un var nemitīgi mainīties: lielākajām aprijot mazākās.

Kas ir korporācijas? Korporācijas ir valstu licencēti iestādījumi, kuru vienīgais uzdevums ir gādāt maksimālu peļņu saviem akcionāriem. Korporācijas nav ne labas, ne ļaunas, tām nav dvēseles, jūtu vai kādu citu mērķu, kā tikai gādāt iespējami maksimālu peļņu saviem akcionāriem. Korporācijas nav privātuzņēmumi klasiskajā šā vārda izpratnē, jo īpašnieki ir atrauti no pārvaldes, un korporāciju klienti vai darbinieki parasti nezina, kam konkrēti pieder viņu uzņēmums. Korporāciju pārvaldes centrs var būt ārzonā reģistrēta firma ar anonīmiem īpašniekiem. Arī paši akcionāri var nezināt, kur darbojas viņu finansētās korporācijas, viņi vienkārši nopirkuši biržā akcijas un gaida pēc iespējas lielākas dividendes.

Akcionāri paši parasti nepiedalās korporāciju pārvaldē šim nolūkam tiek pieņemti direktori, kuri pieņem darbā pārvaldes aparātu un darbiniekus, kuru vienīgais mērķis ir gādāt peļņu, sargāt korporācijas noslēpumus un intereses. Korporāciju akcionāru loks var būt tik plašs (spekulanti, baņķieri, pensiju fondi, valdības, valdību aģentūras, anonīmas ofšor firmas, citas korporācijas), dažāds un izmētāts pa visu zemeslodi, ka viņi nekad netiekas un lēmumu pieņemšanu uztic kādai trasta kompānijai.

Korporācija ir kā bezpilota lidmašīna, kuras tiešais operators sēd Vašingtonā ērtā birojā ar gaisa kondicionieri, un ar datorpeli, uzkozdams čipsus, izvēlas bombardēšanas mērķus kaut kur Pakistānas kalnos. Bombardēšanas upuri ir pavisam reāli, dzīvi cilvēki

-   tie noasiņo, viņu locekļi tiek saraustīti un izmētāti, un viņi mirst, bet operators jūtas kā tīnis aizrautīgā datorspēlē. Paspēlē, un pēc darbalaika beigām dodas pie ģimenes uz māju. Uz viņa rokām nav asiņu. Nekā personīga tāds bizness.

Korporācijas nodarbina vergu darbaspēku kaut kur Trešās pasaules valstīs vai tepat Latvijā, bet mēs pēc tam citām korporācijām piederošos lielveikalos varam pirkt lētas preces. Nekā personīga, jo mēs jau tos vergus (sievietes un bērnus, kas saņem mazāk par dolāru dienā, bez kādas sociālās aizsardzības) neredzam, lai gan arī korporācijām piederošie lielveikala darbinieki būtībā ir tādi paši vergi, kuriem personīgās domas un jūtas jāpatur sevī.

Arī ārvalstu bankas Latvijā darbojas kā korporācijas. Bankās strādājošie Latvijas pilsoņi ar profesionālu smaidu, bez sirdsapziņas pārmetumiem saviem tautiešiem iesmērē kredītus uzpūsta tirgus apstākļos, par katru piesaistīto klientu saņemot bonusu. Tagad šie klienti ir banku vergi, viņu īpašumi ieķīlāti bankā, bet nekā personīga tāds bizness. Arī banku klerki ir banku vergi, un jau gatavo nākamos slazdus lētticīgajiem. Starp citu, ar jūsu pensijas uzkrājumiem viņi spēlē globālajā kazino. Ja paspēlēs, tad neuztraucaties

-   nekā personīga. Bizness tāds.

Es saprotu, ka šīs komplicētās pakļaušanas un dominēšanas shēmas ar veselu saprātu grūti aptvert, par tiem neinformē arī masu mēdiji, jo arī tie pieder korporācijām.

Ko darīt?

Pirmkārt, atteikties no oligarhiskas sabiedriskās iekārtas, kuras dzinējspēks ir neierobežota privāta alkatība. Alkatības, konkurences un kalpošanas korporācijām vietā izvēlēties brīvību, sadarbību, savstarpēju solidaritāti un kopējo labumu.

Atteikties no principa, pēc kura uzņēmējdarbības mērķis ir privāta alkatība. Uzņēmējdarbības būtība ir kalpošana sabiedrībai (skat rakstu „Vai debesu valstība iespējama").

Nauda nav bagātība, bet tikai savstarpējās norēķinu sistēmas pieņemta mērvienība, ko oligarhi izmanto manipulācijām. Bagātība ir nevis nauda, bet vesela, pārtikusi sabiedrība, izglītoti, veseli, dzīvei sagatavoti bērni, veselīga pārtika, sakopta daba, plaukstošas vietējās kopienas katrā pašvaldībā, jumts virs galvas, iespējas katram cilvēkam attīstīt savu fizisko, intelektuālo un garīgo potenciālu un ar to kalpot visai sabiedrībai un visas tautas nākotnei.

Mēs esam dzimuši brīvi, apveltīti ar brīvu gribu un radošām spējām, mums nav jākalpo ne vietējai, ne globālai oligarhijai. Mums ir tiesības būt saimniekiem savā zemē, novadā un sētā, darboties Latvijas uzplaukumam.

Brīva sabiedrība ir pretstats oligarhijai. Oligarhija un brīvība nav savienojamas.

Tāpēc neiekļausimies grupējumu savstarpējos cīniņos, nedalīsimies konkurējošās grupās, bet sadarbosimies, lai kopīgi celtu labāku sabiedrību. Veidosim savas struktūras katrā apdzīvotā vietā un katrā jomā, veidosim savus mēdijus un tīklus. Atmaskosim un boikotēsim korporācijas! Sagatavosim apstākļus, lai Latvijā var atgriezties tie, kurus korporatīvā sistēma izspiedusi trimdā!

Tas, protams, īsumā. Jāsagatavo detalizēta Latvijas attīstības stratēģija, kurā nebūtu vietas oligarhu kundzībai.

2011. gada 8. jūnijs

Kolaboracionisma vilinājums un posts

Pašlaik Latvijā vērojama histēriska aktivizēšanās nedomājoša pūļa līmenī tiek meklēti vainīgie, kas it kā atbildīgi par to, kāpēc mēs tik slikti dzīvojam. Ne tikai meklēti, bet bez mazākajiem pierādījumiem un jebkādas analīzes arī atrasti, apbērēti un okultā kapusvētku rituālā sadedzināti. Nu tik atliek aiziet pie vēlēšanu urnām, un beidzot sāksim dzīvot kā cilvēki. Tāds būtībā ir mums piedāvātais stāsts, vai ne?

Bet vai jūs kādreiz esat padomājuši, kāpēc tiesāja un arvien tiesā, piemēram, Višī valdību Francijā vai Kvislinga valdību Norvēģijā, vai kaut vai mūsu pašu Kirhenšteina valdību 1940. gadu Latvijā? Kāpēc šīs svešu varu marionetes visā pasaulē arvien nicinoši dēvē par kolaborantiem, savas tautas nodevējiem? Kāpēc pasaulē arvien tiek tiesāta un nosodīta valsts nodevība, kaitēšana valsts nacionālajām interesēm, savtīgums, alkatība, algota kalpošana naidīgām vai savtīgām interesēm, kāpēc arvien citās valstīs tiek definētas nacionālās intereses? Kāpēc arī mums vēl arvien par tautas nodevības simbolu kalpo Pumpura „Lāčplēsī" un Raiņa darbos aprakstītais Kangars? Vai varbūt tā vairs nav taisnība?

Mīļie draugi, tautieši un līdzpilsoņi! Mūsu stāvoklis ir ārkārtīgi kritisks un pavisam nopietns! Tāpat kā līdz 1987. gada 14. jūnijam mūsu tautas lielākā daļa izlikās neredzam, ka pašā Rīgas centrā ir mūsu Brīvības piemineklis, tāpat arī šos pēdējos 20 gadus mēs esam tikai tēlojuši neatkarīgu valsti un izliekušies neredzam, ka visu šo laiku esam ļāvušies savtīgu ārēju spēku manipulācijām, ka visas mūsu t.s. valdības ir bijušas tikai svešu spēku raustītas marionetes un būtībā ne ar ko nav atšķīrušās no Višī, Kvislinga vai Kirhenšteina leļļu administrācijām. Taču ir vēl traģiskāk, jo Višī un Kvislings tomēr saglabāja zināmu nacionālo stāju un dažus nepārkāpjamus nacionālo interešu principus. Ne Višī, ne Kvislinga, ne Kirhenšteina laikā kolaboracionisms nav bijis tik masveidīgs, nav aptvēris tik plašas vienkāršo cilvēku masas, kuras pat nenojauš, ka būtībā ar savām rokām, balsīm un reizēm pat entuziasmu pašas balsta šo koloniālās atkarības režīmu un noārda savu valsti!

Esam tik dziļi iejutušies savās kolaborantu lomās, ka tās uzskatām par dabiskām, normālām, pat patriotiskām! Izpārdot Latviju kļuvis patriotiski! Sajūsmināties par svešo un noniecināt savējo kļuvis stilīgi! Akli dancot pēc aizjūras mahinatoru finansētas stabules kļuvis revolucionāri! Spēlēt statistu lomas citu režisoru iepriekš uzrakstītās performancēs kļuvis par pilsoniskās aktivitātes kalngalu! Apspļaudīt un pat nolādēt savējo kļuvis par nonkonformisma standartu!

Bet tieši tāpēc jau mums nekā sava nav, tieši tāpēc mūsu bērniem nav nākotnes savā Dzimtenē! Vai tiešām tas nav skaidrs?

Vai nav skaidrs, ka patiesi neatkarīgā valstī pilsoņi riebumā novērstos no nacionālo interešu nodevējiem, naidīgas ārvalstu struktūras ātri vien nonāktu drošības iestāžu uzmanības lokā, tiktu izmeklētas, atmaskotas, neitralizētas, aizliegtas, sodītas. Valsts, kuras parlamentā dominē ārvalstu interešu aģenti, lemta bojāejai!

Ko darīt? Mainīt vērtību paradigmu!

Komentāros pēc maniem rakstiem man bieži vaicā bet ko darīt? Šad tad esmu tiešām uzrakstījis pa punktiem, ko varētu darīt. Bet tad sākas interesanta spēle. Daži izliekas, ka uzrakstīto „ko darīt" nemaz nav redzējuši, citi cenšas mainīt sarunas tēmu, vēl citi sāk pavisam interesantus prāta vingrinājumus: meklē un tiešām izfantazē ļoti daudzus iemeslus, kāpēc to nevar darīt, kāpēc to nevar izdarīt, kāpēc mums neviens to neļaus darīt utt. Paiet dažas dienas, un jau zem kāda cita mana raksta tie paši cilvēki jautā bet ko darīt?

Esmu secinājis, ka cilvēki nemaz negrib neko darīt paši, bet grib, lai to viņu vietā dara kāds cits. Lai cik gudras runas būtu bijušas, beigās viss atgriežas pie tiem pašiem vecajiem grābekļiem: kuru partiju varētu atbalstīt, kurš prezidenta kandidāts labāks, vai nav vienalga, kam pieder zeme, kurā ārvalstu lielveikalā lētākas desas, kurā no zviedru bankām ērtāki pakalpojumi vai zemāki procenti…

Tātad šajā periodā mūsu prātos notikusi vērtību paradigmas maiņa. Mēģināšu paskaidrot, ko nozīmē paradigmas maiņa?

Mūsu rīcība vai tās trūkums atkarīgs no mūsu pasaules redzējuma. Savukārt redzējums atkarīgs no tā, kādā līmenī vai mērogā mēs uz šo savu pasauli raugāmies, pēc kādiem kritērijiem vērtējam. Piemēram, ja mēs uz fizisko pasauli raugāmies no savas pļavas vai dzīvokļa loga, mēs skaidri redzam, ka saule griežas ap zemi lec un riet. Bet ja mēs savu platformu paceļam augstāk visumā, tad skaidri redzam, ka patiesībā ir pavisam otrādi zeme riņķo ap sauli. Tās ir divas dažādas paradigmas, kas mūsu izpratni apgriež

ar kājām gaisā.

Pirmā paradigma bija balstīta uz ilūziju, bet otrā balstīta uz realitāti. Un mūsu rīcība būs atkarīga no tā, kuru paradigmu mēs būsim pieņēmuši par savējo uz ilūzijām vai uz realitāti balstīto. Konkrētajā gadījumā apziņas revolūcija notika, atsakoties no ilūzijās balstītās paradigmas, ka saule griežas ap zemi, un pieņemot realitātē balstīto paradigmu, ka zeme griežas ap sauli.

Gluži līdzīgi mēs dažādos līmeņos varam raudzīties uz Latvijas politiku. Ja mēs to vērtējam pēc tiem kāda sagatavotajiem materiāliem, kurus rāda korporatīvie TV kanāli, tad patiešām kādam var šķist, ka visa Latvija griežas ap trim ļauniem oligarhiem, bet ja mēs uz reālajiem procesiem Latvijā raugāmies globālā mērogā, tad paveras pavisam cita aina: Latvija ar visiem „oligarhiem" griežas ap pavisam citiem varas centriem: Vašingtonu, Briseli, SVF, PB, ES, NATO, globālo megaspekulantu un laupītāju Sorosu, lielvalstu vēstniecībām, globālo finanšu karteli, ārvalstu specdienestiem utt.

Impēriskā paradigma jeb korporatīvais stāsts

Impērisko paradigmu mums piedāvā ārvalstu korporācijām piederošie mēdiji un to pieaicinātie algotie eksperti. Skaidrības labad paskaidrošu, ka arī Latvijas sabiedriskais radio un televīzija tiek turēti tādā līdzekļu badā, ka ir spiesti pārdoties ārvalstu reklāmdevējiem un savu raidlaiku pārdot savtīgas intereses pārstāvošiem mēdiju aģentiem, piemēram, Kārlim Streipam vai Sorosa finansēto organizāciju pārstāvjiem un „ekspertiem". Tātad arī mūsu sabiedriskie mēdiji faktiski pārstāv ārvalstu korporāciju un citas savtīgas intereses, vai vismaz nedrīkst tās kritizēt un atmaskot, citādi paliks bez naudas.

Korporatīvais stāsts šobrīd īsumā ir apmēram šāds. Latvijas ir neatkarīga demokrātiska valsts ar savām institūcijām, kuras pārstāv Latvijas pilsoņu intereses. Demokrātija izpaužas tā, ka mums dotas tiesības brīvi balsot par dažādām partijām, savus uzskatus paust aptaujās un anonīmos interneta komentāros, varam brīvi iegūt informāciju mēdijos, varam sūdzēties tiesā un citās atbilstošās iestādēs. Arī partijas pārstāv mūsu intereses un pilda mums dotos solījumus, tikai diemžēl daži politiķi nonākuši ļaunu oligarhu ietekmē un traucē mūsu attīstību. Kad no šiem „oligarhiem" atbrīvosimies, būsim gana konsolidējuši budžetu un sakārtojuši tiesisko vidi, tad vien atliks piesaistīt ārvalstu investīcijas un dzīvosim cepuri kuldami.

Ja mēs šādu paradigmu pieņemam par savējo, tad tiešām nekas pašiem nav jādara, tikai jāsajož ciešāk josta, apzinīgi jāpiedalās vēlēšanās, jāatbalsta Sorosa finansētie dedzināšanas rituāli, jākonkurē globālajā darba tirgū un jāpatērē korporatīvie produkti. Jautājums tikai, vai mēs tiešām šo stāstu atzīstam par atbilstošu realitātei?

Un patiesība darīs tevi brīvu

Ja esam tikuši tik tālu, ka korporatīvo paradigmu esam atzinuši par realitātei neatbilstošu, tad atliek savus uzskatus saskaņot ar realitāti, lai cik smaga un nepatīkama tā būtu. Un tad mums būs cits stāsts skarbs, bet atbrīvojošs.

Latvija neatkarīga ir tikai uz papīra (juridiski), bet patiesībā tā ir ārvalstu interešu kolonizēta teritorija, kurā varu sagrābušas starptautiskās korporācijas un citas savtīgas ārvalstu aģentūras. Saeima, valdība un iestādes vairs nepārstāv mūsu intereses, bet faktiski tās veido koloniālo administrāciju. Partijas, kādas tās ir, ir tikai politisko aktieru grupas, kas savus pakalpojumus piedāvājušas savtīgām interesēm. Tās pat nedomā par Latvijas valstiskajām vai tautas interesēm, tām nav nekādas programmas, un ir gandrīz vienalga, kuru partiju vēlēšanās atbalstīt, jo politiku tas neiespaido.

Kopš Lisabonas līguma ratifikācijas galvenie lēmumi tiek pieņemti nevis Rīgā, bet Briselē. Kopš Latvijas iekļūšanas parādu atkarībā, Saeimas lēmumus regulē arī SVF. Latvijā vairs nav nevienas institūcijas, kas pārstāvētu Latvijas iedzīvotāju intereses, un šādas institūcijas pašas no sevis neradīsies, ja tās neorganizēsim MĒS PAŠI.

Tieši šis ir realitātē balstītā stāsta atbrīvojošais moments, kas mūs atbrīvo no ilūzijām, maldiem un vēlmju domāšanas, un liek paļauties tikai pašiem uz sevi. Atliek izslēgt televīziju un visiem ķerties pie darba. Jo neviena cita jau nav un nebūs, kas to gribētu darīt mūsu vietā.

Mācīsimies domāt un rīkoties kā partizāni okupētā teritorijā

Atceros, kā ASV finansētā raidstacija „Brīvība" savulaik stāstīja par notikumiem PSRS okupētajā Afganistānā. Uz padomju durkļiem balstītā marionešu režīma iestādēs un spēka struktūrās strādāja vietējie cilvēki, kuri vakaros pēc darba nosvieda savu kolaborantu dienesta tērpu, lai pārvērstos par mudžahediem brīvības cīnītājiem. Līdz ar to afgāņu partizāniem bija zināma visa okupācijas iestādēs pieejamā informācija, bija pieejami ieroči un resursi, ziņas par okupantu ieplānotajām operācijām, un līdz ar to atbrīvošanās kustība kļuva neuzvarama.

Līdzīga partizānu taktika Afganistānā vērojama arī mūsdienās bet nu jau pret ASV un NATO okupantiem (tai skaitā Latvijas kontingentu). Afgāņu brīvības cīnītāji tikai okupantu acīs ir „teroristi", jo okupanti apzinās savu stāvokli un viņiem ir bail. Patiesībā afgāņu brīvības cīnītāji ir mūsu likteņa brāļi un māsas. Nevienam nav tiesību uzspiest citām tautām savu impērisko varu. Ne Afganistānā, ne Latvijā!

Es neaicinu pāriet uz bruņotu pretestību, tikai iemācīties domāt un rīkoties tā, kā pieklājas svešu interešu kolonizētā teritorijā dzīvojošiem savas dzimtenes patriotiem, kuri nolēmuši no šā koloniālā jūga atbrīvoties. Jāmācās Latvijas tautas intereses skaidri atšķirt no ārvalstu korporatīvās dienaskārtības!

Neticēt pretinieka aģentiem, algotņiem un dezinformācijas kanāliem, nepiedalīties demokrātijas viltošanas pasākumos (piemēram, vēlēšanās), mācīties lasīt starp pretinieka raidītās propagandas rindām, pēc iespējas nesadarboties ar pretinieku, organizēt savas saimnieciskās, pašpalīdzības un sadarbības struktūras, pēc iespējas boikotēt kolonizatoru uzņēmumus mūsu teritorijā, veidot pašiem savus mēdijus un sakaru sistēmas, modināt savus neziņā esošos tautas brāļus un māsas, veidot savus tīklus un struktūras visā Latvijas teritorijā, veidot savu pašpārvaldi un savstarpējo norēķinu sistēmu, veidot pašiem savu alternatīvās izglītības sistēmu. Visās lietās, kurās iespējama izvēle, atbalstīt savējos un boikotēt kolonizatorus. Likt skaidri saprast, ka koloniālisms mums ir nepieņemams un ka mēs ar to nekad nesamierināsimies. Veikt pārrunas ar kolaborantiem, lai viņi apsver, kurā pusē nostāties tautas vai kolonizatoru. Aicināsim katru, kas strādā koloniālajā administrācijā vai tās drošības orgānos, sadarboties ar tautas kustību, sniegt informāciju u.tml. Boikotēt, izgāzt un diskreditēt visus kolaborantu režīma oficiālos vai propagandas pasākumus. Nepieņemt kolaborantu režīma izsniegtos ordeņus un apbalvojumus. Veidot savu kultūras, izglītības, mākslas vidi, mēdijus un smadzeņu centrus. Katram uzņemties atbildību un kļūt par līderi kādā darbā, kas iecerēts nākotnes Latvijai. Mācīties sadarboties citam ar citu!

Lai veicinātu „partizānu domāšanas" prasmi, esmu sācis rakstīt „Īso Latvijas moderno politisko terminu skaidrojošo vārdnīcu", kurā cenšos īsi un realitātei tuvu raksturot Latvijā vērojamās parādības. Vārdnīca nav izsmeļoša un ideāla, bet var palīdzēt tuvoties realitātes izpratnei.

Jārada jauns stāsts nākotnes Latvijai

Vai Latvijā jau ir organizējies kāds jauns spēks (kustība, organizācija), kas ar darbiem pierādījis, ka darbojas visas Latvijas interesēs un kurš ir izstrādājis skaidru Latvijas suverenitātes atgūšanas un attīstības stratēģiju? Ja nav, tad viena no pirmajām un skaistākajām kolaborantu režīma boikota akcijām varētu būt šajā rudenī ieplānoto Saeimas ārkārtas vēlēšanu masveida boikots. Ja jau piedalīšanās neko būtiski nemaina, tad kāpēc mums būtu jau nez kuro reizi jāpiedalās šajā „demokrātijas" teātrī un farsā? Jau bez kāda boikota vēlēšanās parasti piedalās mazāk nekā puse vēlēt tiesīgo. Saeimu ievēlēs arī bez mums, jo Satversmē nav noteikts, cik procentiem jāpiedalās, lai Saeima skaitītos ievēlēta. To var ievēlēt arī kāds tūkstotis vai simts cilvēku, un ar to šai leļļu iestādei pietiks tā nevarēs runāt un slēgt savus slepenos līgumus visas tautas vārdā.

Ar masveida boikotu mēs visai pasaulei raidīsim skaidru signālu, ka:

-   šim kolaborantu režīmam vairs neticam un nelolojam nekādas ilūzijas;

-   mēs noraidām pret mums vērsto genocīda politiku;

-   mēs vairs neļausim sevi muļķot un manipulēt;

-       spekulantu un ārvalstu aģentūru nopirktās partijas mūs nepārstāv un mēs neesam atbildīgi par viņu afērām;

-   kolaboracionismam un kazino ekonomikai nav nākotnes;

-       šis Latvijas kolonizācijas projekts ir sevi izsmēlis, nodarot Latvijai vēl nebijušus materiālos, dzīvā spēka un morālos zaudējumus, bet nu mēs šai ērai pieliekam punktu;

-        uz kolaborāciju, nodevību, resursu iztirgošanu un finanšu spekulācijām balstītu politiku mēs noraidām, šīs politikas rezultātus neatzīstam par likumīgiem un sev saistošiem;

-   mums ir savas nacionālās intereses visiem kopīgas;

-       mēs neatzīstam šā režīma slepenībā ņemtos aizņēmumus, no kuriem ne santīms nav ieguldīts mūsu tautsaimniecībā; mēs šos aizņēmējus neesam pilnvarojuši un nepilnvarosim arī turpmāk;

-       mēs neatzīstam arī parādus, kas radušies no ārvalstu banku uzpūstiem burbuļiem un blēdīgām parādu piramīdām, jo arī šie spekulantu kantori Latvijas tautsaimniecībā nav ieguldījuši ne santīmu nākotnes Latvijā tiem nebūs vietas;

-       kolaboracionisma un manipulāciju iznākumā veidotā sistēma ir bankrotējusi gan finansiāli, gan morāli tā vairs nav glābjama, stutējama, labojama, lāpāma vai citādi uzturama, no tās vienkārši jāatsakās!

Un mūsu atbrīvotajos prātos dzims jauns stāsts nākotnes Latvijai, kurā būs cilvēka cienīga vieta visiem, arī tiem, kas bija spiesti no savas dzimtenes aizbraukt.

2011. gada 11. jūnijs

Pasaulē lielākais ļaundaris - soross!

Latvijas politiskajos un ekonomiskajos procesos aizvien lielāku ietekmi iegūst algoti vai citādi uzpirkti cilvēki mūsu līdzpilsoņi, kuri darbojas Sorosa tīklos, vai kuri par savu iztiku, sabiedrisko un sociālo stāvokli pateicību parādā pasaulē skandalozākajam megaspekulantam Džordžam Sorosam. Kas ir Soross? Pats sevi viņš publiski salīdzinājis ar Dievu un „pasaules sirdsapziņu", daudzi neiedziļinājušies cilvēki viņu uzskata par labdari vai filantropu. Latviešu valodā ir maz līdzsvarotu rakstu par Sorosu, tāpēc nolēmu pārtulkot CBS žurnālista Stīva Krofta rakstu, kas saucas „Pasaulē ļaunākais cilvēks". Rakstā lietotajiem finanšu tirgus spekulāciju terminiem neatradu latviskus analogus, tāpēc tos atstāšu angļu valodā, iekavās ierakstot aptuvenu latvisko skaidrojumu. Seko Stīva Krofta raksta nedaudz saīsināts tulkojums (pilnas angļu versijas saite augstāk).

Pirms kāda laika es uzrakstīju rakstu, vaicājot, kas varētu būt tas spēks, kas izbīdījis Baraku Huseinu Obamu. Šādam spēkam jābūt, citādi grūti izskaidrot Obamas meteoram līdzīgo pacelšanos līdz prezidenta līmenim bez kādas iepriekšējas pieredzes, ar apšaubāmu gudrību un mīklainu pagātni, kas tik rūpīgi izdzēsta un paslēpta, ka to neviens nevar pārbaudīt. Acīmredzot kāds leļļu meistars samaksājis par Obamas izglītību, viņa mīklainajiem ceļojumiem uz Pakistānu, viņa izbīdīšanu Ilionoisas pavalstī un tad nacionālās politikas līmenī.

Es ieminējos, ka šis spēks varētu būt miljardieris Džordžs Soross. Tagad es par to esmu pārliecināts vairāk nekā jebkad agrāk. Džordžs Soross varētu būt visļaunākais cilvēks pasaulē, kas nolēmis sagraut Ameriku un katru vērtību, kas mums dārga. Obama virzās vienā solī ar Sorosa filozofijām un ir instruments Sorosa pasaules pārveidošanas stratēģijā.

„Galvenais šķērslis taisnīgai pasaules kārtībai ir Amerikas Savienotās Valstis," paziņojis Džordžs Soross.

Ja papētām Sorosu, mēs atrodam, ka viņš ir multimiljardieris un ateists ar sašķobītām morālajām vērtībām un sociopātam raksturīgu sirdsapziņas neesamību. Viņš sevi uzskata par elitāru pasaules līmeņa filozofu, nicina amerikānisko dzīvesveidu un viņam ļoti patīk būt par sociālu inženieri, kas maina kultūru.

Giardži Švarcs (Gyargy Schwartz), ko labāk pazīstam kā Džordžu Sorosu, dzimis 1930. gada 12. augustā Ungārijā. Viņa tēvs Tivadars bija aizrāvies ar 1887. gadā radīto esperanto valodu, kas bija iecerēta kā globālā valoda, viņš bija brīvs no jebkādas nacionālas identitātes. Švarci bija reliģiju nepraktizējoši ebreji. 1930. gados, izplatoties nacismam, viņi savu uzvārdu pārmainīja uz Soross, kas atvieglināja viņu asimilēšanos goju sabiedrībā. Kad Ungārijā ieradās Hitlera rokaspuisis Ādolfs Eihmanis, lai pārraudzītu ebreju slepkavošanu, Džordžs Soross iesaistījās darbā ar cilvēku, kura uzdevums bija ebreju īpašumu aprakstīšana un konfiscēšana. Šos reidus viņi veica kopā. Tas notika 1944. gadā gadā, kuru Džordžs Soross atkārtoti nosaucis par „vislabāko gadu manā dzīvē". „70% Sorosa tautiešu Ungārijā, gandrīz pus miljona cilvēku, šajā gadā tika nogalināti, tomēr Soross neizrāda ne mazāko zīmi, ka šis fakts kaut kā varētu apēnot viņa sajūsmu ne tajos gados, ne tagad, retrospektīvā."

Intervijas laikā, Sīva Krofta raidījumā „Sešdesmit minūtes", Soross tika iztaujāts par viņa „labāko gadu".

Krofts: Esmu sapratis, ka jūs gājāt kopā ar savu aizbildni, kurš apzvērēja, ka tu esi viņa adoptētais krustdēls.

Soross: Jā, jā.

Krofts: Gājāt, lai palīdzētu konfiscēt citu ebreju, jūsu draugu un kaimiņu, īpašumus?

Soross: Jā, tas ir pareizi, jā.

Krofts: Es gribēju uzsvērt, ka tas izskatās pēc pieredzes, pēc kuras daudzi cilvēki sajuktu prātā, ilgus gadus ārstētos psihiatriskās iestādēs. Vai tev tas nebija grūti?

Soross: Nē, nemaz nē. Nē, tad jau drīzāk man tas šķita interesanti… (angliski I rather enjoyed it, tulk.)

Krofts: Vai tev saistībā ar to nav nekādas vainas sajūtas?

Soross: Nē, tikai absolūtas varas sajūta.

Pēc Otrā pasaules kara Soross mācījās Londonas ekonomiskajā augstskolā, kur viņš nonāca cita ateista un bijušā Ungārijas iedzīvotāja Karla Popera ietekmē, kurš bija viens no profesoriem. Popers bija Sorosa mentors līdz savai nāvei 1994. gadā. Divas svarīgākās Popera mācības bija "atvērtā sabiedrība" un fallibilisms. Fallibilisms ir filozofiska doktrīna, kas sludina, ka visas pretenzijas uz zināšanu būtībā ir kļūdainas (proti, zināt nav iespējams tulk. komentārs). „Atvērtā sabiedrība" nozīmē uz testiem un vērtējumiem balstītu pieeju sociālajai inženierijai. Rojs Čilds (Roy Childs) par „atvērto sabiedrību" rakstīja, ka kopš Otrā pasaules kara lielākā Rietumu demokrātisko valstu daļa ir sekojusi Popera sociālās inženierijas padomiem un īstenojušas sociālās reformas, kas šīs valstis novedušas šausmīgā juceklī.

1956. gadā Soross pārcēlās uz Ņujorku, kur viņš strādāja Volstrītā (ASV finanšu centrs tulk.piez.) un sāka uzkrāt savu bagātību. Viņš specializējās hedžfondos un valūtu spekulācijās. Soross šajos darījumos ir absolūti nežēlīgs, amorāls un viltīgs, savu salaupīto bagātību viņš vairo ļoti ātri. Jau 1980. gados viņš kļuva viens no globālajiem finanšu grāvējiem, kāds viņš ir pašlaik.

Kaila Anna Šivera (Kyle-Anne Shiver), rakstot The American Thinker, apliecina, ka savu pirmo miljardu Soross ieguva 1992. gadā, spekulatīvi ar palienētiem miljardiem uzbrūkot britu mārciņai. Viņš kļuva par cilvēku, kas „iedzina bankrotā Anglijas banku" (vienlaikus izjaucot arī pirmo ES mēģinājumu ieviest vienotu valūtu ekjū tulk. piez.). To viņš paveica uz smagi strādājošu angļu mugurām (angļu vārdu spēle, kurā „bankrots" skan vienādi ar „salaušanu" broke), kuru mājas acumirklī zaudēja vērtību, tika nolaupīti mūža iekrājumi un pensijas.

1994. gadā The New Republic slejās Soross lielījās, ka „bijusī Padomju impērija nu tiks saukta par Sorosa impēriju". Banku komisijas priekšsēdis republikānis Džims Līčs (Jim Leach) to nosauca par Rašengeitas skandālu un „cilvēces vēsturē lielāko sociālo aplaupīšanu", kas 1999. gadā gandrīz sagrāva Krievijas ekonomiku. Tik tiešām Sorosa impērija.

1997. gadā Soross gandrīz iznīcināja Taizemes un Malaizijas ekonomikas. Malaizijas premjerministrs Muhameds Mahathirs Sorosu nosauca par „ļaundari un plānprātiņu (moronu)", Taizemes aktīvists Vengs Todžirakarns (Weng Tojirakarn) paziņoja: „Džordžu Sorosu mēs uzskatām par sava veida Drakulu. Viņš izsūc cilvēku asinis."

Interneta vietne „Grieķu nacionālais lepnums" ziņo, ka „Soross bija daļa no spēkiem, kuri sadalīja Dienvidslāviju un izraisīja apvērsumus Grūzijā, Ukrainā un Birmā. Slavējot sevi par filantropu, Soross savelk globalizācijas un Jaunās pasaules kārtības ideoloģiskos žņaugus, vienlaikus vairojot savu finansiālo laupījumu. Viņam nav sirdsapziņas, viņš ir kapitālists, kuru dzen absolūta amoralitāte."

Francijā atbalstīts iepriekš pieņemtais tiesas lēmums, kas Sorosu vaino par kriminālu insaider-tirdzniecību (spekulēšanu, balstoties uz nelegāli gūtu iekšējo informāciju; tāpēc jau Soross visās struktūrās saliek savus cilvēkus), piespriežot Sorosam sodu 2,9 miljonu dolāru apmērā.

Nesen viņa dzimtene Ungārija Sorosam piesprieda 2.2 miljonus dolāru sodu par „nelikumīgām tirgus manipulācijām". (..)

Ar šiem piemēriem vēlējos ilustrēt, ka Soross ir planetāra mēroga parazīts. Viņa vara, alkatība un rijība sasniegusi globālus apmērus.

Bet kā ar Ameriku? Austrālijas nacionālajam laikrakstam The Australian Soross paziņoja: „Amerika, kā globalizēto finanšu tirgu centrs, izsūca visas pasaules iekrājumus. Tagad tas ir garām, spēle ir beigusies." Pienācis laiks „ļoti nopietnai amerikāņu patērēšanas ieradumu pieregulēšanai". Tālāk Soross uzsvēra, ka tieši viņš ir tas cilvēks, kam ir vara to pieregulēt.

„Pasaules finanšu krīze bija stimulējoša un savā ziņā tā bija mana mūža darba kulminācija," paziņojis Džordžs Soross.

Nesen Obama apsolīja 10 miljardus dolāru mūsu nodokļu maksātāju naudas Brazīlijai, lai tā paplašinātu savas naftas lauku atradnes okeāna piekrastē. Obamas dāsnā velte nāca tūlīt pēc tam, kā viņa atbalstītājs Soross bija ieguldījis lielus līdzekļus Brazīlijas naftas kompānijā Petrobas.

„Aizdevums Petrobas nozīmē milzīgu laupījumu Sorosam, kurš ieguldījis Brazīlijā, bet tās ir slikta ziņa ASV," raksta Tets Trassels (Tait Trussel). (..)

TulkojisJānis Kučinskis

Papildus lasīšanai:

Internetā bez maksas ielādējams PDF fails un filma „Your Enemy: George Soros".

Whistleblower publikācija „George Soros and His Evil Empire";

Internetā atrodams materiāls: 'Billionaire Soros's War Stock Investments', kurā aprakstīti Sorosa ieguldījumi ASV militāri industriālajā kompleksā.

Sorosa aktivitātēm var sekot arī interneta vietnē Soros Monitor.

2011. gada 9. jūnijs

Latvijas politiskā spektra inventarizācija

Savu iepriekšējo rakstu beidzu ar ideju par nākamo Saeimas vēlēšanu masveida boikotu šajā rudenī. Iemesls: nevienam politiskajam spēkam nav ticamas, Latvijas nacionālajās interesēs balstītas attīstības stratēģijas. Taču, tā kā mūsu sabiedrība arvien ir pasīva un viegli manipulējama, cerības uz alternatīvas kustības organizēšanos tuvākajā laikā arvien ir visai mazas. Tāpēc, lai tomēr radītu kādu racionālas izvēles iespēju, turu par lietderīgu paanalizēt, kā labāk rīkoties jau esošās sistēmas ietvaros. Par to arī šis raksts.

Latvijai nav definētas nacionālās intereses

Lai gan Latvija juridiski pastāv jau 21 gadu, arvien vēl nav definētas mūsu valsts nacionālās intereses un nav izstrādāta tām atbilstoša valsts attīstības stratēģija. Un neesmu dzirdējis, ka kāds to grasītos darīt. Visus 20 gadus notikusi tikai Latvijas suverenitātes izbārstīšana dažādām, galvenokārt ASV dominētām, starptautiskām institūcijām (SVF, PB, PTO, NATO, ES u.c.).

Valsts, kura neapzinās savas intereses, nenovēršami kļūst par manipulējamu un tirgojamu kauliņu citu spēlmaņu stratēģijās. Tas nozīmē arī to, ka mums, tautai, nav skaidru kritēriju, pēc kuriem vērtēt partijas, politiķus, kā arī valsts pārvaldes institūciju darbu. Esam sabiedrība bez skaidra mērķa, bez vīzijas un virziena. Esam kā duļķēs sakulti ūdeņi, kuros zivis ķer visas pasaules avantūristi durvis atvērtas visiem, kam vien nav slinkums. Un šī laupīšana duļķainos ūdeņos, protams, notiek uz mūsu rēķina Latvijas resursi vairs nekalpo mums.

Mēs, tauta, un mūsu likumīgās intereses tiekam iztirgoti. Nu jau aizgājis tik tālu, ka sākam tirgot uzturēšanās atļaujas Latvijā (perspektīvā arī pilsonību) katram „investoram", kurš gatavs nopirkt kādu gabalu Latvijas vai ieguldīt naudu kādā Latvijā reģistrētā spekulatīvā kantorī. Vienlaikus tiek gatavota Latvijas zemes un uzņēmumu izpārdošana. Nākamā loģiskā stratēģija, kas jau tiek gatavota, būs naudas pelnīšana, iztirgojot Latvijas teritoriju un pastāvīgas uzturēšanās atļaujas starptautisko bēgļu izmitināšanai. Patlaban ASV globālais imperiālisms destabilizē veselus pasaules reģionus, no kuriem Eiropas virzienā gāžas bēgļu miljoni, un Eiropa (domātas vecās ES dalībvalstis) gatava maksāt naudu tam, kas piekritīs šos bēgļus izmitināt savā teritorijā (vairāk par to šeit). Vai parādos iedzītajai Latvijai šajā ziņā ir kāda izvēle?

Globālā konfigurācija

Periods kopš 1990. gada pasaulē tiek dēvēts par globalizācijas laikmetu. Taču ar to nav domāta suverēnu valstu brīvprātīga un taisnīga sadarbība globālā mērogā, bet gan vienas konkrētas superlielvaras ekonomiska, politiska, militāra un kulturāla dominēšana pār pasauli. Runa, protams, ir par ASV imperiālismu visās tā izpausmēs: Zbigņeva Bžezinska „Lielā šaha dēļa" doktrīna, neokonservatoru „Mūžīgais karš pret terorismu", Pax Americana, Project for The New American Century un Sorosam līdzīgu finanšu laupītāju impērija. Ar šo konstatējumu es nevainoju amerikāņus kā nāciju, bet tieši ASV impērisko politiku, kuru liela daļa amerikāņu nosoda. ASV pašlaik ietekmi gūst cilvēki, kuru lozungs ir „Es mīlu Amerikas republiku, bet ienīstu Amerikas impēriju!" (I Love The US Republic, And I Hate The US Empire). Taču pagaidām Amerikā dominē impēriskā politika.

Pilnīgi dabīgi un atbilstoši Ņūtona likumam, pasaulē pieaug gan stihiska, gan organizēta pretestība ASV globālajam imperiālismam. Pavisam nesen Ķīna faktiski iesniedza ultimātu ASV saistībā ar ASV militārajiem draudiem Pakistānai, arvien vairāk valstu cenšas mazināt savu atkarību no ASV dolāra, ir izveidojusies Šanhajas sadarbības organizācija, kaut kādu patstāvīgu politiku cenšas īstenot tā sauktās BRICK valstis (Brazīlija, Krievija, Indija, Ķīna, kuru pozīcijai tuvinās vairākas citas valstis). Pretestība ASV imperiālismam aug Dienvidamerikā, Dienvidaustrumāzijā, Āfrikā, Tuvajos Austrumos un pat Eiropas Savienībā (patstāvības pazīmes Vācijas politikā).

Taču vienlaikus jāatzīst, ka arī katrā no šīm alternatīvā projekta valstīm pastāv spēcīgas proamerikāniskās frakcijas. Par piemēru varam ņemt kaut vai Krieviju. Orientāciju uz BRICK un Šanhajas sadarbības organizāciju nosprauda bijušā Krievijas prezidenta Putina grupējums, taču vienlaikus Krievijas politikā liela ietekme ir proamerikāniskajai frakcijai, kurā liela ietekme ir Krievijas oligarhiem, dažādu nokrāsu „demokrātiem" un „liberāļiem", kā arī tiem, kuri pašlaik pulcējas ap prezidentu Medvedjevu. Tieši tāpēc no Krievijas bieži dzirdam ļoti pretrunīgus paziņojumus pat visaugstākajā līmenī. Piemēram, Lībijas jautājumā Putinam un Medvedjevam ir diametrāli pretējas pozīcijas. Cīņa starp frakcijām turpinās un saasinās, tuvojoties Krievijas prezidenta vēlēšanām. Līdzīgs stāvoklis vērojams arī citās alternatīvā projekta valstīs.

Otrs faktors, kas situāciju padara divdomīgu un nenoteiktu, ir tas, ka arī pret ASV imperiālismu noskaņotās valstis arvien ir atkarīgas no ASV dolāra sistēmas un savu preču noieta tirgiem ASV. Piemēram, lielu daļu Ķīnas eksporta aizņem ASV. Ķīnai, Japānai, Krievijai un vairākām naftas eksporta valstīm pieder milzīgas ASV dolāru un ASV parādzīmju rezerves. Ķīna un naftas eksportētāji faktiski kreditē gan ASV patēriņu, gan ASV militāri rūpniecisko kompleksu un ASV izraisītos karus. ASV ir pasaulē lielākā parādniece, bet minētās valstis ir ASV kreditori, bet šai gadījumā kreditori ir atkarīgi no sava parādnieka. Lai šo situāciju vieglāk izprast, aptuveni pārstāstīšu vienu amerikāņu anekdoti: „Ja tu esi parādā bankai 1000 dolārus, tad tā ir tava problēma. Bet, ja tu esi parādā bankai miljardu dolāru, tad tā jau ir bankas problēma."

Tātad šo savstarpējo atkarību ir grūti pārtraukt, jo no tā cietīs visas iesaistītās valstis, sabruks visa starptautiskās sadarbības sistēma. Tāpēc turpinās savstarpēji manevri: valūtu kari, militārie konflikti un reģionu destabilizācija, bet pilna mēroga konfrontācija pagaidām netiek pieļauta. Arvien vairāk šķiet, ka ASV kreditori paliks ar vērtību zaudējušiem ASV vērtspapīriem rokās, un līdzšinējā starptautiskā kārtība sabruks tik un tā, jo tā ir bankrotējusi pie dzīvības tiek uzturētu ar neierobežotu dolāru masas emisiju. Otrs scenārijs ar lielu varbūtību ir globāla militāra konfrontācija ar kodolieroču izmantošanu.

Proamerikāniskā frakcija Latvijā

Ja pat Krievijā un Ķīnā ir ietekmīgas proamerikāniskās frakcijas, kas sadarbojas ar ASV imperiālisma aģentūrām, tad vēl jo vairāk skaidrs, ka šāda frakcija pastāv un zeļ arī Latvijā. Patiesībā tā ir arī vienīgā frakcija, kurai ir skaidrs mērķis: visiem līdzekļiem

atbalstīt un īstenot ASV impēriskās ambīcijas.

Ko tas nozīmē praksē?

-     visos gadījumos, kad jāizvēlas starp Latvijas nacionālajām interesēm un ASV impēriskajām interesēm, proamerikāniskā frakcija izvēlas ASV intereses;

-   visos gadījumos, kad jāizvēlas starp Eiropas Savienības vai kādu citu valstu interesēm, proamerikāniskā frakcija izvēlas ASV impēriskās intereses;

-   visos gadījumos proamerikāniskā frakcija verdziski pilda ASV dominēto starptautisko organizāciju (SVF, PB, PTO, NATO, Volstrītas finanšu centra u.c.) diktātu.

Sniegšu dažus piemērus. Kad Buša administrācija 2003. gadā vāca „gribošo koalīciju" iebrukumam Irākā, Latvija verdziski šai koalīcijai piebiedrojās, lai gan vairākas ES dalībvalstis (Vācija, Francija u.c.) bija pret to. Tieši Latviju Buša administrācija uzslavēja kā „Jauno Eiropu". Tātad Latvija faktiski drīkojās kā ASV Trojas zirgs Eiropas Savienībā, ES vienotības šķēlējs. Līdzīga pozīcija bija vērojama pavisam nesen Lībijas jautājumā. Lai gan ES un NAO arvien nav vienprātības par agresiju pret Lībiju, Latvijas valdība steidza piedāvāt savus pakalpojumus. Trešais piemērs ir Latvijas verdziskā pakļaušanās ASV kontrolētā SVF diktātam, kas vērsts uz Latvijas pilnīgu izpārdošanu. Šķiet, ka neviena cita valsts nav izcēlusies ar tik verdzisku pakļaušanos SVF, tieši tāpēc Latvijas modelis tiek piedāvāts kā piemērs citiem globālā finanšu terorisma upuriem. Latvijas intereses šai frakcijai nav svarīgas, tā gatava Latviju pilnīgi ziedot uz ASV impērisko avantūru altāra.

Kādi spēki ietilpst proamerikāniskajā frakcijā?

Starp radikālākajiem un fanātiskākajiem var nosaukt „Jauno laiku", „Pilsonisko savienību", Ēlertes „lietussargu" grupējumu, TB/LNNK/Visu Latvijai!, kā arī visas Sorosa finansētās organizācijas un indivīdus: „Sorosa Fondu Latvija", „Delnu", „Providus", starptautiskās geju kustības filiāli „Mozaīka", „Latvijas institūtu (kura orientāciju noteica jau Vaira Vīķe Freiberga) u.c. Proamerikāniskā frakcija pārņēmusi gandrīz visus masu mēdijus un dominē vairākās valsts iestādēs, piemēram, KNAB, Ģenerālprokuratūrā (sevišķi bijušā ģenerālprokurora Maizīša grupējums) u.c. Šai frakcijai pieder arī lielākā daļa politologu un citu „ekspertu", kas formē sabiedrisko domu. „Pareizo toni" diktē portāli politika.lv, dialogi.lv, žurnāls „IR" (bijušie „Dienas" žurnālisti), vairāki žurnālisti, kas darbojas sabiedriskajā radio un televīzijā, piemēram, Kārlis Streips.

To pateicis, es vēlos uzsvērt, ka ne visi cilvēki šajās organizācijās ir pār vienu kārti metami. Varam vērot, cik grūti ir „Vienotības" koalīciju konsolidēt vienotā organizācijā. Pašlaik šajās partijās ( arī organizācijā „Cita politika") notiek roku izlaušana disidentiem un rindu attīrīšana no citādi domājošajiem. Vienlaikus „Vienotības" proamerikāniskais kodols sācis kampaņu cilvēku pārvilināšanai no citām organizācijām, pret visiem citādi domājošajiem izvēršot psiholoģisku teroru, pielīmējot tiem „oligarhu" uzlīmi.

Tātad ne visi cilvēki šajās partijās ir vienādi radikāli un vienādi domājoši. Tas pats sakāms arī par TB/LNNK/Visu Latvijai!. Taču viņi visi ir proamerikāniski, atšķiras tikai ar proamerikāniskā radikālisma pakāpēm. Iespējams, daļa no viņiem varētu pāriet uz mērenākām organizācijām, bet diemžēl Latvijā nav nevienas organizācijas, kuru nepārprotami varētu pieskaitīt „Latvijas frakcijai".

Neizlēmīgo frakcija

Pārējās organizācijas es gribētu nosaukt par „neizlēmīgo frakciju". Tajā var ierakstīt ZZS, „Saskaņas centru" un „Par labu Latviju" apvienotos politiķus, kā arī daudzas Saeimā neievēlētās partijas, kuras pieņemts saukt par „sīkpartijām". Neizlēmīgo frakcija bez sevišķa entuziasma vai pat ar sakostiem zobiem seko proamerikāniskajai frakcijai un to atbalsta daudzos lēmumos, taču radikālākajos un kritiskākajos jautājumos viņi var sadumpoties. Arī neizlēmīgo frakcijas organizācijās ir daži proamerikāniski noskaņoti vai Latvijas kritisko stāvokli neizprotoši indivīdi, kuri zināmos apstākļos var pievienoties „Vienotībai", taču visai bieži šīs frakcijas cilvēki var atrast kopīgu valodu ar mērenākajiem proamerikāniskās frakcijas pārstāvjiem. Diemžēl nekāda skaidra frontes līnija nav iezīmējusies.

Neizlēmīgo frakcija izceļas ar lielu pasivitāti un lavierēšanu. Tai ir pavisam niecīga ietekme masu mēdijos. Lai arī šai frakcijai instinktīvi jūt līdzi daudzi Latvijas nacionālie jeb vietējie uzņēmēji, viņi tā arī nav spējuši izveidot kopīgu forumu, izstrādāt kopīgu stratēģiju un radīt kaut vienu ietekmīgu mēdiju, kas stāstītu par Latvijas interesēm un uzrunātu tautu. Tieši tāpēc šie cilvēki ir mēmi un bezspēcīgi, kad proamerikāniskā frakcija caur saviem mēdijiem sāk manipulēt sabiedrību. Tas bija labi jūtams „Maijpuķīšu revolūcijas" un „Oligarhu kapusvētku" laikā.

Taču daudzos jautājumos „neizlēmīgo frakcijas" vadītājiem ir savs viedoklis, kas būtiski atšķiras no proamerikāniskās frakcijas oficiālās nostājas. Piemēram, par sadarbību ar SVF, par budžeta konsolidāciju, par Latvijas iedzīvotāju sociālo aizsardzību, par valsts uzņēmumu izpārdošanu ārzemniekiem u.c. Ja bez aizspriedumiem šīs atšķirības izvērtējam, tad nākas atzīt, ka „neizlēmīgo frakcijas" pozīcija ir daudz tuvāka Latvijas iedzīvotāju interesēm.

Neizlēmības un laipošanas iemesls, manuprāt, ir tas pats, ko jau uzsvēru raksta sākumā nav noformulētas Latvijas nacionālās intereses. Tieši tāpēc pietrūkst kritēriju, pēc kuriem izvēlēties Latvijas interesēm piemērotāko politiku.

Neizlēmīgo frakcijai līdz rudenim jāpārtop par Latvijas frakciju!

Ja tauta paliks tikpat pasīva un viegli manipulējama kā agrāk, nekas pozitīvs no rudenī gaidāmajām vēlēšanām nav gaidāms. Visdrīzāk, rīdot tautu pret „oligarhiem", savas pozīcijas nostiprinās proamerikāniskā frakcija.

Ko darīt, lai vēlēšanas iegūtu citu jēgu un skaidrus orientierus? Acīmredzot vēlēšanu sistēmas maiņai vairs nav laika. Taču mainīt var vēlēšanu kampaņas saturu un raksturu. Tautai un tās intereses pārstāvošām organizācijām skaidri jāpasaka partijām, ka mēs vairs neticam pirmsvēlēšanu solījumiem, kurus neviens nedomā pildīt, ka mēs vairs nereaģēsim uz PR tehnologu veidotiem video rullīšiem, aktieru iebļāvieniem reklāmpauzēs, iebaidīšanai ar Maskavas briesmām un milzīgiem reklāmas plakātiem ielu malās. Pietiks ar mums manipulēt laiks ir runāt par lietu, t.i., Latvijas interesēm un Latvijas nākotni!

Laika mobilizācijai ir atlicis ārkārtīgi maz. Līdz vēlēšanām būtu jāsarīko vairākas visas Latvijas konferences un neskaitāmas cita formāta apspriedes, kurās tiktu analizēti apdraudējumi Latvijai un nosprausta stratēģija Latvijas interešu aizstāvībai un īstenošanai. Partijām, kuras grib aizstāvēt Latvijas intereses, jāgatavo nevis zombējoši reklāmas klipi, bet jāizstrādā Latvijas attīstības stratēģijas un uz šo stratēģiju bāzes jāapvieno spēki, atmetot savas personīgās ambīcijas. Gluži tāpat kā „Vienotība" konsolidē savus atbalstītājus uz proamerikāniskās bāzes, tā neizlēmīgo frakcijai jākonsolidē visi spēki uz prolatviskās bāzes! Latvijas uzņēmējiem jāmobilizē savi resursi, lai izveidotu savus mēdijus: savu laikrakstu, savu interneta vietni, savu radio, savu televīzijas kanālu. Jāmodina un jāmobilizē tauta savas Dzimtenes aizstāvēšanai neatkarīgi no politiskās, reliģiskās pārliecības, tautības, ticības, dzimuma, vecuma un sociālā stāvokļa! Jāveido Latvijas interešu atbalsta struktūras visā Latvijas teritorijā! Jādefinē Latvijas intereses visās mūsu dzīves jomās! T.s. sīkpartijām jāatmet savu līderu ambīcijas un jāapvienojas, lai vēlētājiem būtu skaidra izvēle, lai Latvijas intereses sargājošie spēki nebūtu sadrumstaloti!

Daži virzieni, kuriem pievēršama uzmanība

-        jātiek skaidrībā par slepenībā veikto „Parex" bankas pārņemšanu, kas Latvijai radījusi milzīgus zaudējumus; jāveic šīs afēras atslepenošana un izmeklēšana;

-        jāizmeklē t.s. zviedru banku afēra, kuras rezultātā daudzi Latvijas iedzīvotāji un uzņēmumi nokļuvuši parādu verdzībā. Ja zviedru bankas nav gatavas uzņemties savu atbildības daļu, tām atņemama darbības licence Latvijas teritorijā; jāizvērtē, vai un cik ārvalstu banku darbība ir atbilst Latvijas interesēm;

-        jāizmeklē slepenībā slēgtā vienošanās par SVF un EK aizņēmumu, no kura ne santīms nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecībā, bet kura rezultātā Latvijas administrācija uzņēmusies Latvijas interesēm neatbilstošas saistības un nesamaksājamus parādus; no netaisnīgām, Latvijas interesēm kaitējošām saistībām jāatsakās;

-       nacionālā valūta ir viens no svarīgākajiem suverenitātes un ekonomikas regulēšanas instrumentiem, tāpēc kategoriski jāatsakās no nodoma ieviest eiro; gluži otrādi lats jāpārvērš par suverēnu valūtu, kas segts ar Latvijas resursiem; citu valūtu izmantošana Latvijā stingri jākontrolē;

-       jāveic Latvijas saimnieciska inventarizācija, lai noskaidrotu, kas kontrolē Latvijas resursus; jāizstrādā plāns, kā atgūt kontroli pār šiem resursiem;

-       jāpieliek punkts nekontrolētai starptautisko korporāciju darbībai Latvijas teritorijā, jāievieš Latvijas interesēm atbilstoši regulējumi un noteikumi;

-         jāatsakās no t.s. „Vašingtonas konsensa" politikas (uz to mudināja arī SVF izpilddirektors Dominiks Strauss Kāns, par ko viņš tika gāzts no amata), kas nav savienojama ar Latvijas suverenitāti;

-        jāievieš ar Latviju saistīto finanšu plūsmu kontrole, spekulatīvi darījumi vai nu jāapliek ar t.s. Tobēna nodokli vai jāaizliedz pilnīgi;

-       ar likumu jāaizliedz Latvijā darboties ofšoros reģistrētiem uzņēmumiem, jāizslēdz iespēja reģistrēties ofšoros ar nolūku izvairīties no nodokļu maksāšanas;

-        jāpārskata Latviju diskriminējošie dalības noteikumi ES; ja Brisele nav gatava atteikties no Latvijas diskriminācijas, no šīs savienības jāizstājas;

-       jāizvērtē, cik konstitucionāla un Latvijas interesēm atbilstoša ir Lisabonas līguma ratifikācija Saeimā, šo suverenitāti ierobežojošo līgumu pat neizlasot un neapspriežot;

-      viens no Latvijas vērtīgākajiem resursiem ir meži: jāpārtrauc mežu izciršana koksnes eksportam, kā arī valsts mežu noma skandināvu firmām; jārada ražotnes koksnes pārstrādei un racionālai izmantošanai tepat Latvijā;

-       jāveic pasākumi spekulāciju ierobežošanai ar nekustamiem īpašumiem; nekustāmie īpašumi apliekami ar lielākiem nodokļiem, vienlaikus būtiski samazinot nodokļus darbaspēkam un pirmās nepieciešamības patēriņam, ievērojot principu, ka nodokļiem jāstimulē ražošana;

-       jāpārskata t.s. brīvās tirdzniecības jumta līgumi, to vietā slēdzot abpusēji izdevīgus tirdzniecības līgumus ar konkrētām valstīm;

-       lai dotu iespēju Latvijā attīstīties un nostiprināties jaunām produktīvām nozarēm, ieviešami līdzsvaroti iekšējā tirgus aizsardzības pasākumi;

-       valstiski kreditējami un aizsargājami ražotāji, kuru produkcija aizvieto importu; šim nolūkam dibināma īpaša attīstības banka un veidojama sava nacionālā banku sistēma;

-   valstiski atbalstāmi infrastruktūras atjaunošanas un modernizācijas projekti;

-       pakāpeniski līdzsvarojama ārējās tirdzniecības bilance, ievērojot principu: lai kaut ko importētu, kaut kas līdzīgā apjomā jāeksportē; jāorientējas uz tehnoloģiju (nevis patēriņa preču) importu;

-       kritiski jāizvērtē teritoriālās reformas rezultāti, veicot korekcijas, kas veicinātu lokālo ekonomiku attīstību katrā Latvijas reģionā;

-       lai radītu priekšnoteikumus Latvijas ekonomisko bēgļu pārnākšanai mājās, veicama vērienīga, valsts atbalstīta tautsaimniecības atjaunošanas un reģionu attīstības programma;

-        jālīdzsvaro Latvijas ārpolitika, veidojot labu un abpusēji izdevīgu sadarbību ar visiem Latvijas kaimiņiem; ņemot vērā, ka pasaules ekonomiskās attīstības centrs no Rietumiem jau ir pārvietojies uz Austrumiem, it sevišķi Dienvidaustrumiem;

-          Latvijai jāpārtrauc līdzdalība ASV un NATO militārajās avantūrās, mums nav jāpiedalās citu valstu okupācijā un pakļaušanā.

Šo sarakstu varētu turpināt vēl ilgi un katru punktu varētu detalizēt un analizēt, taču tas nav šā raksta mērķis. Šā raksta mērķis ir orientēt uz Latvijas interesēm atbilstošu politiku un iezīmēt zināmus orientierus, pēc kuriem vērtēt politiskos spēkus.

2011. gada 13. jūnijs

Eiropai uzspiež pašnāvību, par piemēru norādot uz latvijas modeli

Ja Latvijas iedzīvotāji varēja skumji pasmaidīt par V. Dombrovska plaši izreklamēto grāmatu un V. Zatlera paziņojumu, ka Latvija ir pārvarējusi ekonomisko krīzi, tad ES valdošā oligarhija, pēc kuras spiediena Latvijā tika īstenots šis sociālais eksperiments, to uztver pavisam nopietni un Latvijas modeli piedāvā Īrijai, Islandei, Grieķijai, Portugālei, Spānijai, Itālijai un citām valstīm. Faktiski tas nozīmē, ka varu no demokrātiski ievēlētiem parlamentiem pārņem starptautiskos baņķierus un spekulantus pārstāvoša nešķīstā trīsvienība jeb „troika": Eiropas Komisija (EK), Eiropas Centrālā banka (ECB) un Starptautiskais Valūtas fonds (SVF). Amerikāņu finansists un ekonomikas vēsturnieks Maikls Hadsons savā topošajā grāmatā „Parādi, kurus nevar atmaksāt, netiks atmaksāti" (Debts that Can't be Paid, Won't Be) šo apvērsumu nosaucis par „politikas finansializāciju un ekonomikas privatizāciju".

Ekonomiku pārņēmuši spekulanti un laupītāji

Lai saprastu notiekošo, nepieciešams mazs ievads politekonomikā. Pastāv reālā ekonomika (reālu preču ražošana un reāli pakalpojumi) un ir finanšu sektors (banku sistēma un apdrošināšana). Veselīgā sistēmā finanšu sektoram jāapkalpo reālā ekonomika, piemēram, jākreditē ražošana, infrastruktūras uzturēšana un citi reāli pakalpojumi. Veselīgā sistēmā baņķiera darbs ir visai garlaicīgs: izsniegt kredītus ekonomiski pamatotiem reālās ekonomikas sektora projektiem un sekot kredīta atmaksāšanai, par savām pūlēm saņemot saprātīgus procentus (valsts var atļauties arī bezprocentu kreditēšanu vai tiešās investīcijas).

Taču pavisam cita aina veidojas, ja finanšu sektoru atbrīvo no visiem noteikumiem un regulējumiem, un tam ļauj taisīt naudu no naudas, proti, spekulēt ar naudu, vērtspapīriem un to atvasinājumiem, nemaz neieguldot reālajā ekonomikā. Reliģiskās mācībās šādu nodarbi sauc par augļošanu, kas vērtēta kā smags grēks. Taču tieši šādai praksei zaļā gaisma tika iedegta 1990. gadu sākumā un tai ir tieša saistība ar procesu, ko sauc par globalizāciju, t.i. neierobežotām naudas un atvasināto vērtspapīru plūsmām globālajos finanšu tirgos, kuri neatzīst valstu robežas. Bez tam šādus darījumus mūsdienās veic nevis individuāli spekulanti, bet, pateicoties interneta tehnoloģijām, lieljaudas datori, kas veic tūkstošiem spekulatīvu darījumu sekundē.

Ir bezgala daudz „kreatīvu" paņēmienu, kā no naudas taisīt naudu, nemaz neieguldot reālajā ekonomikā: spekulācijas akciju un preču biržās, nekustāmo īpašumu spekulācijas, spekulācijas (faktiski derības) uz valūtu svārstībām, spekulācijas ar derivātiem, finanšu burbuļu uzpūšana, noguldījumu vai parādu piramīdas. Ar spekulācijām nosauktās svārstības var būtiski pastiprināt un pat vadīt. Ir izveidotas tik komplicētas finanšu shēmas, ka tās nespēj vai negrib izskaidrot pat paši to veidotāji. Bet vienkāršiem vārdiem to var raksturot kā reālās ekonomikas izlaupīšanu, resursu sagrābšanu, finansiālo pirātismu, finanšu terorismu, kazino ekonomiku vai spekulatīvo burbuļu ekonomiku.

Piemēram, t.s. zviedru bankas Latvijas tautsaimniecībā nav ieguldījušas ne santīma savas naudas, bet tikai parazitējušas no katra mūsu maksājuma, kā arī spekulatīvi apgrozījušas valsts, pašvaldību, uzņēmumu un indivīdu noguldījumus. Vienīgā kreditēšana bijusi patēriņa kreditēšana, turklāt šis patēriņš bijis importēts, tātad vājinājis mūsu vietējos ražotājus. Taču galvenā šo banku krāpnieciskā shēma bija nekustāmo īpašumu tirgus uzpūšana. Būtībā tā bija krimināla shēma, kas šīm bankām neizmaksāja ne santīmu savas naudas. Naudu šīs bankas radīja ar pāris datorklikšķiem, aizņēmēju kontos ierakstot digitālus skaitļus. Nopērkot, piemēram, dzīvokli uzpūstā tirgū, šis skaitlis no pircēja konta tika pārcelts uz pārdevēja kontu. Bilances otrā pusē tika ierakstītas aizņēmēja saistības atmaksāt kredītu ar procentiem, kas šādos darījumos ir vienīgā reālā nauda, kas jānopelna.

Taču finanšu tirgū šī fiktīvā banku nauda parādījās kā reāla nauda, kas ietilpa m3 rādītājā un izraisīja pavisam reālu inflāciju. Pakalpīgie ekonomisti šo burbuli nosauca par „treknajiem gadiem". Šai shēmai bija nenovēršami jāsabrūk, tāpat kā sabruka „noguldījumu piramīdas" 1990. gadu vidū. Un zviedru bankas to ļoti labi zināja, jo līdzīgu burbuli tās savulaik bija uzpūtušas arī pašā Zviedrijā. Tātad šī krāpnieciskā shēma bija labi izplānota un apzināta. Par katru pievilināto kredītņēmēju bankas darbinieki saņēma bonusu.

Ja Latvija būtu neatkarīga valsts un mums būtu godīgi valstsvīri, tādas shēmas netiktu pieļautas, un vispār nav nekāda ekonomiska pamatojuma ārvalstu privātbanku ielaišanai valstī. Ja arī pieredzes trūkuma dēļ šādas shēmas tiktu pieļautas, tad pēc tam šīs blēžu bankas tiktu tiesātas un izraidītas no Latvijas. Taču reālajā Latvijā spekulācijās bankrotējušās zviedru bankas un arī Parex banka tika glābtas uz nodokļu maksātāju rēķina, turklāt no parādu verdzības neatbrīvojot piekrāptos kredītņēmējus.

Šajā zviedru un Parex banku glābšanas akcijā izšķirošu lomu spēlēja arī pašreizējais „Maijpuķīšu revolūcijas" mīlulis Valdis Zatlers, kurš Saeimai lika pārstrādāt jau pieņemto maksātnespējas likumu. Pārstrādāt par labu zviedru bankām. Tā arī bija viena no nedaudzajām prezidenta iniciatīvām. Patiešām var apbrīnot latviešu tautu, kas tagad gatava šo bezrakstura gļēvo ielikteni nēsāt uz rokām.

Taču ir vēl trakāk Latvijas iedzīvotāji paši mīl zviedru bankas un turpina ar tām sadarboties. Tas ir unikāls fenomens, kuru jau minētais Maikls Hadsons salīdzinājis ar „Stokholmas sindromu". Aplaupītie mīl savus aplaupītājus. Vai tiešām nesaprotat, ka vienīgais iemesls mūsu krīzei, algu samazināšanai, darbavietu zudumam un nodokļu uzskrūvēšanai ir šo ārvalstu blēžu banku īstenotā afēra?

Līdzīgs process notika visā Eiropa: bankas izraisīja krīzi, bet tika glābtas uz nodokļu maksātāju rēķina. Runa ir par triljoniem dolāru, no kuriem Latvija banku glābšanā ieguldījusi vairāk nekā 8 miljardus eiro (jaunāko skaitļu man nav). Lai glābtu parazitējošu spekulantu sektoru, tiek ziedota reālā ekonomika un sagandētas cilvēku un veselu valstu dzīves. Jeb vēža slimnieku ārstē, barojot vēzi.

Islandes vīruss

Pirmā Eiropas tauta, kas atteicās uzņemties baņķieru safabricētos parādus, bija islandieši. Tautas pusē nostājās arī Islandes prezidents (salīdziniet ar gļēvo marioneti Zatleru), ļaujot notikt jau diviem referendumiem, kuros islandieši baņķieru diktatūru noraidīja. Cīņu pret spekulantu diktatūru turpina arī grieķi, portugāli, spāņi un pat briti. Ja arī Latvijas iedzīvotāji apzinātos savas intereses, cīņai pret baņķieriem tiktu atklāta arī ziemeļu fronte, un kopējiem spēkiem būtu lielākas izredzes šo finanšu hidru savaldīt un ieslodzīt pienācīgā vietā aiz restēm, plus visu aktīvu konfiskācija.

T.s. kreditori Islandes iesākto varonīgo cīņu salīdzinājuši ar bīstamu infekciju, kas var izplatīties visā Eiropā. Nav šaubu, ka tā jau iedvesmojusi grieķus, portugāļus, spāņus un angļus, kuru katru brīdi tā var „aplipināt" arī īrus. Tāpēc vēl jo skaļāk un neatlaidīgāk ES oligarhi slavina „Latvijas piemēru", apgalvojot, ka „Latvija krīzi jau pārvarējusi". Bez šaubām šāda melu propaganda vājina brīvības cīnītāju pozīcijas. Latvija kļuvusi par streiklauzi demokrātisko spēku cīņā pret banku oligarhu diktatūru.

Zāles, ko SVF, EK un ECB oligarhi piedāvā Grieķijai un citām valstīm ir tās pašas, kuras padevīgi rijam mēs (ilustrācijai skat. arī starptautiski godalgoto latviešu filmu „Norīt krupi"): sabiedrībai piederošo uzņēmumu privatizācija (lasi pārdošana starptautiskām korporācijām un baņķieriem), sociālo programmu likvidēšana, budžeta griešana tautas attīstības vajadzībām, slimnīcu un skolu slēgšana, darba un patēriņa aplikšana ar nesamērīgiem nodokļiem, produktīvu uzņēmumu iedzīšana bankrotā, darbavietu likvidēšana, pensiju un pabalstu samazināšana vai likvidēšana u.tml. Protams, par iemeslu šai reālās ekonomikas un cilvēku dzīvotspējas nožņaugšanai tiek minēta arī eiro glābšana, pēc kura tik ļoti kāro Latvijas koloniālā administrācija un Latvijas Banka, kas patiesībā nemaz nav Latvijas banka, bet ECB filiāle Latvijā.

„Maijpuķīšu revolūcijas" patiesie iemesli un mērķi

Protams, protams, arī mūsu t.s. politiķu iekšējās intrigas, stulbums un alkatība, taču galvenais iemesls ir tas, ka, pēc rīkotāju domām, „reformas" Latvijā noris pārāk lēnu. Lai cik nespējīgas ir opozīcijas partijas un opozīcija valdošās koalīcijas iekšienē, tomēr tām izdodas šīs „reformas" bremzēt, aizkavēt un ievilkt. Un tas savukārt draud ar to, ka tauta var atjēgties un izvēlēties iet Islandes ceļu.

Ko nozīmē „reformas"? Tas ir tas pats izslavētais „Latvijas modelis": izpārdot sabiedrībai vēl piederošos uzņēmumus, zemi, mežus un objektus, vēl vairāk apgriezt un konsolidēt budžetu, vēl vairāk iedzīt bankrotā ražojošos uzņēmumus (lai arī tie būtu spiesti pārdoties spekulantiem un starptautiskajām korporācijām), vēl straujāk likvidēt darbavietas un samazināt algas, vēl straujāk uzskrūvēt nodokļus, vēl vairāk apcirpt pabalstus un pensijas. Vai tad jūs nemaz nepamanījāt, kā „oligarhu partijas" mēģināja aizkavēt Dombrovski, kad viņš atvēzēja cirvi, lai vēl vairāk apcirptu jūsu algas, pabalstus un pensijas?

Jā, koloniālā administrācija baņķieru pieprasītās „reformas" konsekventi īsteno, taču to dara, viņuprāt, pārāk lēni. Tātad „reformas" ir jāpaātrina. Un tieši tāpēc šī Saeima, kas tā iestrēgusi, tūļājas un stiepj gumijas, ir jāatlaiž, lai „Maijpuķīšu revolūcijas" līderu vadībā ievēlētu starptautiskajām bankām vēl draudzīgāku Saeimu, kas griezīs, cirtīs un žņaugs bez atskatīšanās. Visi, kas pretosies šai kolektīvajai pašnāvībai, tiks saukti par „oligarhiem", demonizēti un vajāti.

Alternatīva pašnāvībai Islandes modelis

Esmu vienkāršs zēns, par laimi neesmu augstās skolās gājis, taču jau kopš 1980. gadu sākuma rūpīgi sekoju pasaulē notiekošajiem procesiem. Tas man ļāva jau 1980. gadu vidū prognozēt PSRS sabrukumu un 1990. gadu beigās prognozēt šo krīzi, kas tik drīz nebeigsies, jo tiek iedzīta dziļumā un izmantota demokrātijas demontāžai.

Un pašlaik mana prognoze ir šāda: ja starptautiskajai oligarhijai izdosies uzspiest Eiropai „Latvijas modeli", tā būs arī šīs mākslīgi sastiķētās savienības un eirozonas pašnāvība, kā arī demokrātijas gals. Un tieši eiro mehānisms ir viens no galvenajiem cēloņiem, kas aizvien straujāk gremdē ES dalībvalstis, jo viņām atņemts viens no svarīgākajiem savas nacionālās ekonomikas regulēšanas instrumentiem suverēna valūta. Piemēram, Grieķija varētu itin viegli mīkstināt savu parādu krīzi, ja tai vēl būtu nacionālā valūta drahma. Bet nu tai ir tikai eiro, kuru regulē ECB.

Ja Latvijas sabiedrība paliks pasīva un ļaus sevi vazāt aiz deguna šiem „oligarhu dedzinātājiem" un „Maijpuķīšu revolūcijas" inspirētājiem, jau šo rudeni sagaidīsim krietni konsolidēta starptautisko baņķieru un korporāciju diktatūra. Šīs oligarhiskas aprindas jau tagad ir pie varas, taču revolūcijas mērķis ir šo varu vēl vairāk konsolidēt un nostiprināt, padarot to totalitāru. Mums, kā bijušajiem padomju pilsoņiem, būtu labi jāatpazīst totalitārie toņi revolūcijas tribūnu balsīs.

Ja Latvijas nacionālie uzņēmēji šajā laikā nespēs apvienot resursus un izstrādāt savu aizsardzības stratēģiju, tad viņi visi tiks cits pēc cita aprīti sākot no „oligarhiem", beidzot ar sīkzemnieku un mazākās bodītes īpašnieku. Tad arī viņi varēs braukt pasaulē darba meklējumos vai pazemīgi stāvēt pie starptautisko korporāciju durvīm, lai sev izlūgtos kādu darbiņu vai vagara vietu.

Tas ir pavisam nopietni, stāvoklis ir ārkārtīgi kritisks: tā sauktā „Ārvalstu investoru padome" jau ir okupējusi Ekonomikas ministriju un pieprasa totālu privatizāciju (lasi: izpārdošanu), līdz papēžiem korumpētais ekonomikas ministrs viņu uzdevumā uzbrūk Latvijas lidsabiedrībai „Air Baltie", ārvalstu banku lobijs jau sen plāno visu Dombrovska kabineta (lasi: koloniālās administrācijas) darbakārtību, bet Latvijas nacionālie uzņēmēji arvien ir katrs par sevi un lēni grimst gan saimnieciski, gan klusā izmisumā. Tauta? Tauta tikai skatās televīziju un reizēm piedalās citu scenāristu izplānotās performaneēs. Diemžēl mūsu uzņēmēju apziņa nav tālu priekšā parasto pilsoņu lētticībai. Taču ir pēdējais laiks uzņemties atbildību par Latvijas tālāko virzību!

Cilvēkiem es neiesaku lolot kādas realitātē nebalstītas ilūzijas saistībā ar Saeimas ārkārtas vēlēšanām. Protams, ja izveidosies kāds ticams politiskais spēks, kas spēs definēt Latvijas nacionālās intereses, izstrādāt to īstenošanas stratēģiju un ap to mobilizēt nozīmīgu sabiedrības daļu, tad tas ir jāatbalsta. Bet citādi vislabākais ceļš ir organizēšanās pēc Islandes tautas modeļa, sava vietējās ekonomikas sektora izveide (ēnu ekonomika) un pievienošanās Eiropas tautu cīņai pret baņķieru diktatūru.

Un vēl viens kluss brīdinājums: ja ārvalstu kolonizatori jutīsies apdraudēti, viņi ir gatavi uz vēl radikālāku rīcību, nekā šāda maijpuķīšu revolūcija. Piemēram, viņi var noorganizēt Latvijai savu „Reihstāga dedzināšanu", Perlharboru, 11. septembri vai Tonkinas līča incidentu. Proti, noorganizēt šokējošu vardarbīgu provokāciju, kuras mērķis būs iebaidīt tautu un to saliedēt ap kolaborantu režīmu, noskaņot to pret kādiem „ļauniem spēkiem", kā arī dot iemeslu citādi domājošo fiziskām represijām. Tātad mums jābūt gataviem visdažādākajiem stāvokļa destabilizācijas mēģinājumiem. Uz tiem jāreaģē mierīgi, bez vardarbības, neticot propagandai, domājot ar savu galvu, bet ar ciešu apņēmību nosargāt Latvijas Republiku.

2011. gada 15. jūnijs

Daži iemesli, kāpēc Latvijā nevar notikt likumīgas un demokrātiskas saeimas vēlēšanas

1. Pretēji Satversmes burtam un garam, Latvijas tautai liegtas iespējas pašai izvirzīt vēlēšanām savus kandidātus. Šādas tiesības monopolizējušas partijas un to finansētāji.

2.     vēlēšanu kārtība noteikta tāda, ka kampaņai nepieciešama liela nauda, bet tautai lielas naudas nav. Tāpēc pamanāmu kampaņu var atļauties tikai tie, kas tautu aplaupījuši vai arī ieinteresēti ārvalstu grupējumi, kas savu darbību reģistrējuši Latvijā. Kopš kura laika demokrātija ir pērkama?

3.       arvien nav izmeklēta slepenībā notikusī parex bankas pārņemšana, zviedru banku afēra un slepenībā slēgtās vienošanās ar SVF. Bet runa ir par ļoti lielu naudu, kas nolaupīta tautai vai aizņemta uz slepenībā turētiem noteikumiem. Tieši šī nauda tagad var tikt izmantota, lai uzpirktu partijas un viņu kandidātus. Tāds stāvoklis nav savienojams ar demokrātiju. Kā var balsot par partijām un politiķiem, ja mēs nezinām, kādas afēras tie veikuši pēdējos gados un ko tie apsolījuši ārvalstu kreditoriem?

4.      latvijā nav neviena politiski neitrāla sabiedriskā masu informācijas līdzekļa, jo arī Latvijas sabiedriskais radio un televīzija tiek turēta līdzekļu badā, tāpēc nonākusi atkarībā no reklāmas devējiem un citām ieinteresētām aģentūrām, kas pērk un monopolizē raidlaikus. Pārējie informācijas kanāli pieder pārsvarā ārzemniekiem vai ārzonās reģistrētiem anonīmiem īpašniekiem. Tādos apstākļos nevar nodrošināt līdzsvarotu un godīgu informāciju. Masu mēdiju nosliece ieņemt konkrētiem finansētājiem labvēlīgu pozīciju vērojama jau ilgus gadus, kas paver iespēju neierobežotām sabiedriskās domas un apziņas manipulācijām.

5.       liela latvijas sabiedrības daļa ir nospiesta tādā nabadzībā, ka nespēj pasūtīt laikrakstus vai izmantot citus informācijas kanālus, lai tajos sameklētu viņiem interesējošo informāciju.

6.      liela un aktīvākā latvijas sabiedrības daļa ir vispār atrauta no procesiem dzimtenē, jo ir caur ekonomiskiem spaidiem spiesta dzīvot un strādāt ārvalstīs.

7.     nesamērīgi liela latvijā palikušo pilsoņu daļa (vairāk nekā 90 000) ir iekārtota darbā kā ierēdņi valsts pārvaldē, tāpēc ir objektīvi ieinteresēta saglabāt esošo sistēmu un Status Quo. Jebkuras pārmaiņas viņi uztver kā draudu savam privileģētajam stāvoklim, kas nodrošina salīdzinoši stabilu eksistenci. Tāpēc šie atkarīgie, kantoros sēdošie un sabiedrībai neko derīgu nedarošie cilvēki ir ieinteresēti balsot par varas partijām.

8.      jebkādus satricinājumus baidās arī milzīgā pensionāru armija, kas padarīta par stāvokļa ķīlnieci, jo baidās pazaudēt arī to mazumu, ko vēl saņem. Viņus viegli iebaidīt un manipulēt. No esošās valsts administrācijas atkarīga arī milzīgā bezdarbnieku armija.

9.      līdzšinējā pieredze liecina, ka partijas savus pirmsvēlēšanu solījumus nepilda, nav radīti nekādi mehānismi, caur kuriem sabiedrība varētu kontrolēt vai atsaukt solījumus nepildošus deputātus. Tāpēc vēlēšanu kampaņas un solījumi ir tikai dārgas izrādes, kas ne mazākā mērā nenodrošina sabiedrības kontroli un līdzdalību politiskajos procesos. Jau nākamajā dienā pēc vēlēšanām ievēlētie deputāti uz saviem vēlētājiem uzspļauj. Vai kāds grib šo farsu atkārtot un dabūt vēl vienu spļāvienu sejā?

10.        līdzšinējā sarakstu sistēma nodrošinājusi stāvokli, kas ievēlētos deputātus atbrīvo no jebkādas atbildības vēlētāju priekšā. Neviens vēlētājs nevar zināt, tieši kuru deputātu viņš ir ievēlējis, kurš ir viņa deputāts, pie kā varētu nākt ar savām prasībām vai pretenzijām. Tāpēc valda pilnīga bezatbildība un haoss, kurā atbildība vienmēr tiek novelta uz kādu citu, un galu galā neatbild neviens.

Kamēr šie jautājumi nav sakārtoti, nekādas likumīgas un demokrātiskas vēlēšanas Latvijā nevar notikt, ne par kādu demokrātiju vai racionālu izvēli nav pamata runāt.

Bet no otras puses, šā neleģitīmā veidojuma pieņemtie lēmumi un starptautiskās saistības, kā, piemēram, ārējie aizņēmumi vai Lisabonas līgums, līdz ar to nav saistoši Latvijas tautai, kurai nebija un nav dota iespēja likumīgi un demokrātiski ievēlēt savus pārstāvjus.

Lai visi t.s. ārvalstu investori un kreditori zina un ir brīdināti, ka viņi slēguši līgumus ar nedemokrātiski un neleģitīmi ievēlētu pārstāvniecību! Kad vien radīsies iespēja, Latvijas tauta šīs saistības var pārskatīt un atzīt par spēkā neesošām no parakstīšanas brīža. Gluži tāpat, kā vēl nesen par nelikumīgiem un spēkā neesošiem tika atzīti padomju laikā pieņemtie likumi un lēmumi.

2011. gada 16. jūnijs

Lielais grābiens pēc resursiem un… kara mākoņi aiz apvāršņa

Kamēr mēs kaislīgi strīdamies par sīkumiem oligarhiem, partiju reitingiem un izredzēm rudens vēlēšanās, mēs nepamanām pašu galveno tendenci, kas globāli apdraud visus.

Kad 1914. gadā Austrija iesniedza Serbijai ultimātu saistībā ar Austroungārijas kroņprinča Ferdinanda noslepkavošanu, cilvēki turpināja strīdēties par sīkumiem. Bija dažas brīdinošas balsis, taču tās noslīka tirgus kņadā. Turpinājās „bizness kā parasti". Kad Austrijas karapulki ar klusu Vācijas svētību jau pārgāja Serbijas robežu un Krievijā tika izsludināta vispārēja mobilizācija, kļuva nedaudz interesantāk, bet nekas sevišķs. Pasaules prese gudri pareģoja, ka tiks pārmācīti daži nekauņas, un līdz rudenim karš beigsies. Neviens šo karu tad nesauca par pasaules karu. Tādu nosaukumu tas guva tikai pēc dažiem gadiem, kad bija noslaktēti miljoni un no eņģēm izgāzta pus pasaule.

Arī tagad reti kurš runā vai brīdina par jaunu pasaules karu. Nu jā, tā tam Sadamam un Kadafi vajag. Ak, NATO pietrūcis bumbu un raķešu, ar ko bombardēt Lībiju? Nieki, savilks jostas un saražos! Bet jau sākta Jemenas bombardēšana, gatavojas plašs uzbrukums Pakistānai, jau sen izstrādāts plāns uzbrukumam Irānai, kāds aicina bombardēt arī Sīriju, konflikts saasinās Afganistānā un Irākā, Ķīnai tiek nogriezts ceļš uz sadarbības partneriem Ziemeļāfrikā un Vidējos Austrumos. Ķīna un Krievija jau ielenkta. Tiek destabilizēti un radikalizēti veseli pasaules reģioni: krāsainās revolūcijas, nemieri, protesta demonstrācijas, ģenerālstreiki. Bet mēs turpinām zīlēt, kuru partiju aplaimos Zatlers, un cenšamies sev iestāstīt, ka „bizness kā parasti" turpināsies mūžīgi.

Eiropai tiek uzspiests „Latvijas modelis": visu izpārdot un griezt, griezt, griezt. Arī mums tagad sava ziedu revolūcija un rituāla oligarhu dedzināšana. Labs šovs dīkdieņiem un ziņkārīgajiem, bet arī mums diktē: izpārdot visu, izpārdot visu, izpārdot visu. Lietišķi vīri pelēkos un citu krāsu biznesa uzvalkos izstiepuši rokas pēc mūsu resursiem, ostām un transzītceļiem. Tieši tāpēc Ventspils „oligarhs" traucē, tāpēc tas jānovāc no ceļa. Esam taču resursiem bagātās Krievijas pierobeža!

Es nezinu, kuru datumu vai notikumu nākotnes vēsturnieki izvēlēsies par Trešā pasaules kara sākumu. Varbūt 2001. gada 11. septembri, kad Bušs izsludināja „mūžīgo karu pret terorismu". Bet tendence ir skaidra un nemainīga: militāro kampaņu skaits nemitīgi aug, tiek celtas aizvien jaunas karabāzes, tiek sagrābtas resursiem bagātas vai citādi stratēģiskas teritorijas. Arī Latvijā.

20 gadu garais „brīvā tirgus" sociālais eksperiments Latvijā ir beidzies. Tagad jāmaksā par ilūzijām, lētticību un morālo vaļību.

Aizmirstiet visu, ko šī sistēma mums kādreiz solījusi un turpina solīt! Tā ir bankrotējusi un vairs nav reanimējama. Aizmirstiet par solītajām Eiropas algām un pensiju uzkrājumiem! Aizmirstiet par dolāra vai eiro stabilitāti, apdrošināšanas firmu sniegtajām garantijām, un banku kredītlīnijām! Tas bija tikai tāds bizness, kuru mēs arvien barojam. Tie greznie biroji var tikpat ātri aizvērties, kā nesen atvērās. Arī lielveikali var aizvērties, un to tukšajās sienās svilpos vējš, laidelēsies vārnas. Iedomātā papīra vai digitālā bagātība var kuru katru brīdi izplēnēt kā nebijusi. Svarīgi būs tikai reālie resursi. Svarīgi būs tas, ko mēs spēsim sev nodrošināt ar reālu darbu un izmantojot sev pieejamos resursus. Itin drīz var pienākt brīdis, kad svarīgi būs nevis tas, ko šodien vēl redzam vitrīnās, TV reklāmās un internetšopos, bet gan tas, ko mēs paši būsim izaudzējuši savā zemē. Svarīgi ir nosargāt resursus un tos kooperējoties apsaimniekot!

Tāpēc tagad ir svarīgi par katru cenu nosargāt Latvijas resursus! Kategoriski noraidīt Latvijas uzņēmumu izpārdošanu, kategoriski noraidīt brīvu zemes tirgu un spekulācijas, pateikt skaidru „nē" SVF un EK komisāriem un viņu vietējiem vietvalžiem. Tie resursi ir mūsu, ārvalstu investori ir laupītāji, kas mums grib šos resursus izvilināt. Neiekritīsim vēlreiz tajos pašos slazdos! Šie investori mūs laupīja un krāpa jau 20 gadus, tāpēc esam tādā stāvoklī, kā esam.

Un neticiet NATO „vistuvanagiem"! Viņi paši nebrauks karot un nesūtīs savus bērnus, viņi grib karos sūtīt tikai jūs un jūsu bērnus! Latvija jau gana noasiņojusi divos pasaules karos, neļausim sevi ievilkt trešajā!

2011. gada 16. jūnijs

Visapkārt vieni oligarhi

2. jūnijā es godīgi noklausījos visas kaislības, ko raidīja Latvijas radio vārdā nosauktais FM raidītājs. Dzirdēju ovācijas mūsu varonīgajam eksprezidentam, ekspertu gudros vērtējumus, demokrātisko spēku kvēlās runas, oligarhu kalpu drūmo klusēšanu un izvairīšanos, tumšo spēku uzvaru un visas tautas sašutumu, kuras vārdā svilpa un kliedza divas interesantas Sorosa organizācijas, oligarhu kandidāta nekaunīgo izrunāšanos, gaišo spēku paustās bažas par nācijas nākotni, arī VVF liktenīgo vēstījumu, ka Latvija atsviesta vairākus soļus oligarhijas virzienā. Bija arī publiski aicinājumi vai nu iedzert vīnu vai gatavot valsts apvērsumu: kas nav ar mums, tie ir pret mums. Un tas viss notika dažās dienās no dižā eksprezidenta drosmīgā soļa un tautas līksmošanas 28. maijā līdz oligarhisko spēku slepeni saplānotajam tumšo spēku triumfam.

Atkāpe jeb vēsturisks ievads Latvijas oligarhismā

Mēs jau 20 gadus dzīvojam sabiedrībā, kuras galvenais dzinējspēks un motivācija ir privātas intereses privātu interešu apmierināšana. Pirmais būtiskais pasākums pēc valsts neatkarības pasludināšanas bija privatizācija. Tas nozīmē, ka Latvijas zeme, meži, ūdeņi, dabas bagātības, ilgstošā periodā iekārtotā infrastruktūra un uzņēmumi caur īpašu procedūru tika sadalīti privātai izmantošanai. Viens sagrāba vairāk, otrs mazāk, trešajam vispār nekas netika. Jau dažos mēnešos bija skaidrs, ka sabiedrība noslāņosies tajos, kam ir, un tajos, kam nav. Un tiem, kam ir, būs lielākas iespējas savu ietekmi un varu vairot uz to cilvēku rēķina, kuriem ir mazāk vai nav nemaz.

Veidojās oligarhiska varas piramīda, kuras virsotnē ir daži privileģētie, kuru interesēs darbojas visi, kas ir zemākajos varas piramīdas līmeņos. Jo augstāk kāds atrodas varas un naudas piramīdā, jo lielākas tam iespējas kontrolēt un savās interesēs izmantot tos, kas ir zemākajos līmeņos. Pašā piramīdas apakšā izkārtojies sadalītās sabiedrības vairākums, uz kura balstās visas piramīdas smagums un kuram šī varas piramīda ir burtiski jānotur uz saviem pleciem. Turklāt, kā jau visās oligarhiskās sabiedrībās, izkārtojies tā, ka piramīdas apakšējā daļā ir nospiesti reālu vērtību radītāji, bet piramīdas augšienē augļotāji, naudas sistēmas manipulatori un shēmotāji, kuri paši nekādu sabiedrībai derīgu darbu, protams, neveic. Apakšā esošajiem atliek savu darbu, prasmes un lojalitāti pārdot tiem, kas augšā. Piramīdas lejā esošie šo piramīdu gan baro, gan ir no tās atkarīgi. Tā ir klasiska oligarhiskā iekārta. Turēt šo piramīdu uz saviem pleciem vai neturēt, tā ir pašu turētāju brīva izvēle.

Otrais solis bija „investīciju piesaiste". Svešzemju investorus mēs uzņēmām kā glābējus tikpat naivi un draudzīgi, kā savulaik Amerikas indiāņi Kolumbu vai mūsu senči vācu tirgoņus un krustnešus. Un šie investori klusu, bet mērķtiecīgi ieņēma vietas piramīdas augšgalā, pakāpeniski izspiežot vietējos privatizatorus.

Tā nav dzīve, tas ir kino

Kāpēc mēs šādu iekārtu pieņēmām? Tas ir mūsu katra personīgais noslēpums. Bet varbūt vienkārši tāpēc, ka mums iestāstīja, ka tā būs labāk priekš visiem, ka bagātība no augšā sēdošo kungu galdiem kaut kādā mistiskā veidā noplūdīs uz zemākajiem piramīdas līmeņiem un aplaimos visus. Un mēs (protams, bija izņēmumi, bet viņos neieklausījās) šai pasaciņai jeb ideoloģijai noticējām, jo tajā laikā tik populārās rietumu ziepju operas it kā liecināja, ka tā ir laba kārtība, un mēs taču gribējām dzīvot tā, kā ziepju operu varoņi. Ziepju operām un seriāliem arvien piemīt tik milzīga maģiska ietekme, ka Latvijas cilvēki pat drūmākajos krīzes mēnešos saziedoja televīzijai naudu, lai tikai turpinātos iemīļotā vietējā ražojuma ziepene. Ak, ak …

Un tā mēs pārtapām par skatītāju sabiedrību. Mums nav savas dzīves, bet atliek vien nospiest TV pulti, un tur iznesīgi kungi stilīgos tērpos, ekscentriski dēkaiņi, radoši dīkdieņi, izsmalcinātas dāmas un rafinētas palaistuves dzīvo pilnasinīgu dzīvi. Televīzijā mēs ik dienas varam dzīvot līdzi saviem elkiem un viņu vētrainajiem piedzīvojumiem. Pasaules labāko firmu reklāmas mūs kārdina ar jaunības atjaunošanas un seksuālās potences pagarināšanas eliksīriem un atbilstošiem tēliem. Jā, viņi tik labi zina, ko mums vajag…

Mūsu reālajā dzīvē nekādas demokrātijas nav, mēs esam atsvešinājušies, vientuļi un nelaimīgi, sanīdušies ar saviem kaimiņiem, radiem un paziņām, priecājamies par viņu nelaimēm, apskaužam un aprunājam viņu veiksmes, cenšamies pārtrumpot vai kaut kā uzmest savus konkurentus, ienīst tos, kas nedomā gluži tā, kā mēs. Mēs uz brīdi jūtamies laimīgi, ja vispār kāds mūs pieņem vai iekārto darbā un par to arī kaut ko samaksā. Vēl labāk, ja varam sēdēt datorizētā birojā, čatoties draugos, piedalīties spēlē vai pētīt pornogrāfiju, šad tad ierakstīt kādu riebīgu komentāru, un par to vien saņemt nelielu, bet stabilu algu. Mēs neieredzam savus bosus, bet vienlaikus cenšamies tiem izpatikt. Taču atliek vien nospiest TV pulti, un patīkami jauni cilvēki mums pastāsta visu par demokrātiju, par partiju, prezidentu un līderu izredzēm, par reitingiem, par prezidenta kundzes jauno kleitu un bijušā premjera dārgo jahtu vai kaklasaiti, par smalkajām aprindām, par augstu ārvalstu komisāru izteiktām atzinībām. Un arī par ļauniem oligarhiem.

Sanāk gandrīz tikpat aizrautīgi kā ziepju operā. Ir, kam just līdzi, ir, ko ienīst un nolādēt. Ir, ko vainot visās savās nelaimēs. Bet galvenais nekas pašiem nav jādara, tikai jānospiež pults. Var arī pie tā paša piedzert aliņu, pagrauzt čipšus. Ja ir, par ko nopirkt. Ja nav, var taču aizņemties.

Tas viss tik aizraujoši un reizē tik bēdīgi, ka gribas nojūgties vai vismaz sadalīties vairākās daļās, no kurām kaut viena varētu dzīvot tur televīzijā, kur visiem jautājumiem dota skaidra atbilde, kur uzmin visas tavas vēlmes, kur ir pašaizliedzīgi cīnītāji par demokrātiju un tautas interesēm, un viltīgi, nekaunīgi oligarhi, kur skaistas, vaļīgas meitenes un asi zēni, skaistas automašīnas, dzidri zili baseini, zelta rokturi, marmora kāpnes, siltas jūras, austrumu statuetes, mīksti paklāji un džakuzi vanna ar izmanīgu masāžistu. Galvenais, ka pašam nekas nav jādara tikai jāļaujas burvībai, un viss notiek te un tagad.

Un arvien biežāk sāk šķist, ka tā pasaule, kuru agrāk maldīgi uzskatījām par īsto, nemaz tik īsta nav. Īstā ir tā, kas uz ekrāna. Jo tajā nejaukajā pasaulē, kuru daži arvien uzskata par reālo, tu esi tikai vergs, bet televīzijas tēlu pasaulē tu vari būt viss, kas vien vēlies. Un galvenais, ka pašam nekas nav jādara. Tu esi savas virtuālās pasaules absolūts pavēlnieks! Vien nospied pulti, un Tu esi citā kontinentā vai pat citā galaktikā, tev apkārt pasakainas būtnes …

Ja televīziju izslēgtu

Zinu, zinu, ka tas ir tikpat grūti un neiespējami, kā atmest pīpēšanu, alkoholu un narkotikas, izlaist šopinga tūri vīkendā vai paiet garām kazino viesmīlīgajām durvīm. Televīzijā ir viss, bet te ir drūma realitāte: ne demokrātijas, ne smaidošu meiteņu, ne džakuzi vannas, vien parādu piedzinēji, saērcināti radi un nelietīgi priekšnieki.

Bet ja tomēr pamēģinātu. Vai vismaz iedomātos, ka jau esi pamēģinājis…

Kā būtu, ja mēs pārceltos uz dzīvi reālajā pasaulē un saņemtos drosmi paskatīties atbaidošās varas piramīdas visu redzošajā acī, piramīdas, kuru paši jau 20 gadus esam barojuši un turējuši uz saviem pleciem, un ietu sameklēt Lielo oligarhu?

Tātad izejam no mājas, lai dotos pa savas dzimtās pilsētas vai ciema ielām ļaunā oligarha, simtgalvainās hidras staipekņu meklējumos. Mums interesē „cilvēks ārpus Saeimas", kura pavēlīgā balsī ieklausās valdība un tautas priekšstāvji, un dreb pat prezidents. Ļaunuma ģēnijs, kurš pakļāvis katru mūsu dzīves taku, pievāc mūsu sūrā darba augļus, lai tos kā žurka savilktu savos aizjūras jeb ofšor slēpņos.

Izpētīsim visu pamatīgi: kam pieder vai kā labā strādā lielveikali, bankas, apdrošināšanas sabiedrības, mēdiji, degvielas stacijas, mežinieku firmas, redakcijas, tipogrāfijas, pārstrādes uzņēmumi, mašīnu tehniskās apskates, nevalstiskās organizācijas, zvejas flotes, ostas objekti, kūdras ieguves vietas, no mūsu izejvielām ražoto būvmateriālu rūpnīcas, plaši zemes apgabali? Vai atradāt kaut vienu Lielā mūdžu mūdža superoligarha uzņēmumu? Ahā, viens ventspilnieks kaut ko atrada, bet pārējie?

It kā jau zinām, ka mums ir zviedru bankas, skandināvu lielveikali ar visas pasaules precēm, dāņu cūku audzētāji, skandināvu mežinieki, sakari un mēdiji, vācu zemes līdēji, meksikāņu seriāli, amerikāņu laimes spēles, SVF glābēji, Sorosa labdarītāji, ķīniešu restorāni un viss pārējais kā īstā Eiropā. Bet kur ir ļaunais OLIGARHS?

Jā, šo to pie paša jūras krasta atrada, bet arī tam uzlikts tiesas arests, konti iesaldēti, seifs uzlauzts un konfiscēts, bet īpašnieku jau sen vajā un apsūdz „smagos noziegumos", tiesā un nespēj vien notiesāt. Vien hūte, šķelmīgais smaids un pāris neitrālas slejas NRA palikušas. Nu gluži, kā „Smaragda pilsētas burvī".

Bet ja nu viss ir pavisam otrādi?

Ja mēs veiktu šādu pamatīgu izmeklēšanu vai Latvijas zemes inventarizāciju, tad atklātu, ka paši Latvijas pilsoņi apsaimnieko tikai pavisam nelielu valsts resursu daļu, un arī tās firmas un iestādes, kas vēl formāli skaitās sabiedriskas vai arī formāli pieder Latvijas pilsoņiem, faktiski strādā ārvalstnieku labā. Piemēram, šķietami vietējās mežinieku firmas apkalpo Skandināvijas un Lielbritānijas koksnes tirgus, ir apakšuzņēmēji ārvalstu firmām un ir no tām pilnīgi atkarīgi. Latvija, gluži kā kolonija, eksportē mazapstrādātu koksni. Slimnīcas, cik nu tās palikušas, formāli skaitās pašvaldību valdījumā, bet faktiski ir sabiedrības ar ierobežotu atbildību, kuras kalpo ārvalstu apdrošināšanas sabiedrībām, zāļu un medicīnas tehnoloģiju firmām. Cilvēku veselība vai ārstēšana vairs sen nav šo iestādījumu prioritāte.

Varbūt to uzreiz grūti saprast, bet Latvijā vispār nav sabiedrisku prioritāšu. Katra legāla darbība mūsdienu Latvijā kādam nes privātu peļņu. Vienalga, kāda ir joma laukkopība, glezniecība, reliģija, labdarība, rakstniecība vai izglītība, pirmkārt tā ir komercjoma, kas balstās uz naudas plūsmām. Ja nevar piesaistīt naudu, nekas nenotiek. Ja arī kāds vēl kaut ko dara no labas sirds, tad tā ir pašdarbība vai ēnu ekonomika, kas no sistēmas viedokļa vērtējama vai nu par lūzeru muļķību vai noziegumu, kas turklāt kropļo tirgu un samazina iekšzemes kopproduktu. Pat šķietami altruistiskiem ziedojumiem parasti ir komerciāla motivācija vai nu nodokļu atlaides vai reklāma, kas veicina kādu peļņu. Īpaša ziedojumu kategoriju ir ziedojumi partijām, kas ir viens no ienesīgākajiem biznesiem. Ienesīgāks par narkotiku un vergu tirdzniecību. Ar šiem ziedojumiem tiek pirkti valsts likumi un īpašas privilēģijas. Par likumiem tos gan nevajadzētu saukt, tie ir kādam vai kādiem izdevīgi spēles noteikumi. Noteikumi, kas vieniem ļauj plaukt uz pārējo rēķina.

Protams, arī informācijas jomas jeb masu mēdiju galvenais mērķis ir nevis objektīvas informācijas izplatīšana, bet gan peļņas gūšana, un tādu informācijas vai izklaides programmu veidošana un izplatīšana, kas veicina mēdiju īpašnieku peļņu. Piemēram, privātie mēdiji ir atkarīgi no reklāmu piesaistes, un būtu pavisam dīvaini un pašnāvnieciski, ja savās slejās un raidījumos kāda mēdija žurnālisti ievietotu saviem īpašniekiem un reklāmu devējiem nelabvēlīgus materiālus. Gandrīz visi masu mēdiji

Latvijas tirgū pieder ārzemniekiem, un arī remklāmdevēju nospiedošais vairākums ir ārzemnieki.

Tas pats attiecināms uz šķietami sabiedriskiem mēdijiem Latvijas radio un TV. Tā kā šie mēdiji no valsts nesaņem pietiekamu finansējumu, tad arī viņi ir atkarīgi no reklāmu piesaistes, kā arī ir spiesti savu raidlaiku atvēlēt (iznomāt par naudu) ieinteresētu ārvalstu aģentūru, piemēram, Sorosa fonda, algotiem darbiniekiem. Protams, arī lielākie interneta portāli pieder ārvalstu īpašniekiem un ir spiesti rēķināties ar viņu vēlmēm. Tāpēc tā nav nejaušība, ka visi šie mēdiji sludina peļņas, naudas un konkurences kultu, kā arī mītu, ka ir vienalga, kam pieder zeme un viss, kas uz tās iekārtots. Nu jau pat ne vienalga, bet labāk skaitās, ja tas viss pieder ārvalstu korporācijām. Un tieši šim mērķim ir pakļauta visa šo mēdiju darbība un filozofija.

Kapitālisma iekārtas asinsrite ir kapitāla plūsmas nauda. Kam pieder Latvijas banku sektors, apdrošināšana, tirdzniecības tīkli, kredīta un likmju regulēšanas iespējas? Ārvalstniekiem. Ar to vien ir gana pateikts, lai konstatētu, ka šī valsts ir kolonija.

Protams, daudzi kaislīgi mēdiju lietotāji iebildīs, ka tiešām labāk, ja viss pieder ārzemniekiem, jo ārzemnieki prot taisīt biznesu, viņiem viss labāk sanāk. Ka mūsu senči, kas gadu simtiem lēja sviedrus vācu kungu tīrumos un rijās, dumpojās, tika izsūtīti uz Sibīriju, dārgi izpirka „savu stūrīti zemes", izcīnīja revolūcijas, noasiņoja vairākās kara frontēs, lai tikai atgūtu Latvijas zemi, patiesībā bija idioti un ksenofobi. Varēja taču nesaspringt, būt pateicīgi muižniekiem par maizes druskām un degvīnu, bučot stērbeles, vairāk strādāt un mēģināt no tā izjust baudu. Jo ir taču vienalga, kam pieder zeme, vai ne?

STOP!

Bet ja nu viss ir pavisam otrādi, nekā mums rāda televīzija un stāsta radio?

Vai esat lasījuši „Alīsi brīnumzemē"?

Ja nu tie, kas sevi uzbāzīgi slavē par demokrātiem un tautas kalpiem, patiesībā pārstāv visus tos svešzemniekus, kuri jau sagrābuši gandrīz visu, bet tie, kurus sauc par oligarhiem, patiesībā kautrīgi, vairāk instinktīvi un pavisam neveikli, bet tomēr mēģina glābt vēl to, kas te mums tomēr vēl pieder, lai arī ar parādiem aplikts? Jūs taču neesat aizmirsuši stāstu par veiklo zagli, kurš uzmanību no sevis novērsa ar skaļiem saucieniem: „Ķeriet zagli!"?

Un ja nu tomēr nav vienalga, kam viss pieder, ja Dievs šo zemi un visu, kas uz tās, novēlējis tieši un tikai mums, lai mēs paši to saticīgi apsaimniekotu, dalītos ar saviem tuvākajiem un no tā iztiktu? Un to atstātu mantojumā mūsu bērniem, nevis svešzemju korporācijām?

Un ja nu tieši tagad pienācis pēdējais brīdis izslēgt televizorus, atjaunot draudzību ar dzīves saērcinātajiem kaimiņiem un kopīgiem spēkiem parādīt ārvalstu kolonizatoriem durvis?

2011. gada 21. jūnijs

Ofšoru atvēršana" kārtējais

politisko iluzionistu triks

Šķiet, 4. maija kolaborantu režīms jau iegājis savā pēdējā dezintegrācijas fāzē, ko raksturo iluzionistu parādīšanās uz politiskās skatuves. Te premjers uzrakstījis grāmatu divās valodās par to, kā Latvija jau pārvarējusi ekonomisko krīzi, te starptautisko oligarhu uzpirkti pakalpiņi tēlo cīnītājus pret oligarhiem un runā visas tautas vārdā, te nenozīmīgas parlamentāras domstarpības tiek nosauktas par „ļaunuma sakni", te anonīmi ofšor darbinieki ierosina cīņu pret ofšoriem. Ko gan šāda traģikomēdija varētu nozīmēt, kādi brīnumi vai pārbaudījumi vēl priekšā?

Notikumu hronoloģija

Vispirms izliksim faktus hronoloģiskā secībā:

28. maijā Valdis Zatlers TV uzrunā teica: „Mēs jau šobrīd sākam gandrīz vai runāt ne tikai par valsts nozagšanu. Varētu pat nojaust, ka tuvojas arī mūsu valsts demokrātijas privatizācija. Un to ir skumīgi vērot. (..) Vispirms vienreiz pielikt punktu šauru personu grupu patvaļai. Vienreiz pielikt punktu, ka visa mūsu sūri, grūti kopā pelnītā bagātība nogulst ofšoru firmu kontos."

8. jūnijā „Oligarhu kapusvētku" ietvaros internetā tika atklāta ofšorā izvietotā tautas balsošanas platforma „Mana balss", kurā tās organizētāji jau bija ielikuši iniciatīvu „Ofšoru atvēršana". Jau balsošanas laikā iniciatīvas teksts tika mainīts un patlaban ar visām gramatiskajām kļūdām lasāms tā:

„Vēlamies, lai Latvijai būtu lielākas iespējas cīnīties ar krāpniecīgām ofšoru shēmām. Vēlamies, lai tiktu pieņemtas likuma izmaiņas, kas atvieglotu darbu tiesībsargājošām iestādēm, skaidrojot, kas ir patiesie ofšoru naudas saņēmēji. Vēlamies, lai uzņēmējus, kas melos par ofšoru patiesā labuma guvējiem, varētu sodīt par apzinātu nepatiesu ziņu sniegšanu.

Nepieciešams, lai Saeima grozītu likumus, lai uzliktu par pienākumu uzņēmumiem, kam vismaz 25% īpašnieku paslēpušies ārzonu pastkastīšu firmās, jāatklāj to patiesie labuma guvēji. Grozījumus pavasarī pieņēma Valdība un nosūtīja izskatīšanai Saeimas deputātiem. Bet Tautsaimniecības komisijā tie iestrēga, jo Andris Šķēle ieteica no Tieslietu ministrijas priekšlikumiem atteikties. Par A.Šķēles ideju iestājās ZZS, Saskaņas Centrs un Par Labu Latviju. Tādējādi ZZS, Saskaņas Centrs un Par Labu Latviju mērķtiecīgi bloķē mūsu valsts iespējas nodrošināt caurspīdīgu uzņēmējdarbību.

Ofšori ir veids kā uzņēmēji var paslēpt savas pēdas, gan izvairīties no nodokļu maksāšanas. Tas apdraud uzņēmējdarbības caurspīdīgumu, kavē ārvalstu investīcijas un padara mūsu valsti labvēlīgāku koruptīvām un negodīgām shēmam, turklāt mūsu tiesībsargājošās institūcijas ir bezpalīdzīgas. Šī ir ļoti vienkārš solis uz mazliet labāku valsti. Tāpēc pieprasām Saeimu un attiecīgās komisijas izskatīt un pieņemt šo likumprojektu paātrinātā kārtā."

22. jūnijā Valdis Zatlers tikās ar apvienības „Vienotība" vadību, lai pārrunātu stāvokli valstī un iespējamo sadarbību vēlēšanās. „Vienotības" vadība sarunu gaitā pilnībā atbalstīja „Ofšoru atvēršanas" iniciatīvu, par kuru savāktas jau 10720 balsis, bet V. Zatlers šo iniciatīvu padarīja vēl radikālāku ofšor īpašnieku īpatsvaru uzņēmumā, kuriem jāatklāj īstie labuma guvēji, pazeminot līdz 10%.

Kas ir ofšori?

Ofšoru jeb ārzonu jēdziens radās gangsterkapitālisma, azartspēļu un alkohola kontrabandas uzplaukuma periodā Amerikā, kad alkohola tirgotāji „sausā likuma" apstākļos un azartspēļu organizētāji sāka savu nelegālo nodarbi veikt uz kuģiem, tātad

-   „aiz krasta" (angliski off shore), kur nedarbojās ASV legālie aizliegumi. Vēlāk šādas shēmu izkopa, izsmalcināja un globalizēja Amerikas gangsteri, kas tirgojās ne vien ar alkoholu, bet arī ar narkotikām, ieročiem un seksa vergiem, kā arī ārpus ASV ierīkoja spēļu elles un dažādus reketus, kuri strauji pārņēma arī ASV pilsētas. Pakāpeniski šī nodarbe koncentrējās uz krāpnieciskām finanšu, izspiešanas un nodokļu nemaksāšanas shēmām. Pēc II pasaules kara šī kriminālā darbība sāka legalizēties (skat. arī manu rakstu „Kam jāa tstāj Latvija mums vai plēsonīgajām ārvalstu bankām?").

Mūsdienās dažādas shēmas, kas ļauj izvairīties no nodokļu maksāšanas valstij, kuras resursus un infrastruktūru kriminālais uzņēmējs izmanto, tiek sauktas skaistvārdā

-    „nodokļu plānošana" (skat. juristes Vitas Libertes izklāstu „Kā latviešu uzņēmējam izmantot ārzonas nodokļu plānošanā"). Liberte mūs informē, ka jau „1935. gadā ASV federālais tiesnesis lietā Helvering vs Gregory atzinis: «Katrs ir tiesīgs kārtot savas finanšu lietas tā, lai samazinātu nodokļu izmaksas, nevienam nav jāplāno savi izdevumi un ienākumi Finanšu ministrijas labad; pilsonim nav absolūti nekāda patriotiska pienākuma palielināt savas nodokļu izmaksas.» Arī Eiropas Kopienu tiesa 2006. gadā atzinusi, ka sabiedrību dibināšana citā valstī, lai plānotu nodokļus, nevar būt pamats vispārējai prezumpcijai par izvairīšanos no nodokļu maksāšanas."

Kad politiķi runā par „brīvām kapitāla plūsmām" globalizētajā pasaulē, kad par vienu no Eiropas Savienības pīlāriem izvēlēta „brīva kapitāla plūsma", tad ar to domāta tieši šo valstu ofšorizācija. Arī Latvijas banku sistēma vairākās valstīs tiek uzskatīta par ārzonu.

Taču izvairīšanās no nodokļu maksāšanas nav vienīgā un pat ne galvenā ārzonās reģistrēto firmu nodarbe. Ir izstrādātas neskaitāmas finanšu laupīšanas un krāpšanas shēmas, kurām pilna zaļā gaisma tika iedegta pēc 1990. gada un kas būtībā arī ir globalizācijas un kriminālā laupītājkapitālisma (skat. Loretas Napoleoni grāmatu angļu valodā „Rogue Economics: Capitalism's New Reality") galvenā iezīme un patreizējās globālās krīzes dziļākais cēlonis.

Bez ārzonās reģistrētiem uzņēmumiem un kontiem nebūtu iedomājamas pēdējos gados vērojamās bezdievīgās vērtspapīru spekulācijas, resursu sagrābšana, hedžfondu uzbrukumi valstu valūtām un vērtspapīriem, veselu valstu un reģionu aplaupīšana, iegrūšana nabadzībā un nesamaksājamos parādos caur finanšu mahināciju shēmām. Tieši ārzonu shēmas baro starptautisko organizēto noziedzību, atdzimušo pirātismu, ļauj atmazgāt noziedzīgās operācijās gūto naudu, finansēt terorismu, bruņotus konfliktus, krāsainās revolūcijas, apvērsumus, seksa un darba verdzību, cilvēku tirdzniecību un citas kriminālās ekonomikas izpausmes.

Pateicoties ārzonu kriminālajām shēmām, notikusi krasa polarizācija starp superbagātnieku saujiņu un aplaupītajām masām, vidusslāņa un sociālās drošības likvidēšana, polarizācija starp bagātajām un parādos iedzītajām valstīm, dabas resursu sagrābšana, vergu sviedrētavu ierīkošana parādos iedzītajās valstīs, no dzīves izspiesto cilvēku masveida migrācija un neskaitāmas citas traģēdijas. Ārzonu sistēmu patiešām var pamatoti nosaukt par „ļaunuma sakni". Atsakoties izravēt šo ļaunuma sakni, Rietumu civilizācija strauji virzās pretī savai bojāejai, līdzi cenšoties paraut arī pārējo pasauli.

Bet, runājot lietišķi, ārzona ir teritorija, kuras likumi nodrošina finanšu un personālo slepenību ārvalstu rezidentiem, kuri par zināmu samaksu var šajā teritorijā reģistrēt savu uzņēmumu vai kontu, un no šās teritorijas veikt komerciālu darbību citās valstīs. Ārzonas šādus uzņēmējus neapliek ar nodokļiem vai apliek ar tīri simboliskiem nodokļiem. Uzņēmumu reģistrētāji ārzonās var uzdot fiktīvus uzņēmuma īpašnieku vārdus, veidot fiktīvus trastus, finanšu aģentūras un korporācijas, kuru patieso īpašnieku vārdi paliek noslēpumā. Arī mēs, Latvijā, nezinām, kas ir lielveikalu tīklu, banku un citi korporāciju patiesie īpašnieki un labuma guvēji. Tas paver plašas iespējas dažādām krāpnieciskām, laupīšanas un izspiešanas shēmām. Līgumi par dubultu neaplikšanu ar nodokļiem nodrošina, ka šādi ēnu uzņēmumi netiek aplikti ar nodokļiem valstīs, kurās tie veic darbību. No morāles viedokļa šāda darbība ir noziedzīga, jo šie ēnu uzņēmumi nemaksā nodokļus valstij, kuras resursus, infrastruktūru un darbaspēku tie izmanto.

Arī tie Latvijas uzņēmumi, kuri, lai izvairītos no pārliekās nodokļu nastas, sevi pārreģistrē, piemēram, Igaunijā, būtībā ir ārzonas uzņēmumi, taču šajā gadījumā tie bieži vien ir spiesti tā rīkoties, lai izdzīvotu. Latvijas valstij no šādām shēmām, protams, rodas milzīgi zaudējumi, kas valsti grūž parādos un maksātnespējā. Ja gana liels uzņēmumu skaits nemaksā nodokļus valstij, kurā darbojas, valsts infrastruktūra sabrūk, ko patiešām varam vērot arī mūsu izlaupītajā Latvijā. Esmu pārliecināts, ka nekāda Latvijas atveseļošanās nebūs iespējama, kamēr pie mums ar likumu un starptautiskiem līgumiem tiks atļauta un pat veicināta ārzonās reģistrētu uzņēmumu darbība.

Ofšorizācija ir viens no 4. maija kolaborantu režīma pīlāriem

Jau kopš „Dzelzs priekškara" krišanas ofšoru shēmas bija galvenais kriminalizētā biznesa dzinējspēks Latvijā. Pat tādi valstij piederoši uzņēmumi kā „Latvijas kuģniecība" izmantoja „lētos karogus" un sarežģītas meitas uzņēmumu shēmas, lai tikai nemaksātu valstij nodokļus un šo lielo uzņēmumu izlaupītu. Tā bija un arvien vēl ir oficiālā valsts politika. Līdz šai dienai tiek rīkoti starptautiski valsts pasūtījuma konkursi, kuros piedalās ofšoros reģistrētas kompānijas, lai kādi ēnu darboņi gūtu laupījumu uz Latvijas rēķina. Kad politiķi runā par „ārvalstu investīciju piesaistīšanu", viņi domā par Latvijas atvēršanu ofšor impērijas laupītājiem. Tieši tāpēc jau esam tādā parādu caurumā.

Taču neviens no politiķiem vai partijām nav nopietni ierosinājis šā kriminālā biznesa izmeklēšanu un analīzi, nemaz nerunājot par tā ierobežošanu vai likvidēšanu. To nedara arī anonīmie „ofšoru atvēršanas" iniciatori šī iniciatīva ir domāta neinformētai publikai, kas uzķeras uz lētiem trikiem. Vēl vairāk pašu „Mana balss" platformu finansējis viens no veiklākajiem ofšor shēmu manipulatoriem, bēdīgi slavenais un vairākkārt tiesātais mega spekulants un finanšu laupītājs Džordžs Soross. Tieši tāpēc minētajā iniciatīvā ne ar mājienu nav apšaubīta pati ofšor sistēma. Gluži otrādi runa ir par vēl lielāku „ārvalstu investīciju" piesaisti (pārlasiet vēlreiz iniciatīvas tekstu!).

Tas arī saprotams, jo ir iecerēta pēdējā Latvijas izlaupīšanas un mūsu resursu izpārdošanas fāze, un starptautiskie ofšor laupītāji nevēlas, lai viņus šajā iecerē kāds traucētu vai kavētu. Pirmkārt jau traucēt un kavēt varētu Latvijas vietējie uzņēmēji, kuri negrib zaudēt pēdējo. Ar to arī izskaidrojama iniciatīvā minētā dažu partiju pretestība iecerētajiem labojumiem Komerclikumā. Aiz šīm partijām ir vietējie uzņēmēji, kuri labi saprot, kā šie labojumi tiks izmantoti pret viņiem: „Vienotības" un citu Sorosa pakalpiņu inspirētas VID pārbaudes, KNAB reidi, krimināllietu ierosināšana, kontu un īpašumu iesaldēšana utt. Par t.s. ārvalstu investoru nodomu pilnīgi sagrābt Latvijas resursus lasiet arī manā rakstā „Eiropai uzspiež pašnāvību, par piemēru norādot uz Latvijas modeli".

Latvija jāpadara par no ofšor piesūcekņiem brīvu teritoriju

Mēs dzīvojam unikālā laikā, kad brūk ārzonās bāzētā starptautisko megalaupītāju kriminālā sistēma. Šī parazītiskā sistēma ir bankrotējusi, to pie dzīvības uztur tikai neierobežota dolāru drukāšana un korumpēto valdību centieni šo sistēmu glābt un reanimēt uz savu iedzīvotāju rēķina, tai ziedojot savu reālo ekonomiku un resursus (skat. arī rakstu „Lielais grābiens pēc resursiem un … kara mākoņi aiz apvāršņa".

Lai arī kādi pārbaudījumi vēl priekšā cilvēcei, otrās globalizācijas eksperiments jau ir pagātne. Nekad vairs pasauli dabiskā veidā nedominēs „nešķīstā trīsvienība" (SVF, PB un PTO) un pārējās koloniālās institūcijas, dolāra dominētās sistēmas pilnīgs sabrukums ir tikai laika jautājums. Tālredzīgākās tautas jau domā par nākotni, kas sekos pēc šīs sistēmas sabrukuma, kā arī rīkojas lai pašas netiktu apraktas zem brūkošās sistēmas drupām. Ja Latvija sev vēlas nodrošināt cienīgu vietu šajā nākotnē, arī mums jādomā uz priekšu, par nākotni.

Viens no pirmajiem soļiem labākas nākotnes virzienā patiešām varētu būt pilnīga atteikšanās no ofšoru sistēmas, tās pilnīga aizliegšana Latvijas teritorijā. Jau pirms rudens vēlēšanām mēs varam vienoties, ka visiem uzņēmumiem, kas darbojas Latvijas teritorijā, ir jāmaksā nodokļi Latvijas valstij. Cita lieta, ka esošā nodokļu sistēma ir jāpārveido, padarot to par draudzīgu reālai ražošanai un jaunu jomu attīstībai. Šo stimulu ietvaros valsts var noteikt atvieglotus nodokļus tām jomām un uzņēmumiem, kas nepieciešamas Latvijas harmoniskai attīstībai, atbrīvot no pārliekas nodokļu nastas darbaspēku, kā arī ieviest šo jomu attīstībai piemērotus iekšējā tirgus aizsardzības pasākumus.

Lai izanalizētu un novērtētu krīzes cēloņus un izvairītos no jaunām kļūdām,

-        beidzot jātiek skaidrībā par slepenībā veikto „Parex" bankas pārņemšanu, kas Latvijai radījusi milzīgus zaudējumus; jāveic šīs afēras atslepenošana un izmeklēšana;

-        jāizmeklē t.s. zviedru banku afēra, kuras rezultātā daudzi Latvijas iedzīvotāji un uzņēmumi nokļuvuši parādu verdzībā. Ja zviedru bankas nav gatavas uzņemties savu atbildības daļu, tām atņemama darbības licence Latvijas teritorijā; jāizvērtē, vai un cik ārvalstu banku darbība atbilst Latvijas interesēm;

-        jāizmeklē slepenībā slēgtā vienošanās par SVF un EK aizņēmumu, no kura ne santīms nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecībā, bet kura rezultātā Latvijas administrācija uzņēmusies Latvijas interesēm neatbilstošas saistības un nesamaksājamus parādus; no netaisnīgām, Latvijas interesēm kaitējošām saistībām jāatsakās.

Šiem jautājumiem jākļūst par priekšvēlēšanu diskusijas galvenajiem jautājumiem.

2011. gada 25. jūnijs

Varu Rietumos sagrābuši genocīda piekritēji

Kopš Latvija pirms 20 gadiem pievienojas SVF un vēlak arī ES kontrolētajai sistēmai, notikusi vēl nepieredzēta demogrāfiskā katastrofa un masveida cilvēku izbraukšana no Latvijas. Lai arī šīs politikas rezultāti ir labi zināmi, Dombrovska koloniālā administrācija nolēmusi līdzšinējo kursu ne tikai turpināt, bet to padarīt vēl radikālāku. Tieši ar to izskaidrojama patlaban notiekošā dzīvībai nepieciešamo resursu sadārdzināšana (elektrības, apkures, gāzes tarifi, degvielas un pārtikas cenas u.c.), iesāktā kampaņa pret „oligarhiem" un vietējiem ražotājiem (uzbrukumi Latvijas cepumiem, aviosabiedrībai, zemniecībai, vietējam tirdzniecības tīklam Elkor u.c.), kā arī neiecietības kampaņa pret visiem, kas nav vienisprātis ar genocīda politiku (skat. angažētās galma dzejnieces Māras Zālītes aicinājumu saukt pie atbildības „angažētus žurnālistus", kā arī Arta Pabrika aprādījumus „Militāra apdraudējuma apstākļos pieļaujami demokrātijas ierobežojumi").

Īsa maltusiānisma vēsture

Tā nav sagadīšanās vai nejaušība, jo katrai parādībai ir konkrēti cēloņi. Iepriekš minētās un citas globālās pārvaldības organizācijas XX gadsimta otrajā pusē ir pārņēmuši t.s. neomaltusiānisti, proti, XIX gadsimta britu reakcionārā filozofa Tomasa Maltusa teorijas sekotāji, kuri uzskata, ka zemeslode ir pārapdzīvota, tāpēc jāaptur zinātnes attīstība un jāveic pasākumu komplekss, kas samazinās iedzīvotāju skaitu. Starp iedzīvotāju skaita samazināšanas pasākumiem minami kari, bads, epidēmijas, nabadzība, antisanitāru dzīves apstākļu radīšana, ekonomiskie un koloniālie spaidi, dzimstības kontrole, zinātnes sasniegumu apkarošana, debilizējošas izglītības programmas, enerģijas patēriņa samazināšana, ekonomiskās attīstības apturēšana u.c. Par tipisku šīs „revolūcijas" pārstāvi var uzskatīt ASV prezidenta Baraka Obamas palīgu zinātnes un tehnoloģijas jautājumos, Baltā nama zinātnes un tehnoloģijas biroja direktoru Džonu Holdrenu (John Holdren).

Pirmo reizi dokumentētajā vēsturē zemes pārapdzīvotības arguments minēts XIII gadsimtā pirms mūsu ēras t.s. Trojas kara laikā. Kopš tā laikmeta šo argumentu izmantojuši neskaitāmi oligarhi, iekarotāji, imperiālisti un diktatori, kā arī viņus atbalstošie „zinātnieki", inteliģences pārstāvji un reakcionārie filozofi, no kuriem redzamākais pirms Tomasa Maltusa, Džeremija Bentama, Čārlza Darvina un Frensisa Galtona bija XVIII gadsimta Venēcijas oligarhijas filozofs Džamarija Marija Ortess.

Džons Holdrens ir radikālā ekoloģiskās kustības guru Pola Ērliha māceklis, kurš 1968. gadā izdeva skandalozo grāmatu „Iedzīvotāju skaita sprādziens" (Paul Ralph Ehrlich „The Population Bomb"). „Romas klubs" 1972. gadā izdeva grāmatu „Izaugsmes robežas" (The Limits to Growth). ASV dzimstības kontroli un attīstības novēršanu Trešās pasaules valstīs par oficiālo globāli īstenojamo politiku izvēlējās 1974. gadā, Henrija Kisindžera vadībā pieņemot „Nacionālās drošības memorandu 200" (National Security Study Memorandum 200: Implications of Worldwide Population Growth for U.S. Security and Overseas Interests). Kopš tā laika notikušas vairākas pasaules depopulācijai un dzimstības novēršanai veltītas konferences ANO un citu globālo organizāciju ietvaros.

Pārmaiņu uzspiešana caur nezinātniskām baidu teorijām

Viens no iespaidīgākajiem instrumentiem neomaltusiānistu rokās ir teorija par it kā cilvēku darbības izraisītu „globālo sasilšanu". Tā kā pēdējos gados faktiski novērota zemes atmosfēras atdzišana, šī teorija pakāpeniski pārdēvēta par cilvēku darbības rezultātā notiekošām „klimatiskajām pārmaiņām" vai „klimata krīzi", kura it kā apdraudot turpmāko dzīvības pastāvēšanu uz zemeslodes. Šīs pseidozinātniskās teorijas iespaidā oglekļa dioksīds, kuru mēs ik brīdi izelpojam un ko patērē augu valsts, faktiski nosaukts par nāvējošu indi, un tiek veikti globāli piespiedu pasākumi CO2 izmešu ierobežošanai, kas izpaužas kā CO2 kvotu ieviešana nacionālām valstīm, CO2 nodokļa maksāšana, tirgošanās ar CO2 kvotām (angliski „Cap and Trade system") un jauna finanšu burbuļa uzpūšana saistībā ar šīs sistēmas finanšu derivātu spekulācijām. Taču pats galvenais genocīda uzspiešanas instruments neomaltusiānistu rokās arvien ir SVF, PB, PTO un EK noteikumi un reālās ekonomikas pakļaušana finanšu spekulantu (globālā kazino spēlmaņu) interesēm, kas pasauli iegrūduši globālā finanšu krīzē un saimnieciskā depresijā.

Lai genocīda politikas aizstāvji nesmīkņātu par „sazvērestības teorijām", par neomaltusiānista piemēru izvēlējos tieši ASV prezidenta padomnieku Džonu Holdrenu, kurš savu pasaules redzējumu skaidri un saprotami izklāstījis kopā ar jau minēto Polu Ērlihu 1977. gadā uzrakstītajā grāmatā „Ekozinātne: iedzīvotāji, resursi, vide" (Ecoscience: Population, Resources, Environment).

Holdrens par galveno pasaules problēmu uzskata pašus cilvēkus, kuri, viņaprāt, ir kā vēzis uz zemeslodes ķermeņa. Viņš sevi atklāti dēvē par neomaltusiānistu, bet savus pretiniekus sauc par kornukopejistiem (no vārda kornukopija, kas latīņu valodā nozīmē pārpilnību; cilvēki, kuri uzskata, ka pasaulē valda resursu un iespēju pārpilnība, ko cilvēkiem tikai jāprot saprātīgi izmantot). Holdrens noraida jebkādu attīstību un pat ierosina dibināt zinātnes tiesu, kas lemtu, kādi zinātnes atklājumi ir īstenojami, bet kādi aizliedzami. Viņš noraida pārliecību, ka krīze pārvarama ar attīstību, tā vietā piedāvājot krīzes menedžmentu.

Ja minētais Dž. Ortess uzskatīja, ka maksimālais iedzīvotāju skaits uz zemes nedrīkst pārsniegt 3 miljardus cilvēku, tad Holdrens ir daudz radikālāks, pieļaujot, ka zemes optimālā nestspēja ir tikai viens miljards cilvēku. Tā kā pašlaik uz zemeslodes dzīvo ap sešiem miljardiem cilvēku, tad ko darīt ar pārējiem?

Ja T. Maltuss risinājumu redzēja karos, badā un epidēmijās, Č. Darvins cīņā par stiprāko izdzīvošanu, tad sers F. Galtons eigēnikā (pseidozinātnē par pilnvērtīgāko cilvēku un rasu selekcionēšanu un nepilnvērtīgāko likvidēšanu, piemēram, sterilizējot „nepilnvērtīgus" cilvēkus, kurus sers Galtons nosauca par deģenerātiem, lai viņiem nebūtu pēcnācēju). XX gadsimta pirmajā pusē eigēnikas kustībai bija daudz sekotāju un liela ietekme anglosakšu zemēs un vēlāk arī Hitlera pārvaldītajā Vācijā. Tikai pēc II pasaules kara ASV pavalstīs un citās rietumvalstīs atcēla eigēnistu programmas un likumus, kuru ietvaros patiešām tika veikta „nepilnvērtīgā materiāla" sterilizēšana un „lieko ēdāju" likvidēšana. Iemesls aizliegumam pārāk tieša asociācija ar tikko sakauto hitlerismu. Taču paši eigēnisti nekur tālu nepazuda, tikai sāka sevi saukt citiem vārdiem: ģimenes plānotāji, dzimstības kontroles atbalstītāji, ekoloģijas kustības dalībnieki, dabas draugi (Hitlers arī bija dabas draugs un veģetārietis), transhumānisti u.c.

Dzimstības regulēšanas metodes

Holdrens, protams, iet tālāk par eigēnistiem, Hitleru, Staļinu, Mao un Pol Potu. Viņš piedāvā ne tikai vīriešu un sieviešu sterilizāciju, bet arī citus iedzīvotāju skaita kontroles pasākumus, piemēram: palīdzības pārtraukšanu krīzē iedzītajām Trešās pasaules valstīm, Trešās pasaules valstu atgriešanu viduslaiku atpalicībā (de-development), kad cilvēku vidējais mūža garums bija ap 30 35 gadiem.

Lai to panāktu, Holdrens ierosina iedibināt „planetāro režīmu", proti, pasaules valdību, kas kontrolētu katru cilvēka dzīves aspektu. Pašlaik līdzīgas funkcijas jau diezgan sekmīgi mēģina pildīt manis minētās SVF, PB, PTO un EK, bet Hodrens grib iet vēl tālāk, efektīvāk un radikālāk. Individuālām valstīm Holdrens iesaka pieņemt „Iedzīvotāju skaita likumu", kas nosaka maksimālo pieļaujamo iedzīvotāju skaitu valstī. Šis likums regulētu ģimenes lielumu, kā to jau darījusi Ķīna periodā pēc Mao Dzeduna „kultūras revolūcijas". Šim mērķim Holdrens iesaka dažādus sterilizācijas veidus, piemēram, ķirurģisko sterilizāciju, obligāto vasektomiju (sēklvadu nobloķēšanu vai pārgriešanu) ģimenēs, kurās jau ir maksimāli pieļaujamais bērnu skaits, piespiedu abortus, pretapaugļošanās implantu iešūšanu zem sieviešu ādas, pretapaugļošanās vai sterilizējošu vielu pielikšanu dzeramajam ūdenim sabiedriskajā ūdensvadā vai pārtikas produktiem, maksas dzemdēšanas licenču izdošanu un tirgošanu brīvajā tirdzniecībā (ar visām sekām, kādas parasti notiek, ja licences, sertifikātus vai citus vērtspapīrus palaiž brīvā spekulāciju tirgū), bezmaksas izglītības liegšanu ģimenēm, kurās bērnu skaits pārsniedz pieļaujamo, īres tiesību liegšanu sabiedriskajā mājokļu sektorā, bērnu konfiscēšanu no ģimenēm u.c.

Lai dabu pasargātu no cilvēkiem, Holdrens ierosina pasludināt koku juridiskās tiesības un ieviest īpaši apmācītus advokātus, kuri pārstāvētu koku tiesības tiesā. Vairāk par šīm genocīda metodēm varat izlasīt jau minētajā Ecoscience grāmatā.

Dž. Holdrens nav vienīgais fanātiķis Obamas administrācijā. Jāmin Obamas padomnieks regulēšanas jautājumos, biheiviorisma ekonomikas speciālists Kess Sanstīns (Cass Sunstein), kura uzdevums ir radīt stimulus, lai no cilvēkiem panāktu vēlamo uzvedību. Sanstīns, piemēram, aicina ieviest juridiskas tiesības dzīvniekiem, ieskaitot tiesības būt pārstāvētiem ar advokātu tiesā. Klimata, Globālās sasilšanas un enerģijas padomniece Obamas administrācijā ir Kerola Braunere (Carol Browner), kuras ilgstošo graujošo darbību šajās jomās detalizēti aprakstījis Kristofers Korners nesen iznākušajā grāmatā Power Grab: How Obama's Green Policies Will Steal Your Freedom and Bankrupt America.

Baidu teorijām nav nekā kopēja ar zinātni

Uzaicinot Džonu Holdrenu par Baltā nama zinātnes caru, Obama, iespējams, cerējis savai genocīda politikai piešķirt zinātniskuma piekrāsu, taču šīm uz genocīdu vērstajām programmām ar zinātni vai veselo saprātu nav nekādas saistības. Pola Ērliha prognozes par „iedzīvotāju skaita sprādzienu" nav piepildījušās gluži otrādi vērojamas stipras depopulācijas tendences. Strauji izmirst gan Latvija, gan citas bijušā Austrumu bloka valstis, gan pati Rietumeiropa, Japāna un ASV. Lai nodrošinātu nepieciešamo strādājošo skaitu, t.s. attīstītās rietumvalstis spiestas importēt iedzīvotājus no bijušajām kolonijām un bijušajām Austrumu bloka valstīm. Dzimstība krīt arī tajās Trešās pasaules valstīs, kuras sasniegušas pieklājīgu attīstības un pārticības līmeni. Tātad tieši attīstība un pārticība nodrošina mērenu dzimstību dabiskā ceļā. Arī ekoloģiskie rādītāji vislabākie ir salīdzinoši attīstītās un turīgās valstīs.

Klimata pārmaiņas, protams, ir realitāte. Piemēram, es savos 55 gados esmu piedzīvojis gan periodu ar aukstām, garām ziemām, gan periodu ar siltām ziemām, kad sniegs īsti neturējās, bet tagad atkal sākas aukstuma periods. Pasaules apzinātajā vēsturē ir bijuši vairāki garie un īsie ledus laikmeti, bet bijuši arī pavisam silta klimata periodi, kad, piemēram, vikingi apmetās Grenlandē, lai tur nodarbotos ar lauksaimniecību, bet Britānijas salās cilvēki nodarbojās ar vīnogu audzēšanu.

Taču šīm periodiskajām klimata svārstībām nav vērā ņemamas saistības ar cilvēku aktivitātēm, bet gan ar saules aktivitāti. Sakarība starp oglekļa dioksīda saturu atmosfērā un temperatūru patiešām pastāv, tikai „ekozinātnieki" cēloni ir apzināti sajaukuši ar sekām. Kad klimats ir siltāks, no okeānu ūdeņiem izgaro vairāk CO2 gāzes. Arī polārie ledāji kūst atkarībā no gadalaikiem un klimatiskajiem periodiem. Cilvēku aktivitātes mūsdienās ir atbildīgas tikai par apmēram nepilniem 2% no kopējā CO2 sastāva atmosfērā, pārējās „siltumnīcas gāzes" rodas dabiskā ceļā. Tagad, kad gada vidējā temperatūra atkal krītas, samazināsies arī CO2 izmeši. Par Austrumanglijas institūta klimata parametru viltojumiem jau rakstīts saistībā ar t.s. klimatgeitas skandālu, kas izjauca vienprātību Kopenhāgenas klimata pārmaiņām veltītajā konferencē, kuru iznākumā Kioto 2 protokols tā arī netika pieņemts. Taču globālajiem ierēdņiem tas netraucē turpināt darbību tā, it kā nekāda skandāla nebūtu bijis.

Patiesībā Ziemeļu valstis, tai skaitā Latvija, būtu lielas ieguvējas, ja vidējā temperatūra patiešām pieaugtu par 5 10 grādiem, jo tas pavērtu plašas iespējas zemkopībai (patlaban salīdzinoši īsās un vēsās vasaras Latvijas zemkopju iespējas būtiski ierobežo).

Nekāda konsensa starp dabas zinātniekiem klimatisko pārmaiņu jautājumā nav. T.s. ANO Starpvaldību klimata pārmaiņu komisija sastāv no algotiem zinātnes ierēdņiem, nevis neatkarīgiem zinātniekiem. Bailes par draudošajām klimata pārmaiņām tiek radītas nevis caur brīvām zinātniskām diskusijām, bet caur nemitīgu šo draudu atkārtošanu mēdijos, skolās un visās iestādēs. It kā cilvēku aktivitāšu izraisīta „globālā sasilšana" jau būtu neapgāžams fakts.

Apmātība ar „zaļo enerģiju"

Ja kas ir reāls, tad tie ir pavisam konkrēti genocīda pasākumi, kurus globālisti veic „klimata pārmaiņu" vārdā. Viens no pasākumiem, kurā Latvija apņēmusies ieņemt līdera pozīcijas ES, ir t.s. atjaunojamo jeb alternatīvo enerģijas avotu izmantošana, jeb t.s. zaļā enerģija. Ja citas ES dalībvalstis apņēmušās no „atjaunojamajiem" avotiem iegūt apmēram 20% patērētās enerģijas, tad Latvijas pakalpīgie ierēdņi apņēmušies sasniegt 40%. Tātad kopš Pelšes un Vosa laikiem nekas nav mainījies mūsu kangari arvien grib izcelties pakalpībā, nacionālo interešu iztirgošanā un trulā muļķībā.

„Zaļā enerģija" faktiski nozīmē atgriešanos XIX gadsimtā sākumā, kad enerģiju ieguva no malkas un vējdzirnavām. Tā ir nesamērīgi dārga, nekvalitatīva un neefektīva enerģija, kuru kapitālisma apstākļos var ražot tikai ar lielam valsts subsīdijām. Ar to izskaidrojams arī elektrības tarifu pieaugums Latvijā, bet tas ir tikai pats sākums!

Presē bieži lasām par „zaļo enerģiju", „tīro enerģiju", „zaļajām darbavietām" un citām zaļām lietām. Šo histēriju uzkurina ar vēl vienu pseidozinātnisku teoriju, kura sludina drīzu naftas krājumu izsīkšanu (angliski Peak Oil Theory). Ja vēl pieliek minēto „globālās sasilšanas" teoriju, sanāk patiešām nāvējošs maisījums. Spānija, kura līdz šim bijusi rekordiste „zaļās enerģijas" ieviešanas jomā, raksturojas arī ar ES lielāko bezdarbu un straujāko nabadzības pieaugumu. Apmaiņā pret katru dārgi radīto „zaļo darbavietu" Spānijas ekonomika zaudē vidēji divas labi atmaksātas darbavietas citās tautsaimniecības jomās, kā arī valsts konkurētspēju. Dānijas vēja ģeneratoru ražotāji tā sadārdzinājuši elektrību Dānijā, ka nu ir spiesti savas ražotnes pārcelt uz valstīm, kuras vēl nav apmātas ar „zaļo enerģiju". Turklāt zaļajām darbavietām ir sezonāls, nestabils raksturs, tās pastāv, tikai pateicoties nodokļu maksātāju subsīdijām.

Par Latvijas mērķtiecīgu iznīcināšanu un genocīdu esmu jau daudz rakstījis, tas atspoguļots arī manis uzrakstītajā 24. marta mītiņa Rezolūcijā. Nu šim vērtējumam pievienojies arī „Itera Latvija" priekšsēdētājs Juris Savickis. Taču tas vēl nav viss.

Viens no „zaļās enerģijas" iegūšanas veidiem ir enerģijas ražošana no biomasas. Līdz ar to milzīgas zemes platības pasaulē tiek apsētas ar šim nolūkam audzētu kultūru. Ņemot vērā, ka citu pasākumu rezultātā valstis ir atteikušās no tradīcijas uzkrāt labības rezerves bada gadiem, var prognozēt, ka tiek mērķtiecīgi gatavots pasaules mēroga bads. Bet par to vairāk kādā no nākamajiem rakstiem.

2011. gada 7. jūlijs

Globālā oligarhija gatavo masu badu

Nu jau ir vairāk nekā skaidrs, ka globālā oligarhija nevēlas pieļaut finanšu krīzes pārvarēšanu, bet ir nolēmusi šo krīzi padziļināt vēl vairāk un to izmantot saviem antihumāniem mērķiem, par kuriem sāku vēstīt rakstā "Varu Rietumos sagrābuši genocīda piekritēji". Bankas, ofšoros izvietotie hedžfondi un citas spekulantu hiēnas un haizivis tiek glābtas uz nodokļu maksātāju rēķina, valstīm uzņemoties bankrotējušo banku saistības. Iedzīvotāji tiek pakļauti aizvien radikālākiem finanšu un sociāliem žņaugiem, bet izglābtās banku iestādes kļuvušas vēl lielākas un ietekmīgākas, par sviestmaizes cenu aprijot veselīgus uzņēmumus, reālo ekonomiku un pasaules valstu dabas resursus. Vecās sistēmas glābšanai paredzētie līdzekļi tiek izmantoti jaunu spekulācijas burbuļu uzpūšanai, resursu un it sevišķi pārtikas produktu cenu uzskrūvēšanai, ko arī mēs ik dienas izjūtam uz savas ādas. Pasaulē jau bijis gadījums, kad „brīvā tirgus" vārdā noorganizēts masu bads tas bija „kartupeļu bads" Īrijā, kurā mira vairāk nekā miljons īru. Šajā rakstā izsekosim, kā šī laupīšanas sistēma veidojusies un ko tā var nest cilvēcei, ja mēs šīs tendences neapturēsim vai pret tām nenodrošināsimies.

Pārtikas rezervju likvidēšana

Tas ir XXI gadsimta paradokss: lai arī mūsu planētas resursi ir pietiekami daudzkārt lielāka cilvēku skaita pabarošanai, arvien vairāk cilvēku pasaulē jau tagad cieš no hroniska bada, 2 līdz 3 miljardi cilvēku iztiek ar mazāk nekā vienu eiro dienā. Lai gan nav notikusi liela dabas katastrofa, nedz arī pēkšņi pieaudzis cilvēku skaits, pārtikas cenas pieaug kosmiskā ātrumā un aizvien biežāk dzirdam brīdinājumus par gaidāmo masu badu. Par šādu paradoksu parūpējušies konkrēti spēki un interešu grupas, kuru mērķis ir mākslīgi vairot trūkumu un badu, kā arī samazināt iedzīvotāju skaitu.

Iespēja neatkarīgi no piedāvājuma un pieprasījuma manipulēt pārtikas pamatproduktu cenas globālā mērogā ir samērā jauna parādība, kas tika mērķtiecīgi sagatavota. Līdz 1970. gadu "labības krīzei" pasaulē nebija vienotas cenas par graudiem un citiem produktiem. Graudu cena katrā vietā tika noteiktas lokāli, izejot no pieprasījuma un piedāvājuma, kā arī katrā valstī pastāvošās sociālās politikas, kas varēja izpausties arī kā pārtikas subsidēšana. Lai nodrošinātos pret sausumu vai citām dabas stihijām, kas izraisīja neražu, jau kopš senās Šumeru civilizācijas laikiem (2000 gadus pirms mūsu ēras) katra civilizācija uzkrāja īpašas graudu rezerves, kurās graudi savu vērtību saglabāja 7 gadus vai pat ilgāk. Tā tas turpinājās līdz mūsdienām. Pat Latvijai pēc neatkarības atgūšanas bija pārtikas un citu pirmās nepieciešamības preču rezerves, par kurām rūpējās valsts.

Šādas kārtības izjaukšana sākās jau pēc II pasaules kara, kad Vašingtonā tika parakstīts GATT nolīgums, kura mērķis bija liberalizēt tirdzniecību starp industriāli attīstītām valstīm, it īpaši ASV un Eiropas Kopienu. Eiropieši un jo īpaši Francija uzstāja, lai šajās sarunās netiktu skarta lauksaimniecība joma, kurā Eiropas Kopienai bija sava iekšējā politika.

Kārtība sāka mainīties 1980. gados līdz ar M. Tečeres un R. Reigana "revolūciju", kuras pamatā bija brīvā tirgus ekstrēmista un monetārista Miltona Frīdmana idejas. Kopš tā laika soli pa solim tika noārdīta tā barjeru un noteikumu sistēma, kas līdz tam bija nodrošinājusi 30 gadu nepārtrauktas bez-krīžu attīstības periodu. Pēdējās barjeras abpusēji izdevīgai starpvalstu sadarbībai krita līdz ar Austrumu bloka sabrukumu, kad tečerisma principi un „Vašingtonas konsensa" noteikumi tika iedzīvināti arī bijušā sociālistiskā bloka teritorijās.

1993. gadā ES piekāpās GATT sarunu Urugvajas raundā, kas paredzēja būtiski samazināt nacionālo lauksaimniecības tirgu aizsardzību, kā arī likvidēt nacionālo valstu valdību atbildību par stratēģiskajām labības rezervēm. GATT līguma organizācija tika nosaukta par Pasaules Tirdzniecības organizāciju (PTO), kuras ierēdņi tika pilnvaroti pārraudzīt līguma ievērošanu un uzspiest sankcijas valstīm, kuras šo līgumu pārkāps. Līdzīgi kā SVF un PB gadījumos, arī PTO lēmumos noteicošā bija ASV griba un intereses. Nelielu valstu un Trešās pasaules valstu intereses PTO netiek ņemtas vērā.

Kopš tā laika labības rezervju pārvaldīšana tika uzticēta "brīvā tirgus" spēkiem, bet faktiski milzīgām agro-korporācijām un karteļiem, starp kuriem dominē ASV pārtikas industrijas giganti, kā ADM (Archer Daniels Midland), Continental Grain, Bunge un Cargill. Tie tad arī kļuva par lielākajiem GATT sarunu uzvarētājiem un labuma guvējiem, bet labības tirgus tika pakļauts vēl nebijušām tirgus manipulācijām un spekulācijām.

Par to nenākas brīnīties, jo Urugvajas sarunu raundā pieņemtās vienošanās lauksaimniecības nodaļu sagatavoja tieši bijušais Cargill izpilddirektors Dans Amštuts (Dan Amstutz). Globālo lauksaimniecības reformu sagatavošanā piedalījās arī M. Frīdmana kolēģis un Deivida Rokfellera vadītās Trīspusējās komisijas (Trilateral Commission) ziņojuma par tirgus orientētām lauksaimniecības reformām līdzautors D. Geils Džonsons. Tieši Rokfellera grupu un tās smadzeņu centrus var uzskatīt par patiesajiem "reformas" arhitektiem.

Līdz 2000. gadam tika likvidētas visas nacionālās labības rezerves, izņemot tās, kuras saglabājusi Ķīna un Indija.

Volstrītas haizivju iesaistīšanās

Nākamais solis pārtikas nolaupīšanā pasaulei bija ar lauksaimniecības precēm saistīto vērtspapīru (derivātu, nākotnes kontraktu, opciju, svopu u.c.) spekulāciju deregulācija, kas pavēra ceļu nekontrolētām spekulatīvām tirgus manipulācijām.

Reformas biržām 1999. 2000. gados prezidenta Klintona administrācijas laikā sagatavoja arī patlaban Obamas administrācijā ļoti ietekmīgie banku lobija sūtņi Tims Gaitners un Lerijs Sammers (Tim Geithner and Larry Summers) un apstiprināja Preču Nākotnes kontraktu tirdzniecības komisija (Commodity Futures Trading Commission jeb CFTC). Faktiski jebkādi noteikumi, kuri līdz tam regulēja vērtspapīru tirdzniecību, piemēram, Čikāgas Tirdzniecības palātā (Chicago Board of Trade) vai NYMEX, tika atcelti.

Patlaban pārtikas tirdzniecībā tiek brīvi izmantoti tie paši finanšu instrumenti, ar kuriem vēl nesen tika uzpūsts un sagrauts nekustamo īpašumu tirgus, un pārtikas cenas mūsu veikalos nav atkarīgas no mūsu lauksaimnieku devuma, bet gan no spekulantu orģijām kaut kur Čikāgā, Ņujorkā vai viņu oršor filiālēs. Taču par šiem oligarhiem mūsu bijušais prezidents, Māra Zālīte un pārējie sorisisti klusē, kā ūdeni mutē ieņēmuši. Jo viens no ietekmīgākajiem globālajiem ofšor mahinatoriem, kas parazitē uz visas pasaules rēķina, ir viņu aizbildnis, maizes tēvs un hedžfondu operētājs Džordžs Soross. Soross finansiāli atbalsta arī dažādas radikālas spiediena grupas, kas ietekmē politiku ne tikai mazajā Latvijā, bet arī lielajā ASV un citur pasaulē.

Kas kontrolē pārtiku un enerģiju, tas kontrolē arī cilvēkus un tautas

ASV megabankas šīm laupīšanas orģijām gatavojās jau sen. Piemēram, Goldman Sachs banka jau 1991. gadā ieviesa tā saucamo Goldman Sachs indeksu (GSCI), kas kļuva kā globāls standarts derivātu spekulācijām, ieskaitot spekulācijām ar pārtiku un naftas produktiem. Tas Ņujorkas finanšu centru Volstrītu pārvērta par „vienas pieturas" kazino aģentūru, caur kuru vienlaikus var ietekmēt 24 preču un izejvielu cenas pasaules tirgū, kā arī nosmelt krējumu no šīm operācijām. GSCI baņķieriem, hedžfondu menedžeriem un citiem ēnu darboņiem tas ļāva slēgt nākotnes darījumus par precēm, kuras viņiem pašiem reāli nebija jāpiegādā. Nauda plūda tikai no datora taustiņu spaidīšanas moderni iekārtotos spekulantu birojos, kādus varam redzēt, piemēram, ASV filmā "Wall Street".

Pārtikas cenas sāka manipulēt kazino līdzīgas iestādes no Volstrītas līdz Londonas Sitijai un tālāk, kuras tirgojās ar nākotnes kontraktiem, opcijām un citiem derivātiem, kā arī slēdza derības Čikāgas, Mineapolisas vai Kanzasas biržās, un kuru vienīgais arbitrāžas likums ir pirkt lēti un pārdot dārgi. Ja kādreiz nākotnes kontrakti un dažādas apdrošināšanas shēmas fermeriem reāli kalpoja kā nodrošinājums pret sliktu ražu un citiem objektīviem riskiem, tad tagad cenas vairāk atkarīgas no baumām un "tirgus taisītāju" mahinācijām, nekā no realitātes.

GSCI strukturēts tā, ka investori var nopirkt tikai kontraktu. Tādējādi neviens nevar slēgt derības uz cenu samazināšanos, bet tikai uz pieaugumu. Šāds mehānisms nodrošina, ka pārtikas cenas nekrīt arī tad, ja pasaulē padevusies bagātīga raža. Līdz ar to arvien vairāk investoru tiek ievilināti augsta riska spekulāciju virpulī, kas baņķieriem ļauj spēlēt ar citu cilvēku naudu, peļņu pievācot sev, bet zaudējumus atstājot saviem klientiem un tirgus sabrukuma gadījumā nodokļu maksātājiem. Drīzi vien savus indeksus iedibināja arī citas lielākās bankas un finanšu iestādījumi: Barclays, Deutsche Bank, Pimco, JP Morgan Chase, AIG, Bear Stearns, Lehman Brothers u.c. Tā tika iedibināts sociālisms baņķieriem, bet brīvais tirgus pārējiem cilvēkiem.

Pateicoties tirgus deregulācijai, pārtikas spekulāciju tirgū tika ieguldīts tādu institūciju kapitāls, kurām tradicionāli nav nekādas saistības ar pārtikas ražošanu, piemēram, hedžfondi, pensiju fondi, investīciju bankas. Tā kā atcelts arī Glāsa Stīgela likums, kurš atdalīja un regulēja komercbanku, investīciju banku un apdrošināšanas sabiedrību funkcijas, kļuvis iespējams arī tāds ārprāts, kad bankas aplaupa savus klientus, pensiju fondu pārvaldītāji iegulda naudu augsta riska toksiskos vērtspapīros, kuriem kredītreitinga aģentūra par samaksu piešķīrusi AAA vērtējumu u.tml.

Pēc dot.com spekulāciju burbuļa sabrukšanas 2000. gadā finanšu tirgus spēlmaņi meklēja alternatīvas: reālas preces un resursus, kā arī augsta riska derivātus, kas emitēti, balstoties uz šo preču un resursu groziem. Investīcijas dažādu indeksu fondos, no kuriem lielākais ir GSCI, pieauga no 13 miljardiem dolāru 2003. gadā līdz 317 miljardiem 2008. gadā, kad tika uzpūsts naftas un pārtikas produktu spekulāciju burbulis. Kopš 2008. gada, lai gan bija dažas svārstības, investoru fondi turpināja ieplūst preču spekulāciju tirgū, uzturot augstas un augošas cenas.

No 2005. līdz 2008. gadam pārtikas cenas pasaulē tika uzskrūvētas par 80% un turpināja augt. No 2010. gada maija līdz 2011. gada maijam kviešu cena pieauga jau par 85%. Pēc ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas datiem, kopš 2004. gada pārtikas cenas pasaulē uzskrūvētas par 240%. Īpaši liels investīciju pieplūdums preču tirgū sākās pēc nekustamo īpašumu tirgus sabrukuma 2007. gadā, kad pasauli pārņēma arī pirmie bada dumpji. Pārtiku importējošās valstis nu bija spiestas pārtikas importam tērēt vidēji par 30% vairāk, kas veidoja 1,3 triljonus dolāru papildus izdevumu! Pārtikas cenu straujš pieaugums bija arī viens no galvenajiem iemesliem krāsainajām revolūcijām Ziemeļāfrikā un Vidējos austrumos.

Agrobizness, līdzās ieroču eksportam, izveidojies par ASV stratēģisko sektoru, kuram Vašingtona velta īpašu uzmanību un rūpes. Starptautiskais pārtikas tirgus, kas vēl pirms 30 gadiem bija pavisam niecīgs, nu ir izaudzis līdz gigantiskiem apmēriem un tajā dominē jau nosauktie ASV pārtikas karteļi. Ja vēl nesen pasaulē bija daudz pašpietiekamu valstu, tad tagad SVF, PB un PTO politikas iespaidā gandrīz visas valstis, tai skaitā Latvija, pārvērstas par pārtikas importētājām. Piemēram, parādos iedzītām valstīm SVF liek audzēt eksportam piemērotas monokultūras, bet pārējo pārtiku importēt. Importētā pārtika parasti ir neveselīga vai pat indīga: konservantiem, hormoniem un antibiotikām piesūcināti subprodukti, kuri var gadiem stāvēt lielveikalu plauktos un nebojāties. Aizvien biežāk pārtikas produktu producēšanā tiek izmantotas Tyson Foods, Smithfield, Cargill vai Nestle tehnoloģijas, un peļņa šiem uzņēmumiem daudz svarīgāka par klientu veselību un labklājību. Bez tam šie giganti cilvēkiem uzspiež ģenētiski modificētus produktus, kuru iespaids uz cilvēku veselību netiek pētīts vai arī esošie pētījumi tiek apkaroti (palasiet Viljama Engdāla grāmatu „Seeds of Destruction"). Lēts agrobiznesa imports, kurš parasti netiek aplikts ar nodokļiem, jo operē no ofšor zonām, izspiež no tirgus vietējos ražotājus, kuru dabiskie produkti, it sevišķi valstīs ar nabadzīgiem iedzīvotājiem, cenu ziņā ir konkurēt nespējīgi. Tieši tādā veidā tiek izspiesti no aprites arī Latvijas ražotāji.

Pēc Buša administrācijas apstiprinātajiem likumiem, 2008. gadā ap 35% aramzemes ASV tika apstādīta ar kultūrām biodegvielas ražošanai, 2011. gadā šīs platības sasniegušas jau 40% no aramzemes. Tādējādi radīti priekšnoteikumi tam, ka pat neliels tirgus satricinājums var izraisīt masīvu spekulatīvā burbuļa uzpūšanos starptautiskajā labības tirgū, kas var nozīmēt pārtikas cenu vairākkārtēju pieaugumu līdz līmenim, kad liela cilvēku daļa vairs nespēj maksāt.

Harvardas projekts un globālais agrobizness

Mūs arvien baida ar ideoloģizētām klišejām, piemēram, Rietumus saucot par „brīvo pasauli", bet bijušo PSRS par totalitāru „Ļaunuma impēriju" vai „Gulaga arhipelāgu". Es pats arī vēl nesen šīm klišejām ticēju un jutu līdzi Rietumiem. Taču, vērojot Latvijā notiekošos procesus, vācot materiālus grāmatām un rakstiem, esmu secinājis, ka gan Rietumos, gan Austrumos daudzi procesi ritējuši apbrīnojami līdzīgi un paralēli.

Mūs arvien vēl šausmina ar Staļina kolektivizāciju un cilvēku deportācijām, bet kaut kas līdzīgs, tikai krietni efektīvāk noticis arī „brīvās pasaules" citadelē ASV.

Brīvus Amerikas fermerus mēs varam vērot tikai vecās kovboju vai romantiskās filmās. Vēl pirms kara lauksaimniecību Amerikā sauca par agrokultūru (agriculture), un šai nozarē patiešām dominēja privāti fermeri. Taču kopš tā laika miljoniem fermeru ir izputināti, nodzīti no zemes, izklīduši lielpilsētu džungļos vai pieteikušies par profesionāliem kara algotņiem nebeidzamajos ASV karos. Un lauksaimniecību ASV tagad sauc par agrobiznesu (agribusiness), kuru kontrolē dažas gigantiskas korporācijas.

Staļins par tādu centralizāciju, kolektivizāciju un vergu darbu (nelegālo imigrantu darbs ASV) varēja tikai pasapņot. Tas pats par deportācijām. Saskatiet paši, cik cilvēku no Latvijas deportēja Staļina laikā un cik cilvēku no Latvijas deportēts tagad, izmantojot „brīvā tirgus" stimulus? Turklāt tik labi deportēts, ka aizbraucējiem visai niecīgas iespējas jelkad atgriezties uz pastāvīgu dzīvi Dzimtenē, jo te iepriekš minēto iemeslu dēļ nav darba un iespēju attīstīties.

ASV Zemkopības ministra vietnieks Aizenhauera administrācijā Džons Deiviss (John H. Davis) 1955. gadā Rokfellera fonda uzdevumā ieradās Harvardas Biznesa skolā, kur kopā ar profesoru Reju Goldbergu (Ray Goldberg) un krievu izcelsmes ekonomistu Vasiliju Ļeontjevu sāka strādāt pie maz reklamēta projekta. Ļeontjevs jau bija sācis strādāt ASV valdības uzdevumā, izveidojot ekonomikas dinamiskās analīzes metodi, kuru līdz šai dienai dēvē par „input-output" analīzi. Ļeontjevs sadarbojās ne vien ar ASV Darba departamentu, bet arī ar CIP priekšteci Stratēģisko dienestu biroju (Office of Strategic Services). Jau 1956. gadā Deiviss zinātniskā ziņojumā rakstīja: „Vienīgais veids, kā uz visiem laikiem atrisināt tā saucamo fermu problēmu un atbrīvoties no apgrūtinošām valdības programmām, ir virzoties no agrokultūras uz agrobiznesu."

1948. gadā Ļeontjevs saņēma Rokfellera fonda grantu 100 000 dolāru apmērā „Harvardas pētniecības projekta par Amerikas ekonomikas struktūru" iesākšanai. Projektam pievienojās arī ASV Gaisa karaspēka speciālisti ar savām iestrādēm tranzistoru, elektronisko kompjūteru un lineārās programmēšanas jomās. Ar savu finansējumu projektam pieslēdzās arī ietekmīgais Forda fonds. Harvardas projekta mērķis bija revolucionizēt vispirms ASV, bet vēlāk visas pasaules lauksaimniecību. Minētais profesors Goldbergs agrobiznesa revolūciju un ģenētiski modificēta agrobiznesa attīstību novērtēja tā: „Tā pārmainījusi globālo ekonomiku un sabiedrību daudz dramatiskāk nekā jebkurš cits notikums cilvēces vēsturē."

Amerikāņi 1970. gados bija jau piemirsuši par 1920. gados izcīnītajām cīņām pret trestiem, monopoliem un gigantiskiem, vertikāli integrētiem konglomerātiem. Agrobiznesa pamatideja bija vertikālās integrācijas atjaunošana Amerikas tautsaimniecībā, ekonomikas pakļaušana dažu monopolu jeb oligopolijas kontrolei. Šis process, kā arī desmitgadēs rūpīgi izstrādāto pārtikas drošības, veselības un patērētāju aizsardzības standartu demontāža sekmīgi notika prezidenta Kārtera administrācijas laikā 1970. gados. Vertikālās integrācijas process tika īstenots ar „ekonomiskās efektivitātes" un „mēroga ekonomikas" lozungiem. Valdības kontroli nomainīja maksimālā peļņā ieinteresētu biznesa lielkorporāciju kontrole. Un, protams, tas tika veikts arī brīvības vārdā sludinot, ka valdība ar saviem likumiem, normām un regulējumiem ir pārāk dziļi iebridusi pilsoņu personīgajā dzīvē, tāpēc nepieciešama deregulācija. Deregulācija skāra ne tikai kvalitātes, veselības, drošības un sociālos standartus, bet arī no jebkādiem ierobežojumiem atbrīvoja Volstrītu. Nu varēja sākties pelnīšana, tikai pelnīja nevis tie, kas sēja un pļāva, bet tie, kas manipulēja ar citu cilvēku darba augļiem.

Ja velns grib kādu sodīt, tas vispirms upurim atņem veselo saprātu

Līdz 2007. gadam pārtikas derivāti bija jau pilnīgi deregulēti, ASV stratēģiskās pārtikas rezerves pilnīgi likvidētas, nu vien atlika radīt radikālu stimulu pārtikas cenu pamatīgai uzpūšanai. Šādu stimulu līdz ar pirmajiem globālā finanšu tirgus cunami šoka viļņiem oligarhiem deva varbūt visodiozākais ASV prezidents šīs valsts vēsturē Džordžs Bušs jaunākais, uzrunā nācijai paziņojot, ka degvielas patēriņš ASV līdz 2010. gadam tiks samazināts par 20%, degvielu atšķaidot ar biodegvielu. Tika uzdoti divi galvenie iemesli šādai politikai: atkarības mazināšana no naftas importa un „siltumnīcas gāzu" izmešu samazināšana. Tas nekas, ka biodegviela ģenerē vēl bagātīgākus CO2 izmešus, ka tik labi lielajam biznesam.

Buša plāns paredz bioetanola ražošanu līdz 2017. gadam kāpināt līdz 133 miljardiem litru gadā. Šim nolūkam tādi agro-giganti kā ADM saņems bagātīgas nodokļu maksātāju subsīdijas. Patlaban par vienu galonu (4,54 litriem) bioetanola tiek izmaksāta subsīdija 51 centa apmērā. Šajā gadā ap 40% aramzemes ASV apsēti ar kultūrām, kas paredzētas bioetanola ražošanai. Tātad par šo „inovāciju" nodokļu maksātāji tiek apdīrāti divkārši: dārgas subsīdijas korporācijām un dārga pārtika lielveikalos.

Lai neatpaliktu no „visgudrākā" ASV prezidenta, arī ES birokrāti Briselē, BP, Cargill, ADM un citu biodegvielas lobiju mudināti, pieņēma līdzīgu lēmumu, kas paredz līdz 2010. gadam sasniegt biodegvielas daļu degvielā 10%. Lai gan tā pati Eiropas Komisija nesen bija apstiprinājusi ziņojumu par šādas pārejas uz subsidētu biodegvielu graujošajām sekām. Komisijas pētījumā bija konstatēts, ka biodegvielas īpatsvara palielināšana pāri 5,6% būtiski palielinās oglekļa emisijas daudzumu atmosfērā, kā arī nodarīs milzīgu kaitējumu videi (izraisot augsnes eroziju u.c.).

Izvēlētajiem 10% nav nekāda racionāla pamatojuma, skaitlis paķerts no gaisa vai izzīsts no pirksta. Neviens komisārs nespēj atbildēt, kāpēc tieši 10% un kur ņems aramzemes platības, lai šos 10% nodrošinātu (Eiropā nav tik plašu prēriju kā Amerikā)? Vai ierīkos plantācijas Āfrikā? Vai arī Eiropā ieviesīs Staļina vai Ļeontjeva parauga kolektivizāciju un centralizāciju?

Tādā, lūk, veidā, ar krāpšanu, pseidozinātniskām teorijām un administratīviem lēmumiem ir dzimusi jauna lielbiznesa nozare, kas pārtikas produktus pārstrādās subsidētā, toksiskā biodegvielā. Patlaban visvairāk biodegvielas (60% no pasaules devuma) ražo ASV, otrais lielākais ražotājs ir Brazīlija, bet trešajā vietā ar 6% ir Eiropas Savienība.

Kas ir tie spēki, kuri pasaules lielvalstīm liek izvēlēties pašnāvniecisku politiku? Kas bīda ASV un ES enerģijas un pārtikas politiku? Tie ir jau minētie naftas un pārtikas giganti: BP, Shell, ExxonMobil, Chevron, ADM, Cargill un vēl daži.

Taču tas vēl nav viss. Jau šajā gadā Vācijas valdība un vēl dažas ES valstis izteikušas apņēmību līdz 2020. gadam likvidēt savas kodolelektrostacijas, kuras līdz šim Eiropu apgādājušas ar lētu un ekoloģiski tīru enerģiju, kā arī uzturējušas Eiropas ražotāju konkurētspēju pasaulē.

Eiropas vides politikas institūts IEEP šā gada janvārī laidis klajā „Atjaunojamo enerģijas resursu darbības plānu", kurā teikts, ka līdz 2020. gadam vairāk nekā puse no „atjaunojamās" enerģijas ES dalībvalstīm būs jāiegūst no biomasas, biošķidrumiem un biodegvielas. Tādējādi bioenerģijai jākļūst par galveno „atjaunojamās" enerģijas sektoru. Transporta sektoram līdz 2020. gadam bioenerģijas īpatsvars jākāpina līdz 90%!

Lai panāktu tik lielu bioenerģijas izmantošanas pieaugumu, šim nolūkam izmantotās aramzemes platība būs jāpalielina par 4,1 līdz 6,9 miljoniem hektāru. Tajā pašā IEEP ziņojumā uzsvērts, ka šāda biodegvielas izmantošana CO2 izmešu daudzumu palielinās par daudzumu, ko radītu 26 miljoni papildus transporta līdzekļu uz Eiropas ceļiem.

Pārtikas oligarhiem varētu palīdzēt arī saule

Šķiet ticami, ka visi šie iepriekš aprakstītie pasākumi, kas apdraud pasaules pārtikas drošību, laika ziņā sakritīs ar saules aktivitātes krituma periodu.

Pavisam nesen Amerikas Astronomu biedrības Saules fizikas nodaļas, Nacionālās Saules observatorijas un ASV Gaisa karaspēka pētniecības laboratorijas zinātnieki savā gadskārtējā sanāksmē analizēja pētījumu rezultātus saistībā ar saules uzliesmojumu aktivitāti, no kuras lielākoties atkarīgs Zemes klimats. Novērots, ka saules uzliesmojumi notiek regulāros 11 vai 22 gadus garos periodiskos ciklos. Saules aktivitātes pētījumi ar lielu varbūtību norāda uz iespēju, ka pašlaik esam pazeminātas saules aktivitātes cikla sākumā, kas varētu turpināties 10 gadus vai ilgāk.

Samazināta saules plankumu (vai punktu) aktivitāte nozīmē, ka šai pazeminātas aktivitātes periodā mazināsies okeānu ūdens iztvaikošana un līdz ar to arī nokrišņu daudzums. Tas var nozīmēt sausuma periodu, kādi pasaulē novēroti visā dokumentētās vēstures garumā. Tieši gatavojoties šādiem sausuma periodiem, tautas un civilizācijas allaž uzkrājušas stratēģiskās labības rezerves. Bet nu varbūt pirmo reizi vēsturē šādu rezervju nav.

Sausums var nozīmēt arī auglīgās augsnes virskārtas aizpūšanu ar vēju, kā tas 1930. gados, Lielās depresijas laikā, notika auglīgajos ASV Vidējo rietumu apvidos un citās valstīs.

Rakstā izmantots Vācijā dzīvojošā Viljama Engdāla pētījums „Getting used to Life without Food: Wall Street, BP, bio-ethanol and the death of millions".

2011. gada 9. jūlijs

Latvijas krīzei nav vienkārša risinājuma

"Mums nepieciešama jauna globalizācijas forma, taisnīgāka globalizācijas forma globalizācija ar cilvēcisku seju. Izaugsmes nestie labumi jāsadala plašāk, tos nedrīkst sagrābt vien daži privileģētie. Lai arī tirgum jāpaliek centrā, nedrīkstam pieļaut, ka neredzamā roka pārvēršas par neredzamo dūri. (..) "Vašingtonas konsenss" atstājams vēsturei." /Bijušais SVF Izpilddirektors Dominiks Stross-Kāns, 2011. gada 4. aprīlis/

Tuvojoties 23. jūlija referendumam un iespējamām ārkārtas Saeimas vēlēšanām, Latvijai kārtējo reizi tiek piedāvāts banāli vienkāršs risinājums: atbrīvosimies no "oligarhiem" un tad godīgie, eiropeiskie politiķi valsti izvedīs saulītē. Patiesībā līdzīgs risinājums tika piedāvāts jau pirms iepriekšējām vēlēšanām un tas balstījās uz mītu, ka krīzē Latviju ieveduši oligarhi „taukmūļi", uzburdami „treknos gadus" un izzagdami valsti. Šā raksta mērķis ir šādu skaidrojumu apgāzt un rosināt risinājumus meklēt pavisam citā virzienā.

Permanenta krīze bija Latvijas politikas mērķis jau kopš 1991. gada

Krīze Latvijā faktiski turpinās jau 20 gadus. Allaž trūcis līdzekļu tautas attīstībai nepieciešamām jomām, bet šoka terapeiti to izlikās neredzam, tikai slavināja dažus atlasītus sistēmas makroekonomiskos rādītājus. Tikmēr reālā ekonomika iznīka, cilvēki masveidīgi zaudēja darbu, kļuva nabagi, strauji izmira vai devās bēgļu gaitās.

Šķiet, arī sabiedrība vairs nejūt savas pagrimšanas dziļumu, jo ir kā varde, kas uzvārīta, pakāpeniski palielinot ūdens temperatūru. Ja vardi uzreiz iemestu karstā ūdenī, tā justu apdegumu un ātri izlēktu no katla, bet ja ūdens tiek uzsildīts pakāpeniski, vardes organisms pielāgojas, un pat šķiet, ka nemaz nav tik neciešami.

Politiķus, padomdevējus un t.s. ekspertus var salīdzināt ar iedomīgu dakteri, kas izrakstījis sliktas zāles. Kad slimniekam paliek vēl sliktāk, dakteris savu kļūdu neatzīst, pat mēģina iestāstīt, ka zāles bijušas pareizas, tikai jāpalielina deva.

Nekad neesmu bijis SVF apoloģēts, taču piedzīvoju dienu, kad pats SVF izpilddirektors uz brīdi kļuva par manu domubiedru. Dominika Strosa-Kāna vēstījums izskanēja šā gada 4. aprīlī un publicēts ar nosaukumu Global Challenges, Global Solutions an Address at George Washington University. Jādomā, tieši šis aicinājums atteikties no "Vašingtonas konsensa" un mainīt SVF politiku bija patiesais D. Strosa Kāna atbrīvošanas no amata iemesls (tas, protams, neizslēdz, ka viņam piemīt tieksme pavedināt svešas sievietes).

Latvija "Vašingtonas konsensa" noteikumus pieņēma 1991. gadā un tieši tajā gadā sākās arī permanentā krīze, kas izpaudās kā šoka terapija, nacionālās tautsaimniecības mērķtiecīga likvidēšana un pakļaušana finanšu spekulantu interesēm, privatizācija, hronisks līdzekļu trūkums tautas attīstībai svarīgām jomām, masveida bezdarbs, demogrāfiskā katastrofa, sabiedrības noslāņošanās bagātajos un nabagos, masveida izceļošana, spekulatīvā ārvalstu kapitāla invāzija u.tml.

"Vašingtonas konsenss", pirmkārt, nozīmē atteikšanos no valsts suverenitātes, otrkārt, atteikšanos no atbildības par valsts attīstību un iedzīvotāju sociālo stāvokli, treškārt, valsts tautsaimniecības iegrūšanu permanentā krīzē un atkarībā no globālo institūciju diktāta. "Vašingtonas konsenss" izslēdz pasākumus krīzes pārvarēšanai, vien pieļauj krīzes pārvaldīšanu jeb krīzes menedžmentu, proti, dažādas manipulācijas, kuru mērķis ir novērst sociālo sprādzienu vai revolūciju. Piemēram, Latvija masu bezdarbu un nabadzību mīkstina, veicinot cilvēku eksportu uz citām valstīm. Šo stratēģiju Latvijas politiķi bija ieplānojuši jau 1990. gadu sākumā, atklāti sludinot, ka "Latvija pasaules apritē ienāks ar savu lēto darbaspēku". Tas iespēja strādāt ārzemēs bija arī viens no „argumentiem", kāpēc Latvijai jāiestājas Eiropas Savienībā.

Neatkarīgas politikas vietā "Vašingtonas konsenss"

Izanalizēsim "Vašingtonas konsensa" punktus pēc kārtas:

ekonomikas liberalizācija un deregulācija (t.s. „valsts neiejaukšanās ekonomikā");

valsts un pašvaldību sektora privatizācija;

brīvi konvertējamu valūtu ieviešana (atteikšanās no suverenajām valūtām);

finanšu disciplīnas ieviešana (minimāls budžeta deficīts uz sociālo izdevumu un attīstības programmu rēķina);

finanšu tirgu liberalizācija (atteikšanās no regulēšanas, aplikšanas ar nodokļiem, jebkādu barjeru noteikšanas u.c.);

ierobežojumu atcelšana tiešajām ārvalstu investīcijām;

īpašuma un īpašnieku tiesību pastiprināta aizsardzība (pat ja tas kaitē sabiedrības interesēm);

ārējās tirdzniecības liberalizācija (atteikšanās no nacionālo tirgu aizsardzības);

nodokļu samazināšana (nodokļu nastas pārcelšana no nekustamajiem īpašumiem un finanšu kapitāla uz nesamērīgu darbaspēka un patēriņa aplikšanu, no bagātajiem uz nabagiem);

valsts budžeta struktūras reorganizācija, atsakoties no valsts subsīdijām, par prioritāti izvēloties primāro veselības aprūpi, pamatizglītību un infrastruktūru.

Tā kā pirmie divi punkti izskaidro paši sevi, sāksim ar finansiālo noteikumu bloku. Katrai suverēnai valstij ir tiesības emitēt savu suverēnu valūtu, kā arī atbilstoši ekonomiskajām vajadzībām regulēt savu monetāro un fiskālo politiku. Savu valūtu valsts var balstīt uz saviem resursiem, zeltu vai pat vienkārši valsts autoritāti.

Pieņemot "Vašingtonas konsensu", Latvija no šīm suverenajām tiesībām atteicās. Lats tika emitēts kā ASV dolāra atvasinājums, balstīts uz ārvalstu valūtu rezervēm (tātad, uzņemoties ārējo parādu) un piesaistīts galveno pasaules valūtu (vēlāk eiro) SDR grozam. Latvijas Banka tika dibināta kā no Latvijas valsts neatkarīga iestāde, kas pakļauta SVF un citām globālām institūcijām, pēdējos gados arī Eiropas Centrālajai bankai (ECB). Arī apgrozībā esošo latu daudzumu noteica globālās institūcijas. Tā ir konsensā minētā finanšu disciplīna.

Praksē latus allaž emitēja tautas saimniecībai nepietiekamā daudzumā. Atcerēsimies, kā pirmajos gados pēc lata emisijas trūka naudas, ko izmaksāt algās, trūka naudas, par ko iepirkt kurināmo, produktus, medikamentus, apmaksāt komunālos rēķinus utt. Šādam mākslīgi uzspiestam naudas deficītam bija un ir konkrēts mērķis: visus padarīt atkarīgus no kredītiem un t.s. ārvalstu investīcijām. Šim nolūkam paredzēts 6. punkts. Lai ārvalstu spekulatīvās naudas plūsmas netiktu apgrūtinātas ar nodokļiem vai citiem šķēršļiem, paredzēta 5. punktā minētā "finanšu tirgus liberalizācija". Finanšu tirgus liberalizācija, protams, ietver arī ofšor kontus, ofšoros reģistrētas bankas, uzņēmumus, veikalu tīklus, starpniekus, piegādātājus u.tml. Tātad ofšorus neizdomāja mūsu "oligarhi", tā ir starptautisko institūciju prasība un oficiālā Latvijas politika kopš 1990. gadu sākuma. Vai caur ofšoriem Latvija tiek izlaupīta? Jā, tieši šim nolūkam ofšor sistēma ir radīta.

Ar finansiālo noteikumu bloku vien pietiek, lai valsts būtu pilnīgi atkarīga no alkatīgu ārvalstu investoru stratēģijām. Mākslīgi uzspiestais naudas deficīts noteica, ka pat valstij piederošā Hipotēku banku nevar veikt brīvu kreditēšanu līdzekļi kreditēšanai tai jāaizņemas starptautiskajā tirgū un jāievēro kreditoru diktētie noteikumi. Arī pati valsts atteicās no tiesībām brīvi emitēt naudu un kreditēt savu tautsaimniecību. Latvijas valsts naudu savām vajadzībām, ja neskaita nodokļu ieņēmumus, bija un ir spiesta aizņemties vai nu starptautiskajā finanšu tirgū (emitējot valsts parādzīmes) vai no privātām komercbankām pašā Latvijā, par to maksājot procentus, kuri brīžiem bija fantastiski augsti.

Lai kaut kas Latvija vispar darbotos, bija jāaizņemas un jamaksa procenti. Katru apgrozība esošo latu kads vai kadi bija aizņēmušies. Kamēr latu daudzums apgrozība ir stingri ierobežots, tikmēr arvalstu valūtu cirkulēšana Latvijas teritorija ir pilnīgi brīva un neregulēta. Aizņēmuma procenti, protams, tika ieskaitīti produktu un pakalpojumu cena, tapēc visus šos 20 gadus cenas un tarifi Latvija ir nemitīgi augušas, nesot nesamērīgu peļņu anonīmiem investoriem, bet iedzenot nabadzība parastos Latvijas iedzīvotajus.

Jau pirmajos Latvijas pastavēšanas gados šī laupīšanas sistēma noteica, ka produktīvs darbs realaja ekonomika tiek atmaksats lēti, cilvēki tiek parvērsti par preci, kurai jakonkurē "darba tirgū", bet nauda plūst tur, kur notiek spekulacijas, pērc-pardod operacijas, privatizacija, dažadas legalizētas krapšanas shēmas, iepriekš ieprogrammētos starptautiskos konkursos iztirgoti valsts pasūtījumi un politiskais bizness, kas faktiski ir Latvijas interešu iztirgošanu. Otrkart, jauzsver, ka reala ekonomika tika padarīta atkarīga no finanšu mahinatoriem (normali ir, ja finanšu sektors kalpo realajai ekonomikai). Līdz šai dienai visi realie un sabiedrībai nepieciešamie darbi un procesi tiek turēti atkarība no iespējas piesaistīt finanšu mahinatorus, protams, uz šo mahinatoru noteikumiem. Tatad Latvijas atpalicība, nabadzība, demografiska katastrofa un resursu izpardošana bija ieplanota un ieprogrammēta jau 1990. gadu sakuma. Šadu politiku atbalstīja visi politiskie spēki. Tas jau no iesakuma bija viņu bizness, kas saucas Latvijas interešu iztirgošana. Tagad šie politiķi ir sadalījušies dažadas partijas, lai manipulētu un muļķotu vēlētajus, bet viņi arvien ir pie varas.

Katrai suverēnai valstij ir tiesības patstavīgi veidot arī savu arējas tirdzniecības politiku, aizsargat iekšējo tirgu, atbalstīt savus ražotajus, veidot un uzturēt infrastruktūru, noteikt savu nodokļu un budžeta veidošanas politiku. Taču, pievienojaties " Vašingtonas konsensam" un ta izpildinstitūcijam, ka SVF, PB un PTO, Latvija no šīm suverēnajam tiesībam atteicas. Jau 1990. gados nodokļu politiku un budžeta veidošanas principus Latvijas valdības saskaņoja ar SVF prasībam, katra gada mērķus ierakstot īpaša Memoranda, kuru parakstīja SVF izpilddirektors, LB prezidents un Latvijas Ministru kabineta priekšsēdētajs (man šo memorandu kopijas ir majas). Ar to arī izskaidrojams, kapēc Saeimas un valdības lēmumi neatspoguļo pirmsvēlēšanu solījumus tautai, bet tiek slepus saskaņoti ar starptautiskam institūcijam. Vēl detalizētaka Latvijas politikas saskaņošana sakas pēc visu partiju koleģiala lēmuma Latviju iekļaut Eiropas Savienība uz diskriminējošiem noteikumiem. Nu bija jasaskaņojas ne tikai ar Vašingtonas, bet arī ar Briseles ierēdņiem un, protams, šadu saskaņojumu rezultati allaž bijuši arvalstu investoru, ne Latvijas interesēs.

Lai gan tas nav atspoguļots "Vašingtonas konsensa" 10 punktos, šī vienošanas paredz pievienošanos arī neskaitamam citam globalam institūcijam un līgumiem: SVF, PB, PTO, Kioto protokols, autortiesību līgums u.c. Katra šada institūcija vai līgums nozīmē saistības, noteikumu ievērošanu, iemaksas, atskaites, slepenus darījumus, kontroli, paradus, atkarību. Tam nav nekadas saistības ar demokratiju vai Latvijas pilsoņu interesēm, jo ne jau Latvijas politiķi nosaka šo institūciju prioritates. Politiķi šaja dalība saskata vien iespēju iekļūt "globalaja elitē" un gūt kadu personīgu labumu no Latvijas interešu iztirgošanas.

Reformas, reformas, reformas

Mūsdienu Latvijā nekas nav veidots, rēķinoties ar mūsu vajadzībām, mūsu plāniem, mūsu interesēm un ar mūsu speciālistu smadzenēm. Cik vien atceramies, nemitīgi bijušas kādas ārvalstu aģentūru ievestas reformas. Piemēram, es pats biju liecinieks, kā veselības aprūpes sistēmas reformu projektu pēc priekšā likta parauga sarakstīja bars ārvalstu studentu (PB projekta ietvaros), un pēc tam šī koncepcija tika pārtulkota birokrātizētā latviešu valodas žargonā. Reformas tika veiktas ar aprēķinu, lai šo nozari komercializētu un padarītu par peļņas avotu ārvalstu korporācijām, piemēram, zāļu un medicīnas tehnoloģiju firmām. Latvijas valsts par šo reformu ārvalstu "speciālistiem" samaksāja milzīgu naudu, un nu mums ir viena no dārgākajām un neefektīvākajām veselības aprūpes sistēmām pasaulē. Līdzīgi tika "reformēta" arī izglītības sistēma, sociālā joma, zinātne, visa valsts pārvalde, atsevišķas tautsaimniecības jomas un nozares, piemēram, cukura ražošanas nozare un zvejniecība. Bet nu vēl tiek bīdīts politiskais pajoliņš, Sorosa marionete V. Zatlers, kam galvā sakāpusi 28. maija slava, ar savu "reformu partiju".

Ja valsts atsakās no savu nozaru attīstības un atbalstīšanas, bet ieslēdz zaļo gaismu ārvalstu finanšu interesēm, tad ir tikai likumsakarīgi, ka valsts nonāk ne tikai ārējā atkarībā, bet arī tiek burtiski nopirkta. Tāpēc nav jābrīnās, ja gandrīz visa tirdzniecība, banku sektors, apdrošināšana jau sen pieder anonīmiem ārvalstu akcionāriem, tiek masveidīgi izpirkta zeme, dabas bagātības un meži. Nonācis tik tālu, ka faktiski vienīgais veids, kā turpināt kādu saimniecisku aktivitāti, ir pārdoties ārzemniekiem, iesaistīties kādā ārvalstnieku projektā vai piesaistīt ārvalstu fondus un pildīt šo fondu savtīgos noteikumus. Precīzu datu nav, bet tiek lēsts, ka ārzemniekiem jau pieder vairāk nekā 70% Latvijas resursu. Kam pieder resursi, tie arī nosaka, kā šie resursi tiks izmantoti, kā arī gūst no šiem resursiem peļņu.

Rietumu biznesa praksē pagājušā gadsimta beigās tika izgudrots mehānisms, kā maksimizēt korporāciju peļņu. Šo koncepciju nosauca par "akcionāru vērtības maksimizēšanu" (Shareholders Value Maximization). Anglosakšu zemēs korporācijas teorētiski pieder akciju īpašniekiem, kuri šīs akcijas brīvi pērk un pārdod biržās, t.i., spekulē, lai gūtu peļņu. Tāpēc akcionāru sastāvs nemitīgi mainās. Faktiski korporācijas pārvalda nevis to īpašnieki, bet darbā pieņemts izpilddirektors vai pārvaldnieks, kurš veido savu komandu un birokrātisko aparātu. Akcionāru vērtības maksimizēšana nozīmē, ka izpilddirektora, viņa komandas vai valdes alga un prēmijas atkarīgas no peļņas, ko saņem akcionāri vai no korporācijas akciju kapitalizācijas biržā. Bet mainīgie akcionāri savukārt ir ieinteresēti ātrā un maksimālā peļņā. Viņus neinteresē konkrētā uzņēmuma nākotne ilgā perspektīvā, bet tikai tas, cik lielas dividendes vai summu no akciju pārdošanas viņi var saņemt jau tagad, lai pēc tam to varētu ieguldīt varbūt pavisam citā uzņēmumā vai spekulatīvos vērtspapīros.

Ko tas nozīmē uzņēmumam? Lai gādātu maksimālu un ātru peļņu akcionāriem, jāsamazina izdevumi, piemēram, jāsamazina strādnieku algas, jāsamazina strādnieku skaits, jāizmanto nekvalitatīvas izejvielas vai surogāts, nav jāiegulda uzņēmuma attīstībā, pētniecības darbos un infrastruktūrā, jāliedz darbiniekiem sociālās garantijas, jāatbrīvojas no arodbiedrībām, kas varētu cīnīties par darbinieku interesēm, jāiesaistās finanšu mahinācijās, jāizvairās no nodokļiem (reģistrējoties vai atsevišķas operācijas reģistrējot ofšoros) vai arī uzņēmums vispār jāpārceļ uz citu valsti, kur lētāks darbaspēks, zemāki nodokļi, zemāki sociālie un vides standarti.

Shareholders Value Maximization tagad ir oficiālā biznesa prakse Rietumos, lai arī tā bieži vien noved pie korporāciju bankrota, kā tas nesen notika ar trijām ASV automobiļu ražošanas korporācijām. Liela kādreizējo korporāciju daļa vispār atteikusies no ražošanas, bet nodarbojas ar subkontraktoru līgšanu un finanšu mahinācijām. Piemēram, kādreiz tik vareno ASV korporāciju General Electric Latvijā mēs pazīstam kā GE Money banku. Kad Latvijas politiķi par savas politikas stūrakmeni pasludinājuši ārvalstu investoru piesaisti, tad mums jāzina, ka runa ir tieši par tādiem laupītājiem un spekulantiem, kam interesē tikai maksimāla īstermiņa peļņa.

Latvijā ļoti reti iegājuši tādi investori, kas no nulles radījuši kādu ražotni, kurā par cilvēka cienīgām algām nodarbina vietējos strādniekus. Ja arī bijuši, tad ātri vien aizvākušies prom, jo Latvijā radītā vide nav labvēlīga ražošanai, bet tikai spekulācijām. Tāpēc lielākā investoru daļa ieinteresēta tikai lēti sagrābt kaut ko gatavu vai resursus, lai pēc tam tos izlaupītu, kapitālu savāktu savos ofšor kontos un pazustu tālēs zilās. Tieši šis kontingents, pateicoties "Vašingtonas konsensa" noteikumiem, ir galvenie Latvijas politiķu klienti.

Tagad, kad Latvija likumsakarīgi iegrābusies lielos parādos, Dobrovska valdība ir nobriedusi spert nākamo likumsakarīgo soli: izpārdot ārvalstu laupītājkorporācijām visu, kas vēl palicis mūsu sabiedrības pārziņā: sakaru uzņēmumus, Latvenergo, Latvijas Dzelzceļu, Latvijas mežus, ostas, namu pārvaldes, ceļus, komunālos uzņēmumus, zemi, dabīgo izrakteņu vietnes, ūdeņus, kultūrceltnes, pārējos pašvaldību objektus.

Novēršot uzmanību ar skaļu kampaņu pret vietējiem "oligarhiem", Dombrovska valdība gatavo visas Latvijas izpārdošanu starptautiskajiem oligarhiem. Lai arī cik izpatīkošas un mazspējīgas bijušas opozīcijas partijas un "Vienotības" valdības partnere ZZS, acīmredzot, tās tomēr nebija gatavas pilnīgi pievienoties Dombrovska ekstrēmistiskajam plānam. Tāpēc, lai šīs partijas iebaidītu, noliktu pie vietas vai vispār izspiestu no politiskā teātra skatuves, bija nepieciešama "Maijpuķīšu revolūcija".

To pateicis, vēlos uzsvērt, ka man nav īpašu ilūziju par opozīcijas partijām vai ZZS. Kā tūlīt pēc ievēlēšanas izteicās jaunais prezidents Andris Bērziņš, mierinādams savus oponentus, "mēs visi ejam vienā virzienā". Labāk pateikt nevarēja. Tas nozīmē, ka arī opozīcija nav padomājusi par citu politiku un būtībā ir gatava sekot Dombrovska plānam, taču ne jau tik strauji, atklāti un brutāli. Opozīcija grib neiespējamo gan Latviju izpārdot, gan pēc tautas draugiem izskatīties. Tā piekrīt, ka sunim aste noteikti jānocērt, tikai grib to cirst pa nelieliem gabaliņiem.

Latvieši ir pārdzīvojuši dažādus laikus, un vienmēr, kad vien pastāvošā sistēma bijusi daudz maz jēdzīga, izrādījuši apbrīnojamas spējas. Vienalga, vai tā bija brīvlaišana pēc dzimtbūšanas atcelšanas, revolūcijas, kari, sabiedriskās iekārtas maiņa, izsūtīšana uz Sibīriju, bēgšana uz Rietumiem vai piespiedu kolektivizācija, latvieši allaž spējuši piemēroties, izrādīt fantastisku sīkstumu, dzīvotgribu, atjautību un arī sekmes. Vēsturē zināmi tikai divi periodi, kuros latvieši nīkuši un izmiruši: vācu muižniecības zelta laiki no Ziemeļu kara līdz XIX gadsimta pirmajai pusei un "brīvā tirgus" sistēmas triumfs, ko mēģinām pārdzīvot tagad.

Tā ir milzīga traģēdija, ka tieši šajos 20 gados, kad Latvija ir juridiski neatkarīga valsts, mūsu tautā nav organizējušies veselīgi spēki, kas spētu un gribētu sabiedrību mobilizēt savas valsts attīstībai labvēlīgas politikas īstenošanai. Kāda varētu būt šī politika, mēģināšu ieskicēt raksta otrajā daļā.

Par pastāvošā režīma plāniem, manuprāt, labi informējis LB prezidents Ilmārs Rimšēvičs: Latvijas tautsaimniecība krustcelēs: ja ne tagad, tad kad? Tātad nekā jauna tikai tā pati griešana, genocīds un akla sekošana globālo institūciju diktātam.

Ja „Titānika" grimst, tad prātīgi cilvēki raugās pēc glābšanas laivas un līdzekļiem, kas varētu kalpot kā glābšanas veste. Otrs mērķis ir aizirties pietiekami drošā attālumā, lai grimstošā kuģa radītais vilnis glābšanas laivu neapgāztu un neierautu dzelmē.

Latvijas gadījumā laikus jārūpējas, lai mēs nepaliktu zem brūkošās sistēmas drupām. Otrkārt, jāgādā, lai mēs paši spētu izdzīvot pēc tam, kad līdzšinējās starptautiskās tirdzniecības saites pārstās darboties. Tātad gan valsts, gan individuālā līmenī jārada pārtikas un citu pirmās nepieciešamības preču rezerves laikam, kāds būs nepieciešams, lai mēs šos resursus spētu ražot paši. Līdz tam īstenojama intensīva importa aizstāšanas politika.

Disfunkcionālo saišu saraušana nozīmē, ka Latvijai jāatsakās no „Vašingtonas konsensa" noteikumiem, SVF un ES diktāta, kā arī vairākām citām saistībām, kas aprij mūsu resursus, piemēram, oglekļa kvotu tirdzniecības, oglekļa nodokļa maksāšanas un Kioto protokola noteikumu ievērošanas, militārām un finansiālām saistībām pret NATO, dalības starptautiskajā autortiesību līgumā, starptautisku konkursu izsludināšanas gadījumos, kad attiecīgos darbus varam veikt paši, valsts mežu izīrēšanas skandināvu firmām u.c. Jo esam nonākuši tādā galējībā, ka pat savus nacionālos simbolus (karogu, naudu, pases, akcīzes markas u.c.) pasūtinām ārzemēs un par to maksājam ar valūtu.

Latvijā pilnīgi aizliedzama ofšoros reģistrētu uzņēmumu darbība un citas nodokļu nemaksāšanas shēmas. Un pats par sevi saprotams, ka jāatsakās no nodoma izpārdot Latvijai piederošos īpašumus, zemi, mežus un infrastruktūru, jo šie resursi būs ļoti nepieciešami mums pašiem, no tiem atkarīga mūsu izdzīvošana. Šai sakarā katrs var pievienoties vietnē ManaBalss ievietotajai iniciatīvai, kas pieprasa atteikties no Latvijas uzņēmumu izpārdošanas plāniem.

Tēlaini izsakoties, jāaizdrīvē visas sūces, kas draud nogremdēt mūsu nacionālo kuģi un jāievēro princips: visu, ko varam saražot paši, ražojam paši.

Lai varētu rīkoties valstiski, jāatjauno Latvijas suverenitāte

Lai gan līdzšinējās valdības pacentušās parakstīt visas iespējamās starptautiskās saistības, no kurām lielākā daļa mums tikai kaitējušas, Latvija arvien ir starptautiski atzīta valsts, kuras Satversmē arvien rakstīts, ka Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika un Latvijas valsts suverenā vara pieder Latvijai tautai. Šos konstitucionālos principus atliek īstenot dzīvē.

Jā, tā saucamā starptautiskā sabiedrība mūs par to nosodīs, bet mums ir labi argumenti savas suverenitātes atgūšanai:

sekojot SVF un ES noteikumiem, ir demontēta Latvijas nacionālā ražošana un infrastruktūra ir sabrukuma stadijā;

notikusi sen nepiedzīvota demografiska katastrofa un valsts depopulacija;

līdzšinējas politikas turpinašana nozīmēs mērķtiecīgu genocīdu pret Latvijas tautu, kas ir starptautiski sodams noziegums.

Lai ko runa sveši ļaudis, ne viņiem te dzīvot, un neviens mūs nevar piespiest turpinat brīvpratīgu pašnavību, lai iztaptu kaut kadiem globalajiem oligarhiem un citam savtīgam interesēm. Japievienojas „ANO Starptautiskajam paktam par ekonomiskajam, socialajam un kultūras tiesībam", kura noteiktas katras tautas tiesības „brīvi noteikt savu politisko statusu, brīvi nodrošinat savu ekonomisko, socialo un kultūras attīstību". Savu mērķu sasniegšanai katrai tautai ir tiesības „brīvi rīkoties ar savam dabas bagatībam un resursiem".

Latvija ir finanšu kara stāvoklī

Latvijai draudzīgais amerikaņu finansists un ekonomikas vēsturnieks Maikls Hadsons 8. jūlija intervija SVF nosauca par „ekonomisko karatavu bendi" (IMF the Economic Hangman) un SVF politiku pret vairakam ES dalībvalstīm salīdzinaja ar karu karu ar finanšu ieročiem. Jau iepriekš Hadsons noradījis, ka visnežēlīgak šie finanšu kara ieroči vērsti tieši pret Latviju.

Tas nav poētisks salīdzinajums, bet visīstakais karš, vēl efektīvaks un navējošaks par militaru invaziju. Latvijas zaudējumi šaja kara jau sen parsnieguši zaudējumus Pirmaja un Otraja pasaules kara, kopa ņemot. Ja Islande noraidījusi savas valsts izlaupīšanu ar starptautisko baņķieru rokam, ja Grieķijas un Spanijas tautas nepagurdamas cīnas pret finanšu laupītajiem, tad Latvija šos laupītajus ir labpratīgi ieaicinajusi, viņu ielikteņus sasēdinajusi sava valdība un brīvpratīgi spēlē pēc viņu diktētiem noteikumiem. Nekritiska sadarbība ar finanšu laupītajiem (pakļaušanas „Vašingtonas konsensa", SVF, PB, ES noteikumiem u.c.) izradījusies nesalīdzinami graujošaka par 1939. gada bazu līgumu un 1940. gada okupaciju!

Latvijas Satversmē ir panti, ka rīkoties militaras agresijas gadījuma, bet nav pantu, ka rīkoties finanšu kara gadījuma. Tapēc mums tagad radoši javienojas par nepieciešamo rīcību un šī stratēģija japielago Satversmes garam. Tuvakaja nakotnē noteikti jaizstrada pilnīgaka un līdzsvarotaka Satversme, kas orientēta uz visparēju labklajību un interešu harmoniju.

Kara stavoklis ir arkartas stavoklis, kura jarīkojas atbilstoši kara stavokļa likumiem. Kad ASV pieteica karu Lielajai depresijai, prezidents Rūzvelts pieprasīja arkartas pilnvaras, kas viņam ļava valdīt ar dekrētiem un pavēlēm. Līdzīgi 1930. gados rīkojas arī Latvijas prezidents Karlis Ulmanis. Manuprat, līdzīgi jarīkojas arī tagad. Tikai kas jadara, lai Latvija ieceltu tadu krīzes parvarēšanas kabinetu ar arkartas pilnvaram?

Pēdējas Godmaņa un sekojošo Dombrovska valdību mērķis bija Latviju iedzīt vēl dziļaka krīzē un parados, lai pēc tam visu lēti izpardotu t.s. arvalstu investoriem. Nav ievērots, ka kada no partijam būtu šim pašnavnieciskajam kursam nopietni pretojusies. Domstarpības bijušas tikai par tempu un griešanas dziļumu. Tapēc uz partijam paļauties nevaram. Vēl jo vairak tapēc, ka neviena partija nav par savu mērķi izvirzījusi Latvijas izvešanu no krīzes un atveseļošanu (Dombrovskis ar kompaniju pat aizsapņojies, ka viņi Latviju jau esot izveduši no krīzes, taču grūti saprast, ko viņi ar to doma).

Iniciatīva izveidot krīzes parvarēšanas kabinetu ar arkartas pilnvaram varētu nakt no jaunā prezidenta Andra Bērziņa, kurš jau pacenties izrādīt dažus tautai draudzīgus žestus. Taču pat gadījumā, ja prezidents patiešām nolemtu kaut ko darīt Latvijas labā, ar viņa iniciatīvu un stāju vien nepietiktu. Ja prezidents šādos centienos būs viens, viņu vienkārši nories, diskreditēs vai novāks. Tāpēc nepieciešams visas sabiedrības spiediens, kas var izpausties gan kā masu manifestācijas ar konkrētām, skaidrām prasībām, gan kā nobalsošana referendumā.

Šādam referendumam būtu jāietver vismaz šādi Latvijas attīstībai svarīgi jautājumi:

-   līdzīgi islandiešiem jāatsakās uzņemties baņķieru safabricētos parādus;

-        jāatsakās no tām saistībām un solījumiem, kuras nosauktās valdības slepus no tautas devušas SVF un EK;

-   jāizmeklē t.s. zviedru banku un Parex pārņemšanas afēra, sadalot atbildības;

-        jāpieprasa krīzes pārvarēšanas kabineta iecelšana ar ārkārtas pilnvarām, kura darbības laikā Latvijas likumi mūsu teritorijā būtu prioritāri, respektīvi, uz nenoteiktu laiku līdz krīzes pārvarēšanai tiktu apturēta ES un citu starptautisko nolīgumu darbība Latvijas teritorijā. Līdz Latvijas tautsaimniecības atveseļošanai jāizsludina arī ārējo parādu maksāšanas moratorijs.

Pēdējie nosacījumi ir ļoti svarīgi tāpēc, ka ES, SVF un līdzīgi noteikumi ierobežo vai pat pilnīgi paralizē Latvijas iespējas pieņemt patstāvīgus lēmumus savas valsts glābšanai.

Jālikvidē politisko partiju tirgus

Kā jau esmu aprādījis rakstā „Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību", esošā politisko partiju sistēma nav tautas gribas īstenošanas instruments. Partijas ir tikai politiskā biznesa grupas, caur kurām tie, kam ir daudz naudas, nopērk sev vēlamo politiku. Līdz ar to demokrātijas vietā Latvijā izveidojusies finanšu ekonomisko grupējumu naudas vara. Esošās partiju un vēlēšanu sistēmas neatbilstību Satversmei uzsvēris arī Videvuds Ārijs Lapsa rakstā „Izvair īsimies no politiskā vēža".

Lai atjaunotu izvēles iespēju un noteiktu skaidru ievēlēto pārstāvju atbildību, nepieciešams atgriezties apmēram pie tādas kandidātu izvirzīšanas un ievēlēšanas kārtības, kāda pastāvēja 1990. gada Augstākās padomes vēlēšanās: 1) kandidātus no sava vidus brīvi izvirza attiecīgā vēlēšanu apgabala iedzīvotāji; 2) kandidātu programmas bez maksas publicē vietēja prese, nodrošinot arī vienota standarta programmas plakātus sabiedriskās vietās; 3) sabiedriskās telpas par pašizmaksas cenu nodrošina kandidātu tikšanos ar vēlētājiem. Papildus nosakāma skaidra attiecīgā vēlēšanu apgabala iedzīvotāju iespēja savu deputātu atsaukt, kā arī līdzsvars starp galvenajiem varas atzariem: lēmējvaru, izpildvaru un tiesu varu. Līdz ar to deputāti kļūs atkarīgi no saviem vēlētājiem, nevis naudas grupējumiem. Prezidents, protams, ievēlams visai tautai un viņam piešķiramas pilnvaras patstāvīgi veidot izpildvaru. Arī tiesneši ievēlami vispārējās vēlēšanās (skat. jau minēto rakstu „Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību").

Finanšu jomas nacionalizācija

Tā kā pret Latviju vērsti tieši finanšu ieroči, svarīgi ir pirmām kārtām atgūt kontroli pār Latvijas finanšu jomu un banku sistēmu. Vispirms maināmi Latvijas Bankas statūti, šo iestādi pakļaujot valdībai (faktiski nacionalizējot), statūtos paredzot tautsaimnieciskus uzdevumus, tai skaita tautsaimniecības kreditēšanu. Atjaunojams Latvijas Bankas filiaļu tīkls Latvijas novados.

Otrkart, tautsaimniecības nozaru un uzņēmumu kreditēšana iesaistama Hipotēku banka, kurai beidzot japiešķir attīstības bankas statuss un uzdevumi (skat. manu gramatu „Hipotēku banka vakar, šodien, rīt: attīstības bankas tapšana").

Pēc t.s. zviedru banku un Parex bankas afēras vispusīgas izmeklēšanas un atbildību sadalīšanas jaatsauc darbības licence visam arvalstu bankam, jo tas nekad nav kreditējušas Latvijas tautsaimniecību un nav neviena cita argumenta arvalstu banku darbībai Latvijas teritorija. Laika perioda līdz licenču atsaukšanai šīs bankas jaapliek ar nodokli, ka arī t.s. Tobēna nodokli spekulatīvam transakcijam.

Manuprat, finanšu joma pilnīgi japakarto realas ekonomikas vajadzībam, tapēc pilnīgi janacionalizē. Sabiedriski kontrolētas bankas tapat varētu pieņemt cilvēku noguldījumus, par tiem maksat mērenus, bet stabilus procentus, ka arī sniegt finanšu pakalpojumus. Taču nav pamata finanšu joma paturēt spekulantus un manipulatorus. Protams, pašiem pilsoņi var veidot savus kredītkooperatīvus, pašpalīdzības kases un krajaizdevu sabiedrības (skat. Manu gramatu "Kooperacijas attīstība Latvija un pasaulē"). Ja arī pieļaujamas privatas bankas, tad tas varētu darboties pēc principiem, kas līdzīgi islama banku sistēmai. Kopš 1997. gada krīzes stabilu attīstību, ko neskar globala finanšu krīze, sakušas islama bankas, kuras izslēdz augļošanu un stajas partnerattiecības ar kreditējamiem uzņēmumiem, dalot gan peļņu, gan zaudējumus.

Suverēna valūta

Uz peldošiem valūtu kursiem, derivatiem un spekulacijam balstīta globala finanšu sistēma tuvojas savam loģiskajam galam. Gandrīz visas valstis ir ievilinatas parados, un vislielakie paradi ir tieši tam valstīm, kas sevi augstpratīgi dēvē par attīstītam. Uzpūstie paradi nav fiziski atmaksajami, tapēc agrak vai vēlak tie būs janoraksta. Bet mums nav jagaida tik ilgi, jo pa šo laiku varam sabrukt pavisam. Kad izveidosies jauna globala sistēma, tad arī domasim, ka un uz kadiem noteikumiem taja iekļauties, bet pašlaik mums jadoma par izdzīvošanu. Latvija ir suverēna valsts, tapēc mums ir tiesības emitēt savu suverēnu valūtu, ko varam balstīt uz saviem resursiem un valsts autoritati. Tas arvalstu valūtu rezerves, kas pašlaik kalpo par lata nodrošinajumu varam izmantot lietderīgak, iepērkot Latvijai nepieciešamos resursus un tehnoloģijas.

Pasaulē ir tikai viena valsts, kura savu importu pagaidam var apmaksat, drukajot ar neko nesegtus dolaru papīrīšus vai pat datora „emitējot" digitalus dolarus. Piemēram, pēdējos trijos gados ASV federalas rezerves šada veida emitējušas ap 20 triljoniem dolaru savas banku sistēmas glabšanai. Par šiem dolariem tiek pirkti reali resursi, un, ka teikts veca anekdotē Amerikai dolarus drukat vieglak neka arabiem un krieviem sūknēt naftu. Šī parazitara sistēma darbosies tik ilgi, kamēr vēra ņemams valstu skaits dolaru atzīs par savu rezerves valūtu un izmantos realu vērtību pirkšanai un pardošanai. Vairakas pazīmes liecina, ka dolara sistēmas mūžs var izradīties neilgs.

Eiro vispar nav īsta valūta, jo Eiropas Centralajai bankai nav tiesību kreditēt ES dalībvalstu ekonomikas, nav arī centralizētas nodokļu iekasēšanas eiro valūta. ECB tikai rada vidi privato banku peļņai.

Arabi savu importu var apmaksat, eksportējot naftu. Par naftas eksporta ietirgotajiem

dolāriem arābi var iepirkt pārtiku un citas nepieciešamās preces un resursus.

Lai gan arī Latvijas teritorijā un teritoriālajos ūdeņos ir nafta, pagaidām neesam sākuši tās ieguvi un eksportu. Tāpēc vienīgais veids, kā iegūt valūtu importa apmaksai, ir savu izstrādājumu un pakalpojumu eksportēšana. Lai kaut ko importētu, kaut kas līdzīgā vērtībā jāeksportē. Šāda sistēma bija teicami nostādīta pirmskara Latvijā, kad valūtas pelnīšanai tika organizētas uz eksportu orientētas nozares, piemēram, linu, sviesta un bekona eksports. Pirms kara Latvijai allaž bija pozitīva ārējās tirdzniecības bilance, pirmā Latvijas Republika nekad nedzīvoja uz parāda un nekad neiztirgoja ar savu zemi, nekustamos īpašumus, resursus vai cilvēkus. Latvijā nebija arī ārvalstu banku un tirdzniecība bija pašu rokās. Gluži otrādi Latvija savā attīstībā iesaistīja citu valstu, piemēram, Lietuvas un Polijas, darbaspēku, bet eksportēja tikai gatavu produkciju (izņēmumi bija tikai smagajos pēckara gados). Manuprāt, uz līdzīgu politiku mums jāorientējas arī nākotnē: suverēna valūta, plus iekšējā tirgus aizsardzība, plus valsts kreditēšana, plus līdzsvarota ārējā tirdzniecība un līdzsvarots valsts budžets. Nepabeigts 2011. gada 21. jūlijs

Zatlera Reformu partija kārtējais kolaborantu režīma PR projekts bez skaidra mērķa

я

Vispirms atskatīsimies uz Zatlera fenomena veidošanās stadijām.

Zatleru prezidenta amatam izvirzīja Tautas partija. Sākotnēji masu mēdiji prezidentu Zatleru uzņēma ar lielu neuzticību, piekasīgi un ar asu izsmieklu. Zatlers tika raksturots kā Tautas partijas oligarhu ieliktenis, žurnālisti piekasīgi izmantoja Zatlera vaļsirdīgo atzīšanos par aplokšņu ņemšanu, pildot ārsta pienākumus. Drīz vien Zatleru izsmēja pavisam atklāti un ņirdzīgi, apsaukājot viņu par "zoodārza prezidentu", "aplokšņu prezidentu" un citādāk. It sevišķi agresīvi pret Zatleru izturējās tieši Sorosa struktūras un sorosiskās noslieces žurnālisti.

Man pašam Zatlera sākotnējais stils pat patika, jo tas patīkami kontrastēja ar glumo politiķu lavierēšanu, liekuļošanu un blefošanu. Manuprāt, atklāti un brīvprātīgi atzīt aplokšņu ņemšanu, kas ir veca Latvijas (un ne tikai Latvijas) tradīcija, bija vīrišķīgi un patiesi. Es šai tradīcijā neredzu neko sliktu, ciktāl tā ir brīvprātīga pacientu pateicības izpausme, nevis izspiešana, manipulējot ar slimnieku un viņu tuvinieku bailēm. Manuprāt, no Zatlera puses tas bija atsvaidzinošs, pret vispārējo liekulību vērsts solis. Vien cilvēknīstoši sorosisti varēja kašķēties ap šo atklātības žestu un uzpūst no tā negatīvu sensāciju.

Taču diemžēl Zatlers ātri vien salūza un sāka transformēties pēc sorosītu ģīmja un līdzības. Drīz vien viņš atbrīvojās no sava atklātā vaļsirdības stila un sāka runāt tikai to, ko algoti padomnieki uzrakstījuši priekšā. Proti, arī Zatlers vairs nepauda savas domas, bet kļuva par tādu pašu glumu lavierētāju, kā citi politiķi, runāja tukši, neko skaidri nepasakot, politisko intrigu viļņus sērfoja tā, lai ne vienam neuzmītu uz varžacīm. Sorosītu organizētā "Lietussargu revolūcija" (cilvēku mobilizācija Loskutova aizstāvībai 2007. gada rudenī) manuprāt bija robežšķirtne, kad Zatlers jau pilnīgi atklāti sāka flirtēt ar Sorosa frakciju ("Jauno laiku" un citiem, kas tobrīd bija opozīcijā). Līdzīgu lomu Zatlers centās nospēlēt arī 2009. gada 13. janvāra jeb "Bruģa revolūcijas" laikā. Sorosa struktūras un to rupori Zatlera pārsviešanos uztvēra labvēlīgi un naidīgās propagandas toni krietni pieklusināja. Ja ne lielīja, tad vismaz ievēroja zināmu neitralitāti.

Lai Zatlers no sorosītu nievu objekta pārtaptu par nedalīta atbalsta objektu un pat "tautas varoni", bija nepieciešami daudz pārliecinošāki lojalitātes apliecinājumi. Šī robežšķirtne bija 2009. gada 25. septembris, kad ASV vizītes laikā prezidents Zatlers personīgi apciemoja pašu Džordžu Sorosu ( skat. Financenet materiālu "Zatlers iepazinies ar Sorosa viedokli par pasaules ekonomikas attīstību"). Par ko Zatlers vienojies ar Sorosu, kādus solījumus devis, par to vēsture pagaidām klusē, bet kopš tā datuma nav bijis neviena Sorosa struktūru un tām draudzīgās preses uzbrukuma Zatleram. Momentā tika aizmirsts gan zoodārzs, gan aploksnes, gan Zatlera patiesie izbīdītāji.

Zatlera vizītei Sorosa dzīvoklī sekoja jau konkrēti lojalitātes apliecinājumi banku pasaulei, kas ir Sorosa darbības lauciņš un tiešo interešu sfēra. Tā 2010. gada jūnijā līdz tam pasīvais Zatlers pēkšņi aktivizējās un banku lobija interesēs lika pārskatīt Saeimas jau pieņemto "Maksātnespējas likumu", ar to saminot daudzu banku pievilto kredītņēmēju cerības (skat. TVNET materiālu "Zatlers Saeimai liek pārstrādāt trīs pretrunīgi vērtētus likumprojektus").

Taču Zatlera zvaigžņu stunda bija šā gada 28. maijs, kad Zatlers nāca klajā ar ļoti pretrunīgu tekstu (skat. manu Zatlera uzrunas analīzi "Vai ir pamats priekam par Saeimas atlaišanu?") un lēmumu atlaist Saeimu. Tam sekoja Zatlera nepārvēlēšana un "Maijpuķīšu revolūcija" ar sorosītu rīkotajiem "Oligarhu kapusvētkiem". Pārvēlēšanas zaudējušo Zatleru pie Saeimas ar maijpuķītēm apsveica tās pašas Sorosa aktīvistu struktūras, kas vēl nesen bija viņu demonizējušas. Tādas, lūk, brīnumainas transformācijas: no apsmieta "zoodārza prezidenta" līdz tautas saulvedim un augstākajai cerībai.

Ja prezidenta Zatlera salaušana un transformācija par 180 grādiem liecina par šā politiskā spēlmaņa mīksto mugurkaulu un vājo raksturu, tad saprotams arī, kā uz šo vājas gribas cilvēku iedarbojas pastiprinātie masu mēdiju slavinājumi un straujā bīdīšana uz augšu. Jā, Zatlera galviņa apreibusi no pēkšņajiem un vieglajiem "panākumiem". Kā saka tautā "slava sakāpusi galvā". Tāpēc nav jābrīnās, ja šis cilvēks faktiski sācis kāpt pa personības kulta stāvajām kāpnēm un pat savu partiju nosaucis savā vārdā. Ar to arī Zatlera fenomens bīstams, ka viņš, kalpojot savas personības un iedomātās varas kultam, būs gatavs, tēlaini izsakoties, kāpt pār līķiem. Slavaskāre taču padara aklu un viegli manipulējamu.

Vēl viens stimuls "kapšanai par līķiem" varētu būt Zatlera sievas ambīcijas. Lilitai ta iepatikusies bezrūpīga un TV kameru dokumentēta galma dzīve, arvien jauni un dargaki iedomata prestiža aksesuari un iespējas tērēt tautas naudu savam iegribam, ka viņa varētu būt viens no Zatlera kulta dzinējiem. Tas varētu būt klasiskais gadījums, kad augstu amatu ieņēmušu bezrakstura vīru regulē un bīda viņa alkatīga sieva.

Ja, slava dara aklu un viegli manipulējamu, tapēc nav jabrīnas, ja šis apmatais politiskais pigmejs, kas sevi iztēlojies par gigantu, tik viegli ļaujas slīpētu polittehnologu shēmam, dibinot jaunu partiju, kurai nav neviena konkrēta valstiska mērķa. Izlasiet uzmanīgi Zatlera Reformu partijas "Manifestu" jeb 10 principus, un jūs sapratīsiet, ka tas ir tikai abstraktas, visparējas frazes, kadas Latvijas politika visadi locītas un deldētas jau gadu desmitiem. Neviena konkrēta, izmērama, atbildīga mērķa tikai tukšas frazes!

Vienkarši, skaidri un vienadi spēles noteikumi visiem bez izņēmuma.

Parvalde tikai tada, kas nepieciešama cilvēku vajadzību nodrošinašanai — maza un praktiska. Ta strada konkrētam mērķim un rezultatam, kas attaisno tas pastavēšanu.

Tiesu vara ir neatkarīga, atra un taisna. Tiem, kas vainīgi, no atbildības neglabties.

Spēcīgas ģimenes un kopienas ir attīstības, solidaritates un valsts nakotnes stūrakmens. Kur cilvēki paši var lemt un izdarīt, tur ierēdņa starpniecībai nav jabūt.

Par savu un bērnu labklajību un veselības aprūpi nodokļu maksataji lemj atbildīgi un patstavīgi.

Veselīga ekonomika ar stingru naudas disciplīnu un efektīvu valsts atbalstu ir pamats pensiju un pabalstu sistēmas ilgtspējai. Nodokļiem jabūt saprotamiem un samaksajamiem.

Eiropas mēroga konkurētspējīga izglītība ir viegli pieejama un lietderīga ka jauniem, ta veciem.

Pilsoņu iniciatīvas un referendumi ka pašvaldības, ta valsts līmenī virza attīstību un īsteno iedzīvotaju gribu, ne šauru grupu intereses un vienošanas.

Godīga konkurence un vienadi noteikumi Latvijas zemniekiem un uzņēmējiem gan Latvija, gan Eiropa ir valsts nacionalas intereses.

Visi ir mūsējie, kas stav un krīt par Latvijas valsti, tas cilvēkiem un goda latviešu valodu.

Ko no tadas partijas var gaidīt? Tikai tas pašas vecas politikas klonēšanu, bezmērķīgu lavierēšanu globalo oligarhu regulētajos dzungļos.

2011. gada 22. jūlijs

Politisko pīlīšu pūtēji un tautas nākotne

"Leksim bedrē, leksim bedrē, Redzēs, kas mūs ārā vilks?"

/Imants Ziedonis/

Tikko noticis tautas referendums, kura nepilni 50% vēlētaju atbalstīja iniciatīvu atlaist 10. Saeimu. Ka šo notikumu vērtēt?

Protams, nekadu mīlestību 10. Saeimas darbība sabiedrība neradīja, tikai pēc SVF un EK komandas grieza budžeta izdevumus, likvidēja darbavietas, mazinaja algas, pensijas un pabalstus, cēla nodokļus, grūda valsti vēl dziļaka krīzē un parados. Taču ne jau šī drūma realitate tika uzdota par iemeslu Saeimas atlaišanai. Gluži otradi V. Zatlers sava leģendaraja 28. maija uzruna apgalvoja tieši pretējo (citats):

„Jaunaja Saeima bija vairak neka 60% jaunu seju. Cilvēki, kas vēlējas būs aizrautīgi un ar degsmi kalpot Latvijai. Daudz kas labs ir paveikts kopš ta brīža. (..) Mūsu valstī ir panakums. Mēs trīs gadu laika, izmisīgi cīnoties, brīnumaina karta esam parvarējuši ekonomisko krīzi, esam ka paraugs citam valstīm apņēmības paraugs, rīcības paraugs, rezultata paraugs."

Tad kapēc tomēr tika nolemts atlaist Saeimu, kura, pēc Valsts prezidenta vardiem, krīzi parvarējusi, tik daudz laba paveikusi un citam valstīm par paraugu kalpojusi? Vai tiešam tapēc, ka neapstiprinaja tiesnesi Judinu, kurš tagad sekmīgi iekļavies "Vienotības" rindas?

Pirmkart, iniciatīva atlaist Saeimu nenaca no sabiedrības un nebija tautas mērķtiecīgu aktivitašu rezultats. Iniciatīvu atlaist Saeimu 28. maija uzņēmas cilvēks, kurš četrus gadus visai necili tikai tēlojis Latvijas prezidentu. Visai ticamas ir aizdomas, ka galvenais šīs iniciatīvas stimuls bija V. Zatlera bailes, ka viņš varētu tikt neparvēlēts un līdz ar to skarbi beigtos bezrūpīga muļķa laišana, uzpūderēta pozēšana kameru priekša, tukšu fražu malšana un grezna dzīvošana pie siles uz tautas rēķina.

Otrkart, 10. Saeimas atlaišana ne mazaka mēra negarantē, ka 11. Saeima būs labaka. Partiju finansēšanas un vēlēšanu noteikumi arvien tie paši, PR aparats un mēdiji tie paši, vēlētajiem arvien liegts izvirzīt kandidatus no sava vidus, nekada jauna organizacija ar alternatīviem mērķiem vēl nav radusies.

Taču skaidrs ir viens: līdzšinēja partiju un vēlēšanu sistēma ir pieradījusi savu disfunkcionalitati, ta nekalpo ne valstij, ne tautai, tatad nav jēgas zaudēt laiku un lolot ilūzijas, bet javeido cita.

Anti-oligarhijas krustneši

Jaunas organizacijas imitaciju, šķiet, mēģina uzburt jau minētais V. Zatlers, kura darbības analīzi vēl pirms Zatlera Reformu partijas (ZRF) dibinašanas veicu raksta "Zatlera Reformu partija kartējais kolaborantu režīma PR projekts bez skaidra mērķa". Partijas dibinašanas kongresa norise manas prognozes tikai apstiprinaja. Delegatu runas vispar nejuta nekadas saistības ar Latvijas realitati un veicamajiem uzdevumiem. Acīmredzot, delegati pilnīgi pievienojas Zatlera apgalvojumam, ka krīze jau ir parvarēta un vairs nav nekadu valstisku izaicinajumu, ja neskaita nu jau nodrillētos saukļus par visaptverošo oligarhu ietekmi politika.

Vēl jo kuriozak šie saukļi skan, ja atceras, ka paša V. Zatlera iebīdīšana politika varbūt ir visspilgtakais piemērs, kad patiešam vietējie oligarhi zoodarza vienojas par šķietami nevarīgas, patstavīgi domat nespējīgas, viegli vadamas personas izvirzīšanu atbildīgam amatam . Un viņi (t.i., "oligarhi") būtība nekļūdījas, tikai iznaca ta, ka Zatleru saka vadīt pavisam citi, daudz ietekmīgāki oligarhi.

ZRF priekšsēža valdes un partijas dokumentu apstiprināšanas procedūra (tikai viens priekšsēža kandidāts, kura ieteikto valdi delegāti apstiprināja gandrīz bez debatēm) liecina, ka šis viegli vadāmais "līderis" savā partijā pulcinājis tikpat viegli vadāmus ierindniekus pelēku konformistu masu bez jelkādas iniciatīvas vai personības iezīmēm (no viņiem dažus pazīstu personīgi kā sīkus avantūristus, piemēram, odiozo muldētāju un blēdi Ilmāru Drulli u.c.). Liela bezdarba un nabadzības apstākļos piesaistīt pakalpīgus gribētājus "izsisties politikā un tikt pie siles" nav liela māksla. It sevišķi tad, ja gandrīz visi masu mēdiji iesaistījušies šāda pret oligarhiem vērsta krusta kara mobilizācijā. Par to, ka šī teatrāla farsa stilā ieturētā kampaņa iecerēta tieši kā krusta karš, liecina arī ZRP pieņemtā krustnešu emblēma.

Latvijas modelim ir globāli pasūtītāji

Kā jūs domājat, pa kuru laiku V. Dombrovskis paguvis uzrakstīt grāmatu „Kā Latvija pārvarēja finanšu krīzi"?

Es pats esmu astoņu grāmatu autors, tāpēc zinu, cik no cilvēka dzīves paņem grāmatas sarakstīšana. Lai arī Dombrovskis ir par mani krietni jaunāks, līdz šim viņš nebija pazīstams kā rakstnieks. Esmu pārliecināts, ka viņa dienaskārtība rakstīšanai daudz laika neatstāj, tāpēc ne jau viņš ir patiesais grāmatas autors, bet gan kāda "spoku vai ēnu skribelētāju" komanda Andersa Aslunda vadībā, kura turklāt operatīvi sagatavojusi arī grāmatas tulkojumu angļu valodā (vai varbūt otrādi tulkojumu no angļu valodas?).

Kā jau aprādīju rakstā "Eiropai uzspiež pašnāvību, par piemēru norādot uz Latvijas modeli", Latvijas "krīzes pārvarēšanas" modelis tiek uzspiests arī citām ES dalībvalstīm un pat aiz Eiropas robežām, piemēram, ASV. Tā kā lielākā pasaules daļa Baltiju neatšķir no Balkāniem (atcerēsimies ASV prezidenta Buša runu un neseno ziņu ASV presē, ka Latvija 2014. gadā gatavojas iestāties ES), tad šāda blēņu grāmata, kuru lasot nosarktu pat Hitlera propagandas ministrs Gēbelss, var tikt visai veiksmīgi izmantota pasaules muļķošanai. Ja Hitlera propagandas ministrijā strādātu Dombrovska un Zatlera kuratori, Vācija varbūt uzvarētu II pasaules karā. Tāpēc tā nav nejaušība, ka tieši tajā brīdī, kad ASV republikāņi un Obamas administrācija pieteikusi ASV budžeta un sociālo programmu griešanu un uzsākta diskusija par parāda griestu pacelšanu, vizītē ASV tika uzaicināts arī mūsu Dombrovskis ar savu brīnumu grāmatu, kurā mēģināts iegalvot, ka ekonomiku var atveseļot, to finansiāli nožņaudzot un ielienot vēl lielākos parādos.

Varbūt tādas blēņas kādu laiku var iestāstīt visai aprobežotajam Amerikas patērētājam, kas par Latvijas realitāti neko nezina, bet kā vērtēt "Vienotības" propagandas meistaru nekaunību, radio viļņos ik pēc stundas palaižot šādas pīles un iluzionisma trikus (seko reklāmas teksta citāts)?

"Pirmais. Pēdējos 15 mēnešos Latvijā atjaunotas vairāk nekā 50 tūkstoši darba vietas, šī gada maijā sasniedzot visstraujākos bezdarba samazinājuma tempus Eiropā. Otrais. Latvijā ir sākusies ražošanas izaugsme. Tādās būtiskās nozarēs kā farmācija, kokrūpniecība un datortehnoloģiju ražošana pat ir pārsniegusi agrākos apjomus. Trešais. Ir sācies straujš un valsts izaugsmei būtisks, svarīgs Latvijas preču un pakalpojumu eksporta apjoma pieaugums, šī gada pirmajos mēnešos pārsniedzot trīs miljardus latu.

Tik daudz mēs neesam eksportējuši nekad Latvijas vēsturē, ne treknajos gados, ne Ulmaņa laikos."

Kā jau to korekti aprādījis NRA žurnālists Juris Paiders rakstā "Maģiskie skaitļi un valdības nopelni", realitāte ir gluži pretēja šajā propagandas reklāmā aprakstītajai.

Ja gribētu īsi vērtēt apvienības "Vienotība", Dombrovska kabineta un Valsts prezidenta Zatlera darbības rezultātus, tad realitātei tuvāks vēstījums būtu šāds:

Dažos gados likvidēts vairāk nekā 100 000 darbavietu, valsts parāds vairāk nekā pieckāršots, būtiski samazinātas strādājošo algas un pabalsti, uzskrūvēti nodokļi un cenas, pasliktināti jau tā katastrofālie demogrāfiskie rādītāji, tūkstošiem jaunu cilvēku devušies ekonomisko bēgļu gaitās, vairāk nekā kritisks bezdarba līmenis jauniešu vidū, sasniegts kopš 2008. gada (pirmskrīzes perioda) nepieredzēts ārējās tirdzniecības deficīts, radot priekšnoteikumus jauniem ekonomikas nobrukumiem un katastrofām, sagatavota Latvijas uzņēmumu un resursu izpārdošana ārzemniekiem par bankrota cenām. Taču saglabāta režīma stabilitātes bāze uzpūstais ierēdņu aparāts.

Es nezinu, cik var uzticēties sabiedriskās domas izpētes aģentūrām, kuras mūs apgādā ar partiju reitingiem, gan, šķiet, ar savu darbību cenšas sabiedrisko domu arī formēt. Ja tomēr var uzticēties to sniegtajiem skaitļiem, samērā liela Latvijas sabiedrības daļa pauž atbalstu manis aprakstītajiem kolaborantiem, hameleoniem un iluzionistiem. Bet kā tad īsti ir ar t.s. oligarhiem, kuriem tagad pieteikts krusta karš?

Arī oligarhu bubulis uzpūsts

Lai arī tie pārsvarā ir anonīmi komentētāji, kuri sevi neapgrūtina ar iedziļināšanos rakstu saturā, pēdējā laikā bieži esmu apvainots oligarhu aizstāvēšanā. Ar oligarhiem šoreiz domāju tieši Dombrovska un Zatlera izvēlētos A. Lembergu, A. Šķēli un A. Šleseru, lai gan tie nav vienīgie.

Kas ilgstoši lasījis manus rakstus un grāmatas, tie zinās, ka nekad šos cilvēkus neesmu slavējis vai kā citādi atbalstījis. Gluži otrādi jau pirmajā grāmatā centos attēlot ne visai taisnos un patriotiskos ceļus, pa kuriem viņi tikuši pie savas bagātības un ietekmes, un tolaik viņi bija viena komanda ar saviem šās dienas vajātājiem.

Pavirši raugoties, "oligarhi" ne ar ko neatšķiras no oligarhu medniekiem. Viņi tāpat atbalstīja Latvijas pakļaušanu "Vašingtonas konsensa" noteikumiem (skat. rakstu "Latvijas krīzei nav vienkārša risinājuma"), aktīvi piedalījās Latvijas šoka terapijā, privatizācijā, aktīvi palīdzēja Latviju ievilkt pašlaik brūkošajā komercprojektā, ko sauc par Eiropas Savienību, tāpat balsoja par Latvijas ievilkšanu agresīvajā pasaules žandarmā NATO, kā arī atbalstīja Lisabonas līguma ratifikāciju. Es nezinu, vai viņi tad apzinājās, kur šis politiskais kurss mūs novedīs. Visdrīzāk, ka nē, lai gan domājošiem cilvēkiem uzraksts uz sienas jau bija labi saredzams.

Tādiem praktiķiem kā mūsu "oligarhiem" bija jāsaprot, ka šajā globalizētajā brīvā tirgus kazino sistēmā lielās zivis agrāk vai vēlāk aprīs mazākās zivis, tai skaitā arī viņus pašus. Tāpat kā "oligarhi" aprija pārējos Latvijas iedzīvotājus un mazos uzņēmējus, tāpat globālās korporācijas neaizsargātā valstī aprīs vietējos jeb nacionālos "oligarhus". Un tieši tagad pienācis tas brīdis, jo Dombrovska valdība gatavojas ārzemniekiem pārdot ne tikai atlikušos valsts un pašvaldību uzņēmumus, bet arī gatavo ceļu tam, lai arvalstu korporacijas varētu ērti aprīt arī to, kas vēl privati pieder nacionalajiem uzņēmējiem, proti, tiem, kurus tagad apsauka par oligarhiem. Un to nu gan "oligarhi" negrib. Tieši šaja momenta sakas nesamierinams konflikts.

Atšķirība starp "oligarhiem" un viņu vajatajiem ir ta, ka pirmie ne tikai piedalījas Latvijas izlaupīšana un privatizacija, bet arī prata nolaupīto saglabat un apsaimniekot. Sevišķi tas sakams par Lembergu. Ja pavērosim "Vienotības", Zatlera partijas un citus "ne-oligarhiskos" partijniekus un pelēkos kardinalus, tad redzēsim, ka starp viņiem nav īstu uzņēmēju vai apsaimniekotaju. Viņu bizness ir tikai politika, kas izpaužas ka Latvijas izsaimniekošana un izpardošana. Bet paši viņi nekad nav neko paliekošu noorganizējuši, tikai parazitējuši, izmantojot savu politisko ietekmi. Gluži otradi visi šie repšes, dombrovski un rimševiči paši ir bezcerīgi banku paradnieki un no biznesa viedokļa brēcoši neveiksminieki. Vienīgais, ko viņi pieprot, ir Latvijas interešu iztirgošana caur savam pozīcijam politika. Zatlers vispar ir nulle, kas neko nesaprot, lai gan pie siles palikt gribas. Tad nu viņu tagad izspēlē un izmanto politiskajas intrigas rūdītie leļļu meistari. Viņu izmantos tik ilgi, kamēr uz ša zirga varēs pajat, pēc tam bez žēlastības izmetīs mēslainē.

Tas tiesa, ka "oligarhi" un ne tikai oligarhi izmanto ofšorus, lai izvairītos no nodokļu maksašanas un citam shēmam. Taču šīs shēmas Latvija ir pilnīgi legalas, ne Zatlers, ne "Vienotība" negrasas aizliegt arzonas reģistrēto firmu darbību Latvija! Viņi grib tikai apgrūtinat konkrēto "oligarhu" iespējas izmantot arzonas, ka arī vēlas tikt pie iekšējas informacijas, kuru pēc tam varētu nodot saviem arvalstu kuratoriem. Jo ofšori ir neatņemama "Vašingtonas konsensa" sastavdaļa. Visi ta saucamie arvalstu investori Latvijas izlaupīšanai izmanto ofšor shēmas, bet pret tiem ne Dombrovskim, ne Zatleram nekadu pretenziju nav.

Interneta atradu šadu modernas oligarhijas un oligarha definīciju: "Oligarhija ir tada valsts parvalde, kura valda tikai daži cilvēki, bet oligarhs it tads, kuram pieder politiska, ekonomiska un mēdiju vara." Oligarhu jēdziens pie mums ienacis no Krievijas, kura pēc Jeļcina šoka terapijas un privatizacijas 1990. gados izveidojas daži arkartīgi ietekmīgi ekonomiskie grupējumi, kuri kontrolēja gan ienesīgakas tautsaimniecības jomas, gan valsts parvaldi, gan galvenos Krievijas informacijas mēdijus. Vai šada ietekme patiešam piemīt uzvardos nosauktajiem Latvijas "oligarhiem"?

Protams, Lembergs, Šķēle un Šlesers ir turīgi cilvēki, taču īpaši neizceļas uz parējo vairak neka tūkstoš Latvijas miljonaru fona, kas veido Latvijas "kompradoru buržuaziju". Ienesīgakas Latvijas jomas tirdzniecību un banku sektoru parņēmuši arzemnieki. Ja paanalizējam Latvijas tautsaimniecības struktūru, Lemberga, Šķēles un Šlesera daļa ir visai niecīga. Arī ikdiena Latvijas caurmēra pilsonim, ja neskaita dažas šauras nišas, ir minimala saskare ar šo cilvēku kontrolētajiem uzņēmumiem. Lielakajai daļa Latvijas pilsoņu vispar nav nekadas saistības ar Lemberga, Šķēles un Šlesera uzņēmumiem.

Ja paanalizējam Latvija darbojošos lielos mēdijus, gandrīz visi, ieskaitot t.s. sabiedriskos mēdijus, ir iesaistījušies aktīva kampaņa pret "oligarhiem", tatad tie šiem "oligarhiem" nepieder, bet pieder citiem oligarhiem, parsvara arzemniekiem. Pat Lembergs, lai sešas minūtes uzrunatu tautu, bija spiests LNT samaksat 20 000 latu. Tatad arī Latvijas lielos mēdijus "oligarhi" nekontrolē.

Ja izanalizējam Saeimas, valdības, Ģenerālprokuratūras, KNAB un Latvijas Bankas darbību, tad arī tur kopš Kalvīša valdības atkāpšanās "oligarhu" ietekme ir nebūtiska. Gluži otrādi šīs valstiskās iestādes ir aktīvi iesaistījušās "oligarhu" vajāšanā. Gandrīz visus Saeimas svarīgākos lēmumus kontrolē un diktē pavisam citas institūcijas: Starptautiskais Valūtas fonds, Eiropas Komisija un banku sektors, kura pārstāvji pat iecelti valdības sastāvā, piemēram, finanšu ministrs A. Vilks. Un tās ir ārvalstu bankas.

Tātad uzdrīkstos apgalvot, ka Latvijā no vietējo uzņēmēju vidus oligarhu nav, taču Latvijā jūtama milzīga starptautisko oligarhu ietekme. Tā kļuvusi tik aptveroša, ka Saeima un valdība nesper ne mazāko soli, iepriekš to nesaskaņojot ar nosauktajām starptautiskajām institūcijām. Latvija ir ārvalstu interešu kolonija, un pastāvošā valsts pārvalde darbojas kā koloniālā administrācija, izpildot tikai no ārpuses diktētos noteikumus un norādījumus.

Varbūt esmu naivs, taču ceru, ka tieši šīs vajāšanas un raganu medības "oligarhus" piespiedīs kļūt par īstiem Latvijas patriotiem. Jo tikai Latvijas suverenitātes atjaunošana var mūs pasargāt no pilnīgas starptautisko korporāciju okupācijas. Kļūstot par Latvijas patriotiem, oligarhi varētu lielā mērā izpirkt savu vainu par tiem nedarbiem, kurus viņi šajos 20 gados sastrādājuši. Tai skaitā par manipulējamā pigmeja Zatlera iebīdīšanu politikā. Ar tādām lietām nedrīkst jokot, tā ir necieņa pret atbildīgu valsts amatu, šā amata apgānīšana un degradācija.

Neveiksminieku šarms jeb līdzīgs pievelk līdzīgu

Nav noslēpums, ka daudziem latviešiem tīk noniecināt visu, kas savs pašu lolots, pašu gatavots, pašu organizēts. Tāpēc jau Latvijā tik viegli ienāca ārvalstu surogātprodukti, kultūras nihilisms un relatīvisms, patēriņa preces, lielveikali, bankas, ziepju operas, pornogrāfija, geju kults, zīmola un prestiža preces un citi Rietumu jaukumi. Paskatieties kaut Latvijas televīziju cik tur palicis latviskā starp šiem bezgaumīgajiem šoviem, klipiem, efektiem, reklāmpauzēm, vardarbības slavinājumiem, vulgāru banalitāti un citām drazām? Tā diemžēl ir Latvijas seja!

Un tad nu nav jābrīnās, ja tik daudz latviešu pielūdz starptautisko megalaupītāju Sorosu, cerības liek uz Eiropas komisāriem, NATO rīkļurāvējiem, Volstrītas spekulantiem un pat Hitlera "zaudētās lietas" apoloģētiem.

Svešo kungu pielūgsmes kults iesēdies tik dziļi aknās, ka šie cilvēciņi pat nejūt, kā paši tiek muļķoti, manipulēti, aplaupīti un iznīcināti, ka paši šajā shēmā ir nožēlojami neveiksminieki. Jo, kas nemīl un nelolo savu, tam arī nebūs nekā sava, nekā dārga vai svēta. Ja vajadzēs, par falša stikla krellītēm vai firmas lupatām pat māti un dzimteni pārdos.

Tad nu paskatīsimies patiesībai acīs tas arī ir tradicionālais kolaborantu elektorāts plus milzīgā ierēdņu armija. Neveiksminieki balso par neveiksminiekiem. Vēl Zatlers nav neko pateicis, nevienu konkrētu mērķi nav nosaucis, pat partijas vēl īsti nav, bet reitingi jau skrien debesīs! Neveiksminieki šūnu līmenī tik ātri atpazīst savējo sīku, bailīgu, lavierējošu, melīgu, bet sekli alkatīgu neveiksminieku, kas izmisīgi raujas pie siles. Viņš taču tāds pats kā mēs degradācijas produkts, absolūta nulle, raustāma marionete ar jau no dzimšanas pieaudzētiem rokturiem. Tipisks svešu kungu pakalpiņš un stērbeļu bučotājs ar ielīkušu mugurkaulu „jā, ser, tieši tā, ser, tiks izdarīts, ser, būs, jūsu ekselence, jau skrienu, madam, jawohl, yes man, есть, точно так…"

Laikam jau nāksies šo bērnišķības slimību pārslimot pavisam smagā formā, pirms spēsim attīrīties, atkopties un mobilizēties ap Latvijas interesēm.

2011. gada 25. jūlijs

Komerciālais projekts "Eiropas savienība" turpina brukt un vairot postu

Tas nemaz nebija tik sen, kad gandrīz visas Latvijas partijas, redzamākie politiķi, prezidente VVF, premjers E. Repše, politologi, ekonomisti, nevalstiskās organizācijas, citi algotie eksperti, inteliģences pārstāvji un rūpīgi atlasītas "balsis no tautas" par Eiropas naudu sarīkoja vērienīgu propagandas kampaņu, lai Latvijas pilsoņus pārliecinātu referendumā nobalsot par Latvijas iekļaušanu ES. Viens no galvenajiem "par" argumentiem bija, ka pēc pievienošanās Latvijā ieplūdīs "Eiropas nauda".

Ieplūda ar, lai gan ne tik daudz, kā solīts, bet vēl vairāk naudas no Latvijas aizplūda (skat. rakstā "Kas ir Eiropas Savienība?" ievietotos aprēķinus), jo propagandisti aizmirsa piebilst, ka Eiropa no mums prasīs dalības maksu, neskaitāmus nodokļus un netiešus tēriņus, ko izmaksās nepārredzamo ES noteikumu ievērošana. Tagad esam Eiropas banku parādnieki gan privāti, gan kā valsts.

Eiropas naudu saņēma arī tie, kas piekrita atteikties no patstāvīgas saimniekošanas, cukurbiešu audzēšanas, jūrā braukšanas, patstāvīgas finanšu politikas un citām produktīvām nodarbēm, kuras monopolizēja Eiropa. Līdzfinansējumu saņēma arī projekti, no kuriem lielāko labumu guva pašas eiropiešu firmas. Eiropai ziedojām arī savu aktīvāko darbaspēku. Jo vairāk naudas ieplūda Latvijā, jo lielāka mūsu atkarība no Eiropas. Tātad iztirgojām savu pašpietiekamību, brīvību un neatkarību. Nu gandrīz katru sabiedrisku vai saimniecisku darbību stingri reglamentē ES regulas. Diemžēl ne mūsu labā, arī no tā labumu gūst kāds ārpus Latvijas.

Maitas putni salaižas uz laupījumu

Jau pagājušajā vasarā Eiropu satricināja finanšu krīze, kuras savaldīšanai iztērēti triljoni eiro. Ne tikai Latvija, bet arī Īrija, Grieķija un Portugāle pamodās nesamaksājamu parādu bedrē. Nu šīm valstīm pievienojas arī Spānija un Itālija, kuru ekonomiskais potenciāls sastāda apmēram 24% no visas ES ekonomikas. Uz bezdibeņa malas šūpojas arī Lielbritānija, kur tāpat sākti sāpīgi "taupīšanas pasākumi" uz tautas un reālās ekonomikas rēķina.

Kamēr mēs Latvijā spēlējām demokrātiju, Briselē 21. jūlijā uz ārkārtas sanāksmi pulcējās ES dalībvalstu līderi, lai vienotos par kārtējo "glābšanas paketi" jeb ielāpu Grieķijai. Protams, nevienam eiro-oligarham nenāk ne prātā glābt pašu Grieķiju, bet gan Grieķijas parādzīmju turētājus Vācijas un Francijas bankas, kā arī ASV bankas, kuras šos parādus "apdrošinājušas" ar saviem derivātiem, kurus ārēji pieklājīgā publikā sauc par Credit Default Swaps, bet vienkāršāki ļaudis par toksiskiem vērtspapīriem. Otrkārt, un to nemaz neslēpa Eiropas politikas noteicēji, tiek mēģināts glābt pašu brūkošo eiro sistēmu. To pašu, kurai 2014. gadā tik ļoti cer pievienoties Latvijas eiro-kalpi. Lai Grieķiju glābtu no maksātnespējas, tai piedāvā kredītus ar vēl lielāku procentu likmi. Visi spēlmaņi saprot, ka Grieķija nekad šādus parādus nespēs atdot, tāpēc aizkulisēs tiešā tekstā tiek runāts par Grieķijas uzņēmumu, teritorijas un resursu sadalīšanu starp kreditoriem. Proti, visas valsts izūtrupēšanu, "palaišanu zem āmura". Somijas pārstāvis nemaz savus nodomus neslēpa viņš naudu Grieķijā gatavs ieguldīt tikai pēc tam, kad Grieķija par atbilstošu summu ieķīlās savus īpašumus. Jauka un draudzīga savienība, vai ne?

"Taupības pasākumiem" piemīt tāda īpašība, ka tiem nekad nav gala. Jo vairāk uz reālās ekonomikas rēķina "ietaupa", glābjot bankas un parazitāro sistēmu, jo lielāki izaug parādi. Jo parazitārā augļošanas sistēma aprij organismu, no kura pati barojas. Par to jau pilnībā un praksē pārliecinājusies arī Latvija, kuru jau gaida nākamais "taupīšanas" un griešanas cikls, un drīz pēc tam Latvijas izūtrupēšana.

Tagad tādai pašai terapijai tiek pakļauta ES dalībvalstu lielākā daļa, taču šie pasākumi nenovērsīs nākamo sistēmas nobrukumu, kurš var pārsniegt 2008. gadā pārdzīvoto. Atšķirība tā, ka tagad valdībām vairs nebūs tos triljonu nodokļu maksātāju naudas, ar ko šo neaptveramo finanšu caurumu aizlāpīt. Tā nav nejaušība, ka arī ASV tieši šajās dienās notiek intensīvas diskusijas par budžeta izdevumu un sociālo programmu griešanu un valsts parāda griestu pacelšanu. Par šo diskusiju līmeni liecina fakts, ka uz ASV elitārā smadzeņu centra Starptautisko attiecību padomes (Council on Foreign Relations) sēdi bija uzaicināts mūsu vunderkinds Valdis Dombrovskis, kurš ar ASV varenajiem dalījās pieredzē, kā likvidēt reālo ekonomiku, izmērdēt un izkliedēt tautu.

Arī ES varenajiem nav formulas, kā atrisināt nesamaksājamo parādu krīzi, tāpēc arī viņi par savu rokasgrāmatu izvēlējušies V. Dombrovska un A. Aslunda literāro grāvēju "How Latvia Came through the Financial Crises" (Kā Latvija pārvarēja finanšu krīzi). Ar 21. jūlijā pieņemto lēmumu sabrukums tiek tikai novilcināts un krīze iedzīta dziļumā. Jo dziļāka krīze, jo drausmīgāks pēc tam sabrukums.

Taču aizkulisēs popularitāti gūst piedāvājums vairākas ES dalībvalstis izslēgt no eiro zonas. Ja arī Grieķijas "glābšanai" naudu kaut kā sagrabinās, tad kur ņems naudu atkārtotai Īrijas un Portugāles, kā arī gaidāmajai Spānijas un Itālijas "glābšanai" (baņķieri jau berzē rokas, runājot par samērā lielajām Itālijas zelta rezervēm)? Un cik ilgs laiks dots, pirms Īrijas, Portugāles, Spānijas, Itālijas un varbūt arī Latvijas ļaudis aptvers baņķieru triku un līdzīgi Islandei pateiks savu "Pietiek!"?

Savu nacionālā lepnuma simbolu doičmarku nav aizmirsuši arī Vācijas iedzīvotāji, kuri ir sašutuši arī par Vācijas banku iesaisti Grieķijas izlaupīšanā. Taču Vācijas lielbizness, kura intereses pārstāv Merkeles kundze, ir par esošās kārtības saglabāšanu, jo vājš eiro veicina Vācijas eksportu.

Otrs parādu krīzes risinājums, pie kura varētu pieķerties eiro-komisāri, būtu vēl lielāka varas un finanšu centralizācija Eiropas Savienībā, šo savienību pārvēršot par unitāru impēriju, centralizēti iekasējot nodokļus un valdot ar Briseles dekrētu starpniecību.

Šads solis patiešam varētu paildzinat ES projekta mūžu, ja vien Eiropas tautas šadai diktatūrai pakļautos, kas ir maz ticami.

Eiroprojekta būtība

Ta vai citadak, bet ar katru dienu kļūst skaidraki ES paplašinašanas patiesie mērķi. Paplašinata ES nekad nebija iecerēta ka brīvpratīga Eiropas valstu sadarbības organizacija, bet gan ka komercials projekts, kura patiesais mērķis bija koloniala sistēma, kura centralo valstu (Vacijas, Francijas, arī Lielbritanijas) lielbizness izsūktu un paradu verdzība iedzītu jaunas dalībvalstis, tai skaita Latviju. Sava laupījuma centralas valstis dalas ar dažam Skandinavijas un Beneluksa valstīm, ka Zviedriju, Daniju un Nīderlandi. Zviedrija un Danija bija arī tik gudras, ka paturēja savu nacionalo valūtu. Arī Somijai ļava saglabat zinamu patstavību, bet parējam valstīm uzspieda diskriminējošus noteikumus.

Un tieši eiro mehanisms, kas nostiprinats Mastrihtas un Lisabonas līgumos, ES dalībvalstis iegrūdis nesamaksajamu paradu bedrē, jo liedz tam izmantot fiskalas regulēšanas iespējas.

ES projektam ir neskaitamas perversas sekas, tai skaita absolūts demokratijas trūkums un centralizēta eirobirokratu vara. Par augošo centralizaciju liecina ne vien bez izlasīšanas un debatēm pieņemtais Lisabonas līgums, kurš paredz dalībvalstīm svarīgu lēmumu pieņemšanu Briseles birokratu kabinetos, bet arī konkrēts dalībvalstu budžeta kontroles mehanisms, kurš poētiski nosaukts par "Eiropas semestri" (skat. Maras Dzirnieces rakstu "Latvijas budžetu kontrolēs Briesele!?"). Starptautisko banku un spekulantu varu parstavošajiem Eiropas birokratiem izdevies pilnīgi izjaukt un izkropļot klasisko politisko novirzienu spektru. Piemēram, Grieķija banku spekulantu intereses tagad parstav socialists Georgioss Papandreu, kurš ir arī Otras Socialistiskas internacionales priekšsēdētajs. Italija banku intereses viskaismīgak parstav bijusī kompartija, kas tagad mainījusi nosaukumu. Arī starp ES komisariem ir daudz bijušo socialistu un komunistu, kas konsekventi aizstav banku spekulatīvo kapitalu. Visspožakais piemērs tam ir pats EK priekšsēdis, bijušais portugaļu komunists, maoists, vēlak socialdemokrats Žuzē Manuels Barozu. Tatad Eiropas tautam ir liegta iespēja demokratiski nobalsot par socialdemokratisku politiku, jo aiz socialdemokratiskas izkartnes var slēpties reakcionari neofeodalas vai pat verdzības iekartas fanatiķi, kurus dzen neremdinama varas un naudas kare.

Kā no šīs laupītāju bedres izkļūt?

Šis raksts sakas ar atgadinajumu par tiem spēkiem un personam, kuri ar apmaksatas melu kampaņas starpniecību Latviju iestūma Eiropas Savienība. Ja palūkojamies apkart, šie cilvēki arvien ir pie varas un savus melus nav ne atzinuši, ne nožēlojuši. Gluži otradi šie Latvijas neatkarībai naidīgie cilvēki arvien turpina mūs stumt dziļak atkarības bedrē. Piemēram, SVF un ECB pakļautas Latvijas Bankas prezidents Ilmars Rimševičs, kurš arī pats ir paradnieks bankam (tatad dzīvo pari saviem līdzekļiem), ir gatavs Latviju pazudinat forsētos tempos (skat. viņa rakstu "Latvijas tautsaimniecība krustcelēs: ja ne tagad, tad kad?").

Visas Saeima parstavētas partijas ir eiropartijas, tai skaita arī VL nacionalisti un SC. Eiroorientacija ir tas, kas šos politiska biznesa parstavjus vieno. Es pat nezinu, vai

Latvijā palikusi kaut viena partija, kura būtu konsekventa Latvijas neatkarības aizstāve? Būtībā visas šīs partijas ir antikonstitucionālas un pretvalstiskas, jo mērķtiecīgi un ilgstoši grauj Latvijas neatkarību. Normālā valstī tādas partijas būtu aizliegtas ar likumu un tiktu tiesātas par valsts nodevību un neatkarības graušanu, bet Latvijā tādas partijas ir pie varas! Pat Satversmes tiesa izliekas neredzam šo organizāciju antikonstitucionālo darbību (skat. Satversmes tiesa lēmumu par Lisabonas līgumu).

Kā zināms, iekrist slazdā parasti ir viegli, bet izlīst no slazda daudz grūtāk. Taču, ja jautājums ir par dzīvību vai nāvi, tad no grūtuma nav jāvairās.

Gluži tāpat kā savulaik šīs pretvalstiskās personas par naudu izvērsa melu kampaņu par Latvijas iekļaušanu ES, tā tagad mums bez naudas pašu spēkiem jāsarīko kampaņa par Latvijas neatkarību. Nekur un nekādā veidā nav jāatbalsta neviena eiropartija, pat ja tas nozīmētu plašu vēlēšanu boikotu. Taču pašu spēkiem jāorganizē kustība par Latvijas neatkarības atgūšanu.

Brīvība un neatkarība ir ne ar ko nenopērkamas un neaizvietojamas vērtības. Brīvība nozīmē pašiem patstāvīgi pieņemt lēmumus, pēc kuriem iekārtojam savu un savas valsts dzīvi, pašiem uzņemties atbildību par savu valsti un savu nākotni. Ir pienācis brīdis, kad tas ir ļoti, ļoti svarīgi, ja negribam, lai arī Latviju ūtrupē izpērk Eiropas baņķieri un spekulanti.

2011. gada 26. jūlijs

Ceļazīmes uz interešu harmoniju

"Bet katrs ir bijis sevi pazaudējis un sevi atkal meklējis. Atkalmeklēšana laikam ir īstā dzīve, citas dzīves īstenības man nav."

/Imants Ziedonis/

-      Vai 20 neveiksmju, lejupslīdes, krīzes un genocīda gadi ir pietiekams periods, lai mēs sāktu kritiski izvērtēt un pārvērtēt tos principus un pieņēmumus, kuriem apzināti vai neapzināti esam šos gadus sekojuši?

-    Es domāju, ka jā.

-       Vai kāda no esošajām partijām, grupām un organizācijām to dara? Man šāds fakts nav zināms.

-   Kam tad tas ir jādara, ja to nedara ne partijas, ne valdība, ne viņu aizokeāna aizbildņi?

-    Pašai tautai.

-    Kādi šie principi bija un arvien ir?

-      Uz "Vašingtonas konsensu", privātu alkatību, spekulācijām un savstarpēju konkurenci balstītā "brīvā tirgus" sistēma.

-    Kāda varētu būt alternatīva?

-        Aizsargāts nacionālais tirgus, līdzsvarota tautsaimniecība, attīstības programmas, sadarbība, interešu harmonija.

Kurā brīdī sākām iet greizi?

Savulaik nebiju kvēls LTF atbalstītājs, taču tagad secinu, ka sākotnējā LTF neatkarības atjaunošanas programmā un tai sekojošajos soļos tomēr bija daudz saprātīgu ierosmju, kuras, ja tiktu īstenotas, nestu labumu visai sabiedrībai. LTF ekonomiskā programma paredzēja jauktu ekonomiku, kuru līdzsvaroti veidotu sabiedriskais (valsts un pašvaldību), privatais un kooperatīvais sektors. Ārpolitika bija iezīmēta neitralitate, neiesaistīšanas militaros blokos un virzība uz Baltijas valstu savienību. 4. maija Neatkarības deklaracija paredzēja parejas periodu uz pilnīgu valsts neatkarību (tolaik vēl Latvija formali skaitījas PSRS sastavdaļa) un jaunas Satversmes izstradi. Doma par jaunu Satversmi, manuprat, izrietēja no Pirmas Latvijas Republikas pieredzes, kad mūsu priekšgajēji jau bija parliecinajušies par 1922. gada Satversmes vajumu un neatbilstību sabiedrības mērķiem. Jo arī tad izveidojas tads pats partiju tirgus, ka tagad.

Grūti pateikt, ka būtu, ja būtu, bet tūlīt pēc 1991. gada augsta puča izgašanas parejas perioda iesaktais tika rupji partraukts, LTF programma tika izmesta, aizmirsta tika arī apņēmība izstradat jaunu Satversmi (lai gan Juris Bojars projektu bija sagatavojis). Sekoja strauja un nelīdzsvarota orientacijas maiņa uz Rietumiem, "Vašingtonas konsensa" pieņemšana, piespiedu privatizacija, ražošanas mērķtiecīga likvidacija, strauja integracija spekulatīvaja tirgū, lēmums virzīties uz dalību ES un NATO. Pieķeršanas pie 1922. gada Satversmes un pirmskara Civillikuma, manuprat, izskaidrojama ar vēlmi restaurēt bijušas īpašuma tiesības, vienlaikus aizmirstot par bijušo īpašnieku paradsaistībam. Tieksme otru reizi pēc 50 gadiem iekapt taja paša upē, kas, protams, nav iespējams, noteica arī to, ka LR Augstaka Padome, ķeroties pie Pilsonības likuma burtiskas interpretacijas, daļu savu vēlētaju izstūma arpus pilsoņu loka, līdz ar to valsts pamatos ieliekot mīnu ar laika degli.

Pirms 20 gadiem pieļautas kļūdas labot nebūs viegli, bet, manuprat, LTF programma iezīmēta virzība arvien ir derīga, jo arī pašlaik esam brūkoša, centralizēta savienība, un valsts atjaunošanai nepieciešama drosmīga suverēnas tautas varas izmantošana.

Velkot paralēles, veicami šadi uzdevumi:

-         Parejas perioda un taja veicamo pasakumu noteikšana valsts suverenitates atjaunošanai;

-        Jaunas Satversmes projekta izstrade, kura iestradajama arī atbildīgaka vēlēšanu un tautas parstavniecības kontroles kartība (skat. rakstu "Par vēlēšanam ar izvēli un atbildību");

-       Tautsaimniecības attīstības ilgtermiņa stratēģijas izstrade, kas balstītos uz jauktu ekonomiku: sabiedrisko, privato un kooperatīvo sektoru, no kuriem virzošais būtu sabiedriskais, t.i., valsts un pašvaldību sektors;

-      Ta ka Latvija pašlaik ir makslīgi izraisīta paradu un saimnieciska krīzē, parejas perioda ieceļama krīzes parvarēšanas valdība ar arkartas pilnvaram;

-       Ta ka Latvijas sabiedrība ir sašķelta, izkliedēta, cietusi demografisko katastrofu, ka arī apdraudēta no starptautisko oligarhu planiem Latvija nometinat svešu kultūru imigrantus, sabiedrības konsolidacijas nolūka pilsonība piešķirama visiem Latvijas pastavīgajiem iedzīvotajiem. Par prioritati nosakama priekšnoteikumu sagatavošana, lai Latvija varētu atgriezties visi tas iedzīvotaji, kuri ekonomisko un socialo spaidu rezultata bijuši spiesti Latviju atstat.

-        Vēl parejas perioda pēc Islandes parauga sarīkojams referendums, kura tauta varētu atteikties segt privato banku paradus, ka arī SVF/EK aizdevumu, no kura ne cents nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecība, un par kuru valdības vienojušas slepus no tautas. Trešais punkts, ko tauta varētu noraidīt referendumā, ir atteikšanās no Latvijas uzņēmumu izpārdošanas.

-       Pārejas periods izmantojams arī, lai aizdrīvētu tos caurumus Latvijas kuģī, pa kuriem no Latvijas aizplūst kapitāls: jāatsakās no „Vašingtonas konsensa" noteikumiem, SVF un ES diktāta, kā arī vairākām citām saistībām, kas aprij mūsu resursus, piemēram, oglekļa kvotu tirdzniecības, oglekļa nodokļa maksāšanas un Kioto protokola noteikumu ievērošanas, militārām un finansiālām saistībām pret NATO, dalības starptautiskajā autortiesību līgumā, starptautisku konkursu izsludināšanas gadījumos, kad attiecīgos darbus varam veikt paši, valsts mežu izīrēšanas skandināvu firmām u.c. Jo esam nonākuši tādā galējībā, ka pat savus nacionālos simbolus (karogu, naudu, pases, akcīzes markas u.c.) pasūtinām ārzemēs un par to maksājam ar valūtu. Visbeidzot nacionalizējamas ārvalstnieku kontrolē nonākušās banku un tirdzniecības jomas, kuru peļņa līdz šim aizplūdusi no Latvijas.

-        Latvijā pilnīgi aizliedzama ofšoros reģistrētu uzņēmumu darbība un citas nodokļu nemaksāšanas shēmas. Izsludināma amnestija tiem jaunmiljonāriem un oligarhiem, kuri gatavi salaupīto naudu no ofšor kontiem pārvest uz Latviju un ieguldīt reālās ekonomikas attīstībā. Vienlaikus produktīvs darbs jāatbrīvo no pārliekas nodokļu nastas un ieviešama progresīvā ienākumu nodokļu sistēma.

Jauktās ekonomikas modeļa pamatojums

Privātas iniciatīvas atraisīšana un stimulēšana ir laba lieta, kas tika ignorēta Padomju Savienībā, taču paļaušanās tikai uz privāto iniciatīvu nekad un nekur nav sevi attaisnojusi. Tautsaimniecības un infrastruktūras attīstība prasa lielus ilgtermiņa ieguldījumus, no kuriem atdeve nāk ilgstošā periodā vai arī vispār nenāk tiešā veidā. Piemēram, tādi projekti kā atomenerģijas izmantošana, datorsistēmu izveide vai pat japāņu tipa vieglo automašīnu izstrāde līdz masveida ražošanai prasīja ilgstošus pētījumus un ilgstošus valsts ieguldījumus. Ilgu laiku no šiem projektiem nebija nekādas atdeves vai peļņas, kā arī nebija nekādas garantijas, ka šie projekti vispār izdosies. Tā kā privātiem uzņēmējiem interesē pēc iespējas ātrāka peļņa, viņu līdzekļi ir ierobežoti un viņi tos negrib iesaldēt ilgstošos projektos, kuru iznākums nav prognozējams, tad skaidrs, ka līdzīgos projektos līdzekļus var ieguldīt tikai valsts. Tas pats vērojams arī krīžu periodos, kad privātais bizness pats nespēj izrāpties no parādu bedres, tāpēc pat varenās Volstrītas bankas lūdz, lai tās glābj valsts ar nodokļu maksātāju naudu.

Tādi lieli projekti kā valsts elektrifikācija, gazifikācija, ūdens un kanalizācijas sistēmu izbūve, ceļu, dzelzceļu un kanālu sistēmas allaž prasījušas valsts un pašvaldību ieguldījumus, vai vismaz dāsnas valsts koncesijas gadījumos, ja šajos projektos iesaistīts privātais sektors. Ceļi un dzelzceļi nepieciešami visiem, tie ceļ gan sabiedriskā, gan privātā sektora, gan indivīdu produktivitāti, atvieglo dzīvi visiem. Taču to būvniecība un uzturēšana prasa milzīgus un regulārus ieguldījumus. Svarīgi arī sociālie apsvērumi. Var jau šos projektus privatizēt un uz ceļiem uzstādīt maksas iekasēšanas būdiņas, bet tas nozīmēs, ka lielai sabiedrības daļai modernā infrastruktūra būs nepieejama. Turklāt uz peļņu kārās privātās intereses steidz celt tarifus, bet parasti nav tik kāras uz ieguldījumiem infrastruktūras uzturēšanā un modernizācijā, jo šie svarīgie pasākumi mazina peļņu. Tikai valsts un pašvaldības var sociāli atbildīgi radīt un uzturēt modernu infrastruktūru.

Tapat tikai valsts var atļauties ilgtermiņa ieguldījumus zinatniskos pētījumos, izglītības un medicīnas infrastruktūras radīšana un uzturēšana. Arī šie ieguldījumi nenes atru un tiešu peļņu, bet tie ir arkartīgi nepieciešami visparējai valsts un tautas attīstībai.

Tas pats attiecinams uz lieliem rūpnieciskiem projektiem, piemēram, celulozes un papīra rūpnīcas vai atomelektrostacijas būvniecība. Privatais sektors nekadu iniciatīvu 20 gados nav izradījis. Somu koncerns piedavaja uzcelt rūpnīcu, bet uz absolūti nepieņemamiem, aplaupošiem noteikumiem. Taču šadus projektus var pavilkt valsts. Laba ziņa ta, ka valsts finansētos projektos ka apakšuzņēmēji pasūtījumus var saņemt arī privatie uzņēmēji. Kur kaut kas būvējas, tur nepieciešama arī tirdzniecība, sadzīves pakalpojumi, izklaide. Arī tur var izvērsties privatie.

Pie kooperacijas nekavēšos, jo par to esmu uzrakstījis veselu gramatu. Latvija ir ļoti daudz zaudējusi, neizmantojot šīs demokratiskas kopdarbības sniegtas iespējas.

Atjaunotas Latvijas mērķi

Valstij ir jakalpo visiem tas iedzīvotajiem, nevis tikai izredzētu oligarhu saujiņai. Tieši tapēc esmu izvēlējies jēdzienu Interešu harmonija. Interešu harmonija, protams, ir ideals, uz ko tiekties un orientēties, kam sirsnīgi tuvoties. Tīri cilvēciski nedrīkstam pieļaut, ka šis ideals tiek upurēts kaut kadu ideoloģisku mītu, piemēram, brīva tirgus ideoloģijas, varda. Nekadas privilēģijas vai vienas sabiedrības daļas uzkundzēšanas parējiem nav attaisnojama.

Tapēc par valsts mērķi izvēlos kopīgo labumu, valsti ka kopīgo projektu, kura visiem tas pilsoņiem dotas iespējas līdztiesīgi piedalīties un par savu dalību saņemt taisnīgu atalgojumu. Tada nozīmē valsti var uzskatīt par lielu kooperatīvu apvienību, kopdarbu, kura katram ir iespēja piedalīties un sadarboties ar citiem, kopīgiem spēkiem radot priekšnoteikumus katras personas maksimali iespējamai pilnveidei, radošai izaugsmei un sava ieguldījuma sniegšanai kopīga labuma radīšana. Ja tīk, šo principu var saukt arī par kalpošanu. Kalpošanu nevis aizokeana vai vietējiem kungiem, bet savas tautas nakotnei. Kalpošanu ar lielo burtu.

Šada valsts koncepcija radikali atšķiras no patlaban esošas, jo esoša orientēta uz atvērtu tirgu un savstarpēju konkurenci, bet piedavata uz radošu, savstarpēji papildinošu un stiprinošu sadarbību.

Ka konkrētus apakšmērķus var nosaukt:

-       Dinamiska Latvijas industrializacija, vienlaikus saglabajot saudzējošu attieksmi pret dabu un kultūrvidi;

-         Infrastruktūras modernizacija un lieli ražošanas projekti, racionali izmantojot vietējos un ievestos resursus.

-        Reģionala attīstība, kas nozīmē ieguldījumus Latvijas reģionu attīstība, ievērojot principu "visu, ko savam vajadzībam un par sapratīgam cenam var saražot uz vietas, jaražo uz vietas". Ar parpalikumu var tirgoties vai eksportēt. Šo projektu īstenošanas procesa radīsies priekšnoteikumi izbraukušo Latvijas pilsoņu parnakšanai majas;

-        Idejiska un materiala kooperacijas attīstības stimulēšana. Tie pilsoņi, kas nejūt dziņu dibinat privatu uzņēmumu, bet neredz savu vietu arī sabiedriskaja sektora, var apvienoties kooperatīvos. Praktiski visas dzīves jomas ir iespējama un vēlama kooperācija (ko nevar paveikt viens, to var paveikt kopā): kredītkooperatīvi, patērētāju sabiedrības, lauku saimniecības, apdrošināšana, transports, mašīnu parki, izglītība, medicīna, celtniecība, mājokļi, kultūra u.d.c.

-        Pieaugot valsts turībai, īstenojami stimulējoši pasākumi ģimeņu nostiprināšanai un būtiskai dzimstības palielināšanai. Tas būs pozitīvs risinājums latviešu īpatsvara pieaugumam savā Dzimtenē.

-        Izglītības sistēmas reforma, pieskaņojot to ilgtermiņa valsts attīstības stratēģijai un paverot iespējas arī praktiskai dzīvei nepieciešamo tehnisko prasmju bezmaksas apgūšanai skološanās periodā, kā arī mācot bērnus sadarboties un risināt savstarpējos konfliktus;

-        Veselības aprūpes reforma, uzsvaru liekot uz veselības profilaksi un veselīgu dzīvesveidu;

-      Kultūras un sporta jomu tautiskošana, pārorientējoties no skatīšanās un patērēšanas uz masveida piedalīšanos.

-        Atbalsts tautskolu kustībai, mūža izglītībai un pilnveidei, interešu klubu, lekciju, pašdarbības un daiļrades kolektīvu kustībai. Atjaunojama bērnu, jauniešu un citu grupu organizāciju (pašdarbības, daiļrades u.c.) tradīcija.

Harmonija un veselais saprāts nepieciešams visur

Ja uzsvērta harmonija un sadarbība starp sabiedrisko, privāto un kooperatīvo tautsaimniecības sektoriem,tad ne mazāk svarīga ir harmonija starp tādām produktīvajām jomām kā lauksaimniecība, rūpniecība un tirdzniecība. Patlaban Latvijā šis līdzsvars ir pavisam izkropļots ražojam maz, bet tirdzniecību esam atdevuši pārsvarā ārzemju lielveikalu ķēdēm. Līdz ar to šos gadus mēs esam bagātīgi atbalstījuši ārvalstu ražotājus, tirgotājus un spekulantus, bet atstājuši novārtā savu saimniecību. Rezultāts ir tikai likumsakarīgs parādi un atkarība.

Kā redzat, ārpus sava vienādojuma esmu atstājis finanšu un pakalpojumu jomu. Tās ir tieši tās jomas, uz kurām īpašu un nesamērīgu uzsvaru likušas līdzšinējās valdības. Tik lielu, ka mēs esam pārvērsti par naudas un naudas mijēju (pārsvarā ārzemnieku) vergiem. Tik lielu, ka produktīvās jomas jeb reālā ekonomika tika pakārtota naudas plūsmu shēmām un augļotāju interesēm. Līdz ar to godīgs, sabiedriski derīgs darbs Latvijā tiek atalgots viszemāk, bet shēmotāji sacenšas par iekļūšanu miljonāru sarakstā un parazitē uz visas sabiedrības rēķina.

Manā piedāvājumā finanses un pakalpojumi ir svarīgi, taču tās ir tikai palīgjomas, kurām jākalpo reālās ekonomikas vajadzībām. Tā ir fundamentāli atšķirīga pieeja. Ja līdz šim mums lika atteikties no sabiedrības vajadzību apmierināšanas tāpēc, ka "nav naudas", tad manā koncepcijā primāras ir tieši sabiedrības vajadzības. Tātad nav jāsāk ar naudas skaitīšanu, bet gan ar reālo darbu plānošanu. Kad darba virzieni nosprausti, tad valsts savu naudas politiku pielāgo reālās ekonomikas vajadzībām.

Tas nozīmē, ka finanšu un banku joma ir nacionalizējama un pakārtojama reālās ekonomikas vajadzībām. Proti, nākotnes Latvijā var darboties valsts bankas, municipālās bankas un nozaru bankas, piemēram, pasta krājkases vai īpaša kuģniecības banka. Protams, cilvēki var organizēt savus kredītkooperatīvus un pašpalīdzības kases, taču arī šīs iestādes stingri regulējamas, lai novērstu ļaunprātīgas manipulācijas ar naudu un procentiem. Ja arī pieļaujamas privatas bankas, tad tas varētu darboties pēc principiem, kas līdzīgi islama banku sistēmai. Islama bankas izslēdz augļošanu un stajas abpusēji atbildīgas partnerattiecības ar kreditējamiem uzņēmumiem, dalot gan peļņu, gan zaudējumus.

Ārpolitika

Arī arpolitika mums jatiecas uz harmoniju un līdzsvaru, tatad pēc iespējas labam attiecībam ar visiem tuvakiem un talakiem kaimiņiem, visos gadījumos paturot prata un ievērojot pašas Latvijas intereses. Lai abpusēji izdevīgi tirgotos un sadarbotos ar citam valstīm, nav jabūt kadas savienības sastava, jastajas PTO vai jaslēdz kadi brīvas tirdzniecības jumta līgumi. Gluži otradi Latvijas atrašanas ES sastava mūs ierobežo un diskriminē, arī PTO ir domata nevis tirdzniecības brīvībai, bet starptautisko korporaciju visatļautībai un valstu suverenitates likvidēšanai. Piemēram, Šveice un Norvēģija nav ES dalībvalstis, taču tas netraucē šo valstu tirdzniecībai ne Rietumos, ne Austrumos. Arī Latvijai nav sevi jaierobežo ar netaisnīgiem jumta līgumiem, bet jaizmanto savas dabiskas priekšrocības, kadas paveras, atrodoties tirdzniecības ceļu krustojuma starp Austrumiem un Rietumiem, ka arī Ziemeļiem un Dienvidiem. Pavisam muļķīgi ir orientēties tikai uz Rietumu tirgu, kur mūsu preces neviens īsti nevēlas, bet tikai izmanto Latviju par savu noieta tirgu un bezmaksas tranzīta maģistrali uz Austrumiem. Nelīdzsvaroti orientējoties tikai uz Rietumu tirgu, Latvija ir Rietumiem atdevusi arī savu Austrumu tirgu, faktiski paliekot bez izdevīgiem tirdzniecības partneriem. Esošais stavoklis mūs diskriminē Latvijas ir atvērusi savu tirgu, kamēr Rietumu puse savu tirgu aizsarga un liek šķēršļus arī mūsu tirdzniecībai Austrumu virziena. Neizdevīgaku situaciju grūti iedomaties.

Runajot par brīvas tirdzniecības principiem, jasaprot, ka rietumnieki tos gan sludina un uzspiež citiem, bet paši neievēro. Ta no viņu puses ir politika, kas balstīta uz dubultiem standartiem. Īsta brīvība tirdzniecība būs tad, kad mēs paši lemsim, ka un ar ko tirgoties, savas intereses saskaņojot ar savu partneru interesēm un panakot abpusēji izdevīgas vienošanas. Ja mēs ražosim labas preces, tam noteikti būs pieprasījums pasaulē. Tad arī varēsim slēgt konkrētus tirdzniecības vai barterapmaiņas līgumus ar konkrētam valstīm vai kompanijam, pēc iespējas izvairoties no liekiem starpniekiem.

Parejas perioda plaši jaizmanto importa aizvietošanas stratēģija, līdz parejas perioda noslēgumam panakot pozitīvu arējas tirdzniecības bilanci.

Latvijai aktīvi jaiesaistas starptautiskos tirdzniecības ceļu projektos, jaizmanto savas tranzītvalsts priekšrocības, ka arī jarada priekšnoteikumi praksei, kuras ietvaros daļa no austrumiem transportētas izejvielas Latvija tiktu parstradatas precēs ar augstaku pievienoto vērtību, izmantojot Rietumu vai Dienvidaustrumazijas tehnoloģijas. Nakotnes projektos iesaistami Ķīnas un Dienvidkorejas specialisti, kuri labprat un uz daudz draudzīgakiem noteikumiem to dara. Ja, Latvijai nepieciešamas arvalstu investīcijas, bet tikai realas ekonomikas ilgtermiņa projektos.

Lai nodrošinatu enerģijas pašpietiekamību, Latvijai jaceļ pašai sava atomelektrostacija un jaapgūst savas naftas atradnes, vienlaikus rūpējoties arī par iespēju šo naftu uz vietas parstradat.

Ir nejēdzīgi, ja mūsu zemnieku produkcijai veikalu plauktos jakonkurē ar identisku

Lietuvas un Igaunijas produkciju. Tā vietā jāvienojas par sadarbību, lai kopējiem spēkiem gūtu daudz plašākus tirgus Austrumos un Dienvidos. Tikpat nejēdzīgi ir, ja mūsu mazsubsidētajai produkcijai jākonkurē ar Rietumeiropas bagātīgi subsidēto produkciju. Šī diskriminācija jāizlīdzina, subsidēto produkciju apliekot ar papildus nodokli, ieviešot augstus kvalitātes standartus vai arī vienojoties par līdzsvarotām tirdzniecības kvotām.

Katrai valstij ir tiesības aizsargāt savu iekšējo tirgu, un gudras valstis to dara arī mūsdienās. Piemēram, katras valsts diplomāti un pārstāvniecības aktīvi cīnās par savas valsts un savu nacionālo kompāniju interesēm. Tas jāmācās darīt arī Latvijas diplomātiem. Tad mūsu izdevumi diplomātiskām un tirdzniecības pārstāvniecībām nebūs izšķiesti velti.

Kāds teiks, ka tas ir skaisti, pat pārāk skaisti, tāpēc neīstenojami, ka tā utopija. Nestrīdēšos, vien atgādināšu, ka cilvēku un tautu dzīvi veido idejas, kurām mēs ticam un kurām mēs sekojam.

Lai raksts nepaliktu tukšumā, uz brīdi savas pārdomas pārtraukšu. Ja veidosies auglīga diskusija par jau uzrakstīto, tad arī varēsim turpināt.

2011. gada 3. augusts

Atzīsim patiesību un rīkosimies!

"Karstākās vietas ellē rezervētas tiem, kuri morālās krīzes laikos saglabā

savu neitralitāti."

/Dante Aligjēri/

Zinātniekiem, kuri ar faktiem un argumentiem apgāž teoriju par cilvēku darbības izraisītu globālo sasilšanu, Rietumos atņem grantus, liedz iespējas publicēties un strādāt, kā arī nosauc viņus par „klimata pārmaiņu noliedzējiem", velkot paralēles ar holokausta noliedzējiem. Politiķus vai sabiedriskus darbiniekus, kuri apšauba, ka holokaustā nogalināti tieši 6 miljoni ebreju, Rietumos apvaino vēstures revizionismā, tiesā, soda, nepublicē viņu argumentus, kā arī izspiež no aprites. Tātad „demokrātiskajos" Rietumos jau reāli darbojas Orvela aprakstītā „domu policija" un „patiesības ministrija", kas vērtē un tiesā pēc tādiem pašiem kvazireliģiskiem ticības kritērijiem kā viduslaiku inkvizīcija kas nav ar mums, tie ir pret mums.

Inkvizīcija arī Latvijā

Integrējoties Rietumu apritē, arī Latvijā sāktas cilvēku vajāšanas par viņu uzskatiem, pārliecību, ticību vai ticības trūkumu, nepareizu publisko nostāju vai citu ideoloģisku ķecerību. Piemēram, no dažiem politiķiem tiek prasīts publiski atzīt 1940. gada okupācijas faktu, no citiem tiek prasīts publiski atteikties no sadarbības ar „oligarhiem". Viens no jaunajiem inkvizitoriem pat publiski paziņojis, ka visa Dombrovska valdība līdz šim bijusi viena oligarha ķīlniece, tiesa, savu ģeniālo atklāsmi nepamatojot ne ar vienu konkrētu faktu vai argumentu. Acīmredzot, gluži kā Gēbelss paļaujas: jā kādu apgalvojumu atkārtos neskaitāmas reizes, ļaudis to pieņems par patiesību.

Interesanti, ka vajātie okupācijas fakta noliedzēji un „oligarhi" šo spēli ir pieņēmuši: viņi publiski taisnojas un prasa žēlastības periodu, kurā sola savu vainu izpirkt ar panakumiem saimnieciskaja joma gluži ka „tautas ienaidnieki" Staļina paraugpravu laikmeta. Viņi ta arī nav sapratuši, ka „Vienotībai", nacionalistiem un Zatleram Latvijas saimnieciska atjaunošana nemaz nav vajadzīga, ka viņu mērķis ir Latviju iedzīt vēl dziļaka krīzē un izūtrupēt.

Šīs dīvainas izdarības tiek veiktas „tiesiskuma" un „godīgas politikas" varda, taču Latvija nav likuma par „oligarhiem" vai oligarhiskas darbības aizliegumu, jēdziens „oligarhs" nav ne tiesiski, ne pat literari definēts. Šis apzīmējums latviešu valoda ienacis no Krievijas, aprakstot jaunbagatniekus, kas pasakaini iedzīvojušies no valsts īpašumu privatizacijas un savu naudu izmanto mēdiju un varas kontrolēšanai. Turklat tos cilvēkus, kurus Krievija dēvē par oligarhiem (piemēram, Berezovski, Hodorkovski u.c.), Latvijas politiķi un žurnalisti kvēli aizstav, bijušo Krievijas prezidentu V. Putinu vainojot par demokratijas un preses brīvības apspiešanu, un demokratisko spēku vajašanu.

Tas visu šo kampaņu vēl vairak samudžina un padara pavisam mistisku: pēc kadiem kritērijiem vadoties, Krievijas oligarhi tiek aizstavēti ka demokratijas balsts, bet Latvijas oligarhi vajati? Vai varbūt ir labie un sliktie oligarhi, pareizie un nepareizie, savējie un svešie? Nak prata kada ASV prezidenta izteiciens par vienu „pareizo" (t.i., ASV administracijai lojalo) diktatoru: „Ja, viņš ir kuces dēls, bet viņš ir mūsējais kuces dēls."

Kad vecie un jaunie kolaboranti tēlo patriotus

Bet atgriezīsimies pie okupacijas fakta atzīšanas. Neesmu SC fans, taču šaja jautajuma es viņus gandrīz saprotu, lai arī ne līdz galam. Ja man kads parkrasojies komunists vai bijušais komjaunatnes aktīvists, kurš tagad laiž muļķi „Vienotība", ZRP vai TB/LNNK (VL! jaunekļi saprotamu iemeslu dēļ kompartija iestaties nepaguva) pieprasītu, lai es publiski atzītu 1940. gada okupacijas faktu, es šo liekulīgo nekauņu pasūtītu uz vienu neglītu vietu, un nekadus 1940. gada okupacijas faktus pēc viņa diktata nepaustu! Kas šiem šeftmaņiem, hameleoniem un Latvijas interešu iztirgotajiem devis tiesības tirpinat citus cilvēkus par viņu uzskatiem un likt paust publisku lojalitati uzspiestam dogmam? Ja 1991. gada augusta pučs nebūtu izgazies, visi šie glumišķie okupacijas trubadūri būtu pirmie rinda pie tanku bučošanas! Ta ir tada vilkaču suga, kas laizas klat katrai varai!

Taču saviem lasītajiem gan es atzīšu, ka 1940. gadu sakuma Latviju skara daudz vairak neka parasta okupacija. Latviju parņēma politiskas represijas, novaca un vajaja daudzus cilvēkus, bija plašas deportacijas un sabiedriskas iekartas maiņa, notika vēlēšanas bez izvēles, tika likvidēta Latvijas suverenitate, Latvijas teritorija tika inkorporēta PSRS, anektēta, integrēta, atkartoti okupēta, vairakkart izlaupīta, izvarota utt. Pateikt, ka Latvija 1940. gada bija tikai okupēta, nozīmē gandrīz neko nepateikt. Tas bija labs sauklis Atmodas perioda, kad bija nepieciešama uzdrīkstēšanas šo vardu publiski izrunat, bet tas ir par seklu XXI gadsimta. Tikai intelektuali varguļi, svešu varu pakalpiņi vai rafinēti manipulatori visus tos traģiskos procesus, kas Latvija notika 1940. gados, var reducēt uz vienkaršu okupaciju faktu.

-    Kads tad varētu būt šadas moralas inkvizīcijas patiesais mērķis?

-       Ja īsi, tad novērst uzmanību no jaunas Latvijas okupacijas, kas notikusi tieši ar šo inkvizitoru un kolaborantu aktīvu līdzdalību.

Vēsture ir ļoti svarīga lai saprastu, kas un kapēc notika, un kas jaņem vēra, lai turpmak šāda traģiska vēsturiskā pieredze vairs neatkārtotos. Es arvien ar aizrautību lasu Latvijā un trimdā sarakstītās atmiņu un liecību grāmatas par 1940. gadu dramatiskajiem notikumiem. Manuprāt, šie notikumi ir pārāk maz pētīti, analizēti un vērtēti. Pieņemta vien ideoloģizēta un vienkāršota vēstures versija vienas dimensijas shēma, ko tagad pasniedz jaunajai paaudzei, bet kas neatsedz šo traģisko procesu dziļākos cēloņus, sekas un būtību. Lasot skolniekiem domātās vēstures grāmatas, šķiet, ka vairāk tiek noslēpts, vienkāršots un ideoloģizēti interpretēts, nekā atklāts. Vai tas varētu būt ar nolūku, lai atvieglotu jaunu Latvijas okupāciju?

Lai gan metodes būtiski atšķīrās, spriežot pēc rezultātiem, es saskatu daudz līdzības starp suverenitātes zaudēšanas procesiem 1940. gados un tagad.

Pārsteidzošās paralēles tad un tagad

1940. gadā PSRS okupācijas apstākļos Kārlis Ulmanis parakstīja vairākus rīkojumus, kas paralizēja Latvijas pašaizsardzības spējas, un varu nodeva Augusta Kirhenšteina valdībai. Tad tika rīkotas Saeimas vēlēšanas, kurās, gluži kā mūsdienās, tautai nebija tiesību izvirzīt savus kandidātus, bet tikai nobalsot par kaut kur citur sastādītu sarakstu. Šajā sarakstā bija maz komunistu un cittautiešu, jo okupantiem bija svarīgi, lai pievienošanos PSRS pieprasītu tieši tautas iemīlētais latviešu inteliģences zieds. Kad Maskava apmierināja latviešu inteliģences delegātu prasību uzņemt Latviju brālīgo PSR republiku saimē, sākās grandiozas reformas. Priekšraksti visām šīm reformām, protams, nāca no Maskavas. Pirms vēlēšanām dotie solījumi, protams, aizmirsās. Tas viss arī mums pēdējos 20 gados pazīstams.

Inteliģence ieveda un inteliģence izveda. Lai ievestu kaut kur citur.

Bet tas jau ir par 1990. gadiem.

Arī 1990. gadā ievēlētajā Augstākajā Padomē bija pārstāvēts latviešu inteliģences zieds, kas papildināts ar padomju agrorūpnieciskā kompleksa saimnieciskajiem kapteiņiem, kuriem drīzi vien apgrieza saknes (likvidējot lielsaimniecības). Bija arī nenozīmīga Interfrontes frakcija, kura svarīgāko balsojumu laikā parasti delikāti izgāja no zāles, lai nesabojātu latviešu tautas vēsturisko izvēli. Lai gan visa tautas ilgu enerģija tolaik bija koncentrēta uz valsts neatkarības atgūšanu, pēc 1991. gada puča izgāšanās Godmaņa komandai izdevās inteliģences ziedu pārliecināt par atteikšanos no sākotnējās LTF programmas un 4. maija Neatkarības deklarācijas nostādnēm. Bez liekām debatēm tika uzņemts kurss uz Rietumiem un kārtību, kura noteikta „Vašingt onas konsensā".

Atkal bez apspriešanās ar tautu tika sāktas grandiozas reformas, kurām priekšraksti šoreiz tika izstrādāti ASV smadzeņu centros. Visas valsts pārvaldes, sabiedrisko, sociālo un saimniecisko jomu reformas tika izstrādātas un ieviestas ārvalstu padomnieku vadībā, izmantojot ārvalstu grantus, kredītus un dārgi algotus „ekspertus"!

Bet jau 1990. gadu vidū, tāpat neprasot tautas piekrišanu, sākās Latvijas likumu „harmonizācija", pielāgojot tos Briseles prasībām. Vispirms Latviju dziļi un uz diskriminējošiem noteikumiem integrēja ES sistēmā un tikai pēc tam un apdullinošas propagandas kampaņas Latvijas pilsoņus aicināja nobalsot referendumā par jau notikušu faktu Latvijas iekļaušanu Eiropas Savienībā. Inteliģences labā var minēt vienīgi to, ka šajā periodā jau bija sākušies partiju laiki, spēja kandidēt uz Saeimu tika pakārtota spējai piesaistīt naudu, pārdodot tirgū savus politiskos pakalpojumus, tāpēc inteliģence vairs nebija tik plaši parstavēta. Bija sacies Latvijas iztirgotaju laiks, kad demokratiju aizstaja naudas vara . Ta arī viena no lielakajam atšķirībam, ja salīdzinam ar padomju periodu. Padomju sistēma naudai nebija tika liela nozīme, tad politiku īstenoja ar administratīvam, propagandiskam un represīvam sviram. Tagad to dara ar naudu.

Latvijā ārvalstu finansētas aģentūras celtas lielā godā

Runajot par naudu, jaatskatas uz vēl vienu līdzību. Nekas nenotiek pēkšņi un pats no sevis, bet tiek ilgstoši un rūpīgi gatavots. Arī 1940. gads tika rūpīgi sagatavots. Lai arī kompartijas darbība Latvija bija aizliegta, ta darbojas zem citiem nosaukumiem un saņēma Maskavas finansējumu. Bez tam veidojas arī no Maskavas finansēta pagrīde un dažadas legalas aģentūras, kas faktiski parstavēja PSRS intereses. Latvijas izlūkdienests par to bija aptuveni informēts un centas šo Maskavas aģentūru darbību izspiegot, kontrolēt, ierobežot un visadi bloķēt. Bloķēšanu apgrūtinaja tas, ka daļa Latvija iesūtītas Maskavas aģentūras pēc tautības bija latvieši. Protams, bija arī dubultaģenti, kas iefiltrējušies Latvijas iestadēs, tai skaita pretizlūkošanas organos.

Lai ka, bet pirmskara Latvija katram bija skaidrs, ka no arvalstīm finansēti aģenti apdraud valsts drošību un pastavēšanu. To pilnība apliecinaja 1940. gads, kad parsteidzoši daudz šķietami lojalu pilsoņu pēkšņi un pat ar dedzību saka sadarboties ar Maskavu un nobalsoja par Latvijas valsts likvidaciju.

Taču šada imunitate pret arvalstu finansētiem aģentiem gandrīz nav vērojama mūsdienu Latvija. Piemēram, ASV megalaupītajs Dž. Soross pilnīgi atklati un brīvi vervē un finansē savus aģentus, un šie aģenti atklati ietekmē Latvijas politiku visaugstakaja līmenī. Drošības iestades šadu praksi izliekas neredzam vai pat pašas ir šadu aģentu vadītas, bet arī parastie cilvēki no arvalstu finansētiem aģentiem nenovēršas un tos nenosoda, bet bieži tos pat atbalsta un ļauj sevi manipulēt.

Daudziem Latvija radies naivs un idealizēts priekšstats par Rietumiem kurus propaganda mums cenšas attēlot ka tadu vienpratīgu brīvības, demokratijas, labklajības un visparējas laimes pasauli. Patiesība par vietu zem saules savstarpēji cīnas un konkurē arī paši Rietumu spēlmaņi, piemēram, ASV un ES. Tikai Latvijas paseklie politiķi cenšas izpatikt abiem, kas ir neiespējams uzdevums. Piemēram, tas pats Sorosa grupējums 2010. gada maija īstenoja masīvu spekulatīvo uzbrukumu eirovalūtai. Tolaik eiro sagraut neizdevas, bet navīgi ievainot gan. Bet nu jau tiek gatavots jauns uzbrukums eirovalūtai, kura ietvaros redzamu lomu spēlē tas pats Soross, paužot noniecinošus izteicienus par eirozonas iedzimto vajumu. Nav izslēgts, ka nakamaja uzbrukuma eiro tiks izmantoti vai jau tiek izmantoti Sorosa aģenti Latvija, jo tieši Latvija ir ES vajais posms, kurš turklat grib izpatikt visiem.

Pirms atbrīvoties, jaatzīst realitate

Tatad Latvija atkal ir okupēta un ekonomiski kolonizēta, gaidama arī svešu kolonistu ievešana un nometinašana Latvijas teritorija. Latvija ir NATO karabazes un personals, Latvijas gaisa telpu patrulē NATO aviacija, ir sagatavots plans iespējamai lielaka NATO militara kontingenta ievešanai Latvijas teritorija. Lielakajos Latvijas uzņēmumos, ministrijas un departamentos ir t.s. NATO kabineti. Vēl vairak arī pašas Latvijas karavīri ir iesaistīti uz meliem balstītos imperialistiskos karos, paši kļūstot par citu tautu okupantiem. Līdz ar to mēs zaudējam morālas tiesības sevi pasniegt kā okupācijas upurus.

Kopš Lisabonas līguma ratifikācijas Saeima savas likumdevēja pilnvaras ir deleģējusi Briselei. Saeimā vairs netiek patstāvīgi pieņemts neviens svarīgs lēmums. Valsts budžeta projektu pirms pieņemšanas saskaņo ar SVF un EK. Mēs jau redzējām, kas notika, kad dažas frakcijas mēģināja izrādīt savu iniciatīvu un kavēt nobalsošanu par Briselē jau saskaņotiem lēmumiem šo Saeimu atlaida. Saeima patstāvīgi vairs nedrīkst izstrādāt pat suņu turēšanas noteikumus. Tos izstrādā un pieņem Briseles birokrāti. Saeimai tik ļauts tos pārtulkot latviski, vienprātīgi atbalstīt un izdrukāt uz Saeimas veidlapas.

Vēlēt šādu Saeimu ir pilnīgi bezjēdzīgi un cilvēka cieņu pazemojoši. Vēlēšanas Latvijā ir pārvērtušās par lojalitātes apliecināšanas rituālu esošajai politikai un pastāvošajai sistēmai. Tas ir veids, kā režīms leģitimē savu pretvalstisko kursu, nožēlojams padevības apliecināšanas farss, kurā vēlētāji izliekas, ka viņi izdarījuši brīvu izvēli, bet deputātimarionetes izliekas, ka viņi ir likumīgi ievēlēti un pārstāv neatkarīgu valsti. Cik ilgi vēl piedalīsimies šajā melu, ilūziju un izlikšanās teātrī, cik reižu vēlreiz kāpsim uz tiem pašiem pašapmāna un realitātes nolieguma grābekļiem?

Kā jau mēs vairākkārt esam pārliecinājušies, starp šķietami dažādajām partijām nav būtiskas atšķirības balso, par kuru gribi, politika no tā nemainās. Atšķirība nav lielāka kā starp pepsikolu un kokakolu, pārējais tikai mārketinga triki un zīmolu šovs. Visas bagātīgi finansētās partijas ir eiropartijas un nato-partijas, kas bez ierunām īsteno jau minētos "Vašingtonas konsensa" un Lisabonas līguma principus. Visas partijas, neatkarīgi no zīmoliem verdziski īsteno pret Latvijas interesēm vērstu politiku. Šo partiju vadītāju īstenie sabiedrotie ir starptautiskie spekulanti, finanšu laupītāji un kara noziedznieki.

Piedaloties vēlēšanu farsā, mēs:

-        legalizējam režīma sadzīvotos parādus un citas saistības un solījumus, ko režīms mūsu vārdā devis globālajām institūcijām;

-        legalizējam režīma politiku, kas vērsta uz Latvijas izpārdošanu (Zatlera partijas programmā šie mērķi ierakstīti atklāti, citas partijas tos paturējušas prātā);

-      legalizējam visus līdzšinējos režīma darījumus, kas slēgti slepus, ar viltu vai bez mūsu piekrišanas (piemēram, ārvalstu banku glābšanu);

-       atsakāmies no aktīvas darbības Latvijas labā, paļaujoties ilūzijai, ka to mūsu vietā darīs spekulantu uzpirkti politiskie aktieri.

Ja mēs atzīstam jauno Latvijas okupāciju un finanšu kolonizāciju, kā arī masveidīgi boikotējam vēlēšanu farsu, mēs:

-      veltīgi nezaudējam laiku un iniciatīvu, un tuvinām Latvijas pārvaldes reformas (jauna sistēma iespējama tikai tad, kad vecā vairs nefunkcionē); jau tā esam nepiedodami ilgi vilcinājušies un dzīvojuši ilūzijās, ciešot milzīgus zaudējumus;

-        noraujam kolaborantu režīmam masku, liedzam tam pilnvaras runāt un pieņemt lēmumus Latvijas pilsoņu vairākuma vārdā; liekam rēķināties ar mūsu neatkarīgo pozīciju;

-   izraisām apjukumu un šaubas kolaborantu nometnē;

-     reāli novērtējam savu patreizējo stāvokli un no ilūzijām modinām tos, kas vēl iesnaudušies;

-   parstajam piedalīties melos, saglabajam savu cilvēcisko godu, morali attīramies;

-       atbrīvojoties no ilūzijam un liekulības, mēs sevi atbrīvojam organizētai, solidarai un taisnīgai cīņai par Latvijas suverenitates atgūšanu un koloniala jūga nomešanu (atzīsti patiesību un ta tevi darīs brīvu);

-        būsim veikuši pirmo pilsoniskas nepakļaušanas akciju, kurai sekos citas, iesaistot arvien plašakas patriotisku cilvēku masas;

Nepiedalīšanas vēlēšanu farsa nenozīmē pasīvu atteikšanos no savas valsts, bet tikai atteikšanos no liekulīgas spēles pēc kolaborantu un viņu finansētaju noteikumiem. Tas savukart paver neierobežotas iespējas aktīvai, radošai un brīvai tautas pašdarbībai, socialo pašpalīdzības tīklu un kooperacija balstītu saimniecisko, ka arī informatīvo struktūru veidošanai, partizanu taktikas izmantošanai, savas pašparvaldes iedibinašanai, pakapeniski atjaunojot tautas suvereno varu Latvijas teritorija (Satversmes 2. pants).

Nav izslēgts arī nacionals izlīgums, kura ietvaros kada daļa kolaborantu pariet tautas pusē vai vismaz izstajas no aktīvas politiskas darbības, paverot iespējas būtiskai sistēmas parveidei.

2011. gada 6. augusts

Vēlēšanas pēc vecajiem noteikumiem laika zaudēšana

ASV dominēta neoliberala "brīva tirgus" sistēma, kas pirms 20 gadiem augstpratīgi pasludinaja savu globalo uzvaru un "vēstures galu", turpina sabrukt. Tas nav biznesa cikla svarstības, bet gan sistēmisks sabrukums. Lai cik jaunu dolaru nesadrukatu Volstrīta, lai cik naudas no realas ekonomikas un cilvēkiem neparsūknētu bankrotējušajam laupītajbankam, tas šīs sistēmas agoniju nenovērsīs, bet tikai par kadu laiku paildzinas. Brūk arī otrs impēriskais neoliberala eksperimenta modelis Eiropas Savienība. Pasaule jau iegajusi otraja sistēmas dezintegracijas fazē, aiz kuras sekos treša pilnīgs sabrukums, posts un haoss.

Nevēloties atzīt savu saimniecisko, intelektualo un moralo bankrotu, imperialisti un realitates izjūtu zaudējušie spekulanti ķērušies pie atklatas laupīšanas, genocīda un resursu sagrabšanas. ASV Nobela Miera prēmijas laureata Obamas vadība jau iesaistījušas vienlaikus sešos laupīšanas karos, kuros tiek ievilktas arī parējas NATO dalībvalstis. Suverēnam valstīm, tai skaita Latvijai, tiek uzspiesti makslīgi paradi, izspiešanas un demontažas programmas, ka arī noteikumi, kas paredz resursu un infrastruktūras objektu izpardošanu globala tirgus spekulantiem. Ta vieta, lai nodrošinatu valsts izdzīvošanu, Latvija šai genocīda un laupīšanas programmai pilnīgi pakļavusies, izliekas, ka krīze jau parvarēta un gatavojas turpinat "biznesu ka parasti". Tieši tada gaisotnē iesakusies un turpinas 11. Saeimas vēlēšanu kampaņa.

Ta ka neviena no vēra ņemamajam partijam nav uzskatījusi par nepieciešamu izanalizēt iepriekšējos 20 gados notikušos procesus, kas mūs noveduši šaja strupceļa, nav izstradajusi kompleksu krīzes parvarēšanas programmu un par šo tēmu pat neruna, tad jebkādas vēlēšanas pēc esošajiem noteikumiem ne tikai nav lietderīgas, bet nozīmētu noziedzīgu laika un resursu zaudēšanu. Piedalīšanās vēlēšanās būs tikai kā dezorientētas sabiedrības akls lojalitātes apliecināšanas rituāls līdzšinējam politiskajam kursam un disfukcionālajai sistēmai, kas ved uz valsts bojāeju un pašnāvību.

Plāns krīzes pārvarēšanai un Latvijas attīstībai

Lai gan Latvijas iedzīvotāji 20 gadus turēti informatīvā un ideoloģiskā neziņā, un arī lielākā politiķu daļa nav interesējusies par valsts attīstības likumsakarībām, Latvijā ir cilvēki, kas šiem procesiem uzmanīgi sekojuši, tos saprot un ir domājuši par alternatīvām. Nu ir pienācis pēdējais laiks, lai mainītu visu Latvijas politikas paradigmu, proti, principus, pēc kuriem attīstīt valsti, šajos procesos iesaistot visus Latvijas iedzīvotājus, arī tos, kas no Latvijas spiesti aizbraukt.

Es ierosinu tos līdzekļus, kas iezīmēti bezjēdzīgajām Saeimas vēlēšanām, ieguldīt beztermiņa konferences rīkošanai, kurā tiks izstrādāta kompleksa krīzes pārvarēšanas un Latvijas attīstības programma. Nekavējoties izveidojams Republikas krīzes pārvarēšanas štābs, kurš organizēs konferences norisi un reģistrēs cilvēkus, kuri savas iestrādes, idejas un koncepcijas gatavi ieguldīt kopējā darbā. Sasaucot konferenci, jāatsakās no partejiskiem, mantiskiem, reliģiskiem, ideoloģiskiem, etniskiem un citiem grupu aizspriedumiem, neviens Latvijas iedzīvotājs, kas nāk ar savu ieguldījumu, nav atstumjams vai kaut kā diskriminējams.

Vienlaikus katrā pašvaldībā un lielākajās apdzīvotajās vietās aktīvākajiem cilvēkiem jādibina vietējās krīzes pārvarēšanas komitejas (nosaukums var būt arī cits), kurām būtu šādi galvenie uzdevumi:

-        veikt vietējo resursu, uzņēmumu un neatliekamāko vajadzību inventarizāciju, rezultātus iesniedzot Krīzes pārvarēšanas konferencei;

-         organizēt vietējo cilvēku sadarbību, pašpalīdzību, kārtības uzturēšanu, kā arī vietējās konferences un demokrātiskas diskusijas, kurās tiktu nosprausti ceļi un principi turpmākajai novada attīstībai;

-        šā darba laikā no sava vidus izvirzīt uzticību ieguvušos kandidātus vietējām un valsts mēroga vēlēšanām, kuras organizējamas pēc mažoritārās sistēmas (ievēlētie deputāti pārstāvēs konkrētu vēlēšanu apgabalu un būs atbildīgi saviem izvirzītājiem un vēlētājiem skat. rakstu "Par vēl ēšanām ar izvēli un atbildību").

Balstoties uz Krīzes pārvarēšanas konferences programmas principiem un rekomendācijām, ieceļama bezpartejiska Krīzes pārvarēšanas un nacionālā izlīguma pagaidu valdība ar ārkārtas pilnvarām. Ja nepieciešams, šīs pagaidu valdības pilnvaras un programmatiskie principi jāapstiprina visas tautas referendumā. Līdztekus krīzes pārvarēšanas programmas īstenošanai, jāsagatavo arī jaunas Latvijas Satversmes projekts un nākamās Saeimas vēlēšanas. Šīm vēlēšanām jābūt brīvām no naudas ietekmes un vecās partiju sistēmas.

Krīzes pārvarēšanas procesā dabiskā veidā un ar reāliem darbiem izvirzīsies jauniem līderi, kuri varēs kandidēt uz jaunajiem valsts pārvaldes posteņiem. Lai atdzīvinātu demokrātiju un aktivizētu sabiedrību, jaunajā pārvaldes sistēmā pēc Šveices parauga iestrādājami tiešās demokrātijas elementi, kas katram pavērs iespēju izvirzīt tautas nobalsošanai konkrētus likumprojektus gan vietējās pašvaldības, gan visas valsts

līmenī.

Gramatas izpratnes padziļinašanai: Emīls Jakrins. Ekonomiskais patriotisms. Hadžūns Čangs. Sliktie samarieši.

Janis Kučinskis. Kooperacijas attīstība Latvija un pasaulē: idejas, vēsture, perspektīvakie attīstības virzieni. Džons Pērkinss. Ekonomiska slepkavas grēksūdze. Naomi Kleina. Šoka doktrīna: katastrofu kapitalisma uznaciens. 2011. gada 8. augusts

Latvijas "veiksmes stāsts" vai 20 genocīda un laupīšanas gadi?

"Mums nav mūžīgu sabiedroto, mums nav pastāvīgu ienaidnieku; pastāvīgas un mūžīgas ir tikai mūsu intereses, un mūsu pienākums ir šīm

interesēm sekot."

/Lords Palmerstons (1784-1865)/

29. augusta portals "Delfi" vēstīja: "Valsts prezidents Andris Bērziņš 21. septembrī, sakot uzrunu ANO Ģeneralaja asambleja Ņujorka, uzsvērs, ka Latvija divdesmit gados ir nogajusi nopietnu attīstības ceļu, kas uz pasaules fona ir veiksmes stasts, sacīja Bērziņa preses sekretare Līga Krapane." Tatad arī jaunais prezidents ir ērti iekļavies neoliberaļu korī, kurš pēc arvalstu pasūtījuma nekaunīgi apmelo Latviju, taisa starptautisku karjeru uz Latvijas nelaimes rēķina, apgalvojot, ka melns ir balts, ļauns ir labs un genocīds ir veiksmes stasts. Veiksmes stasts kam?

Patiesība Andris Bērziņš nav ne pirmais, ne pēdējais, kas tik nekaunīgi melo. Melos mēs dzīvojam visus šos 20 gadus. Līdzīgas melu mantras ik dienas jaatkarto tiem, kas grib taisīt karjeru un tikt atzīti sorosītu dominētaja un starptautisko baņķieru okupētaja Latvija.

Zīmīgi, ka Latvijas liberaļi savus "veiksmes stastus" nekad nekonkretizē. Vai par Latvijas veiksmi uzskatama sen nepieredzēta demografiska katastrofa, sabiedrības sociala polarizacija, nacionalas ražošanas iznīcinašana, finanšu un banku sistēmas, ka arī tirdzniecības jomu atdošana arzemniekiem, uzpūstie finanšu burbuļi un paradu verdzība, masu bezdarbs, nabadzība, masveida izceļošana no Latvijas, izglītības, zinatnes un veselības aprūpes jomu komercializacija, jauna paaudze, kurai sava Dzimtenē nav nakotnes?

Taču presē varam atrast arī realitatei tuvaku viedokli. Piemēram, bijušais Augstakas

Padomes deputāts, advokāts un vairāku drosmīgu grāmatu autors Andris Grūtups intervijā žurnālam "Kapitāls" atzinis, ka "savas pirmās premjerēšanas laikā Ivars Godmanis pieļāva liktenīgu vēsturisku kļūdu, paļaujoties uz liberālās ekonomikas teorijām".

Liberālās reformas sagatavotas ārpus Latvijas

Patiesībā Godmanis un visi viņa pēcnācēji (ieskaitot tirgus fundamentālistu Dombrovski un tirgus ekstrēmistu Zatleru) bija un ir tikai viegli manipulējami izpildītāji. Neoliberālā modeļa uzspiešana bijušajam Autrumu blokam tika mērķtiecīgi sagatavota mūžīgā Austrumeiropas ģeopolitiskā pretinieka smadzeņu centros Londonā. Tās nebija tikai liberālās teorijas, kuras briti gadsimtiem izmantojuši pasaulē lielākās koloniālās impērijas radīšanai, bet ģeopolitisks projekts, kura mērķis bija sadrumstalot, savstarpēji sanaidot un iznīcināt savus konkurentus Austrumos, tos politiski paverdzināt, kolonizēt, sagrābt mūsu resursus, bet iedzīvotājus pakļaut genocīdam. Par šo projektu esmu rakstījis jau savā 2000. gada grāmatā „Jaunā pasaules kārtība un mēs paši". Lūk, neliels šīs grāmatas fragments:

"1991. gada 23. augustā London Times ievadrakstā bija apkopots anglo-amerikāņu oligarhijas nākotnes nodoms: "Brīvā tirgus guru un smadzeņu centri, kas 80. gados palīdzēja pārveidot Britānijas ekonomisko karti, plāno ideoloģisku iebrukumu Padomju Savienībā, cerībā, ka neizdevies 21 22. augusta pučs šo impēriju ir sagatavojis tečerisma devai. Lai gan viņu ietekme mājās ir mazinājusies, tečeristi uzskata, ka pēdējo dienu notikumi PSRS radījuši ideālu laboratoriju viņu ideju izmēģināšanai."

Šai dienai britu šoka terapeiti bija gatavojušies jau kopš 1983. gada, kad Londonā lorda Harisa Ekonomisko lietu institūta paspārnē dibinājās Komunistisko ekonomiku izpētes centrs (KOIC). 80. gadu vidū šā centra sūtņi sāka aktīvi apmeklēt pasākumus Austrumeiropas valstīs. Ungārijā viņi iepazinās ar nākamajiem reformatoriem: Anatoliju Čubaisu un Jegoru Gaidaru no Krievijas, Lešeku Balceroviču no Polijas, Vaclavu Klausu no Čehijas, kā arī vairākiem Baltijas republiku pārstāvjiem. Tika sākta ideju apmaiņa un regulāras tikšanās dažādās valstīs. Šos braucienus lielā mērā finansēja multimiljardieris un megaspekulants Džordžs Soross.

1990. gadā Maskavā ar lorda Harisa līdzdalību tika dibināts Pārejas ekonomikas pētniecības centrs. 1991. gada beigās gandrīz visi šā centra dalībnieki ieņēma vadošus amatus Krievijas valdībā. Gaidaru iecēla par neatkarīgās Krievijas pirmo premjerministru, bet Čubaiss organizēja privatizāciju. Citu bijušās PSRS dalībvalstu reformatori, kas sadarbojās ar minēto Londonas centru, savus amatus ieņēma vēl agrāk. Papildus monetārisma gudrības pirms stāšanās amatā reformatori apguva, izejot īsus kursus Hārvardas, Džordžtaunas vai Čikāgas universitātēs (ASV), vai līdzīgos iestādījumos. Amata pienākumus viņiem palīdzēja veikt tādi importēti padomnieki kā Džefrijs Sakss, Anders Aslunds (V. Dombrovska grāmatas "Kā Latvija pārvarēja finanšu krīzi" īstenais autors), Juris Vīksniņš vai Uldis Klauss. Tātad nekādu pārpratumu par patiesajiem šoka terapijas autoriem nevajadzētu rasties.

Liktenīgo lēmumu uzspiest Austrumeiropai un Krievijai šoka terapiju pieņēma G7 valstu vadītāju apspriede 1990. gada 11. jūlijā Hjūstonā. Citu reformu kursu kategoriski noraidīja Dž. Bušs un M. Tečere. G7 apspriede pilnvaroja SVF komisiju izpētīt PSRS ekonomiku. SVF sagatavotaja ziņojuma rakstīts: "Ideali būtu iet pakapenisku reformu ceļu, kas mazinatu ekonomiskos saviļņojumus un ļautu drīz vien plūkt uzlabotas ekonomiskas efektivitates augļus. Bet mēs šadu ceļu neredzam…" SVF ziņojuma uzsvērts, cik svarīgi ir uzspiest atrus un dziļus šokus, sašaurinat ražošanu, pacelt cenas un strauji palielinat bezdarbu, cik svarīgi šos pasakumus veikt paša sakuma, lai panaktu pilnīgu un neatgriezenisku lūzumu ar pagatni un nodrošinatu neapturamu reformu procesa gaitu. Ziņojuma atzīts, ka dažus reformu pasakumus gan kadu laiku japatur neizmantotus, lai neizraisītu socialo spradzienu. Ar to domatas sabiedrisko pakalpojumu un dzīvokļu īres izmaksas."

Britu impērija nav mirusi

Viegli manipulēt sabiedrību, kura nezina savu vēsturi. Tieši tapēc ne padomju laika, ne tagad skolas nemaca patieso vēsturi. Padomju laikos nemacīja tapēc, ka pašai boļševiku kustībai un tas rīkotajam revolūcijam bija parak cieša saistība ar Londonu, tapēc būtu jaatbild uz parak neērtiem jautajumiem. Tagad nemaca tapēc, ka arī 1918. gada proklamētajai Latvijas Republikai pie šūpuļa un kapa stavējuši miglainas Albionas aizbildņi, un arī 4. maija Republika radīta pēc Londona un ASV smadzeņu centros uzrakstītiem projektiem.

Pirma Latviešu Pagaidu nacionalo padomi atzina un atbalstīja Lielbritanija, vienlaikus atbalstot un finansējot (starp citu, caur mums pazīstamajam zviedru bankam) arī boļševiku apvērsumu Krievija. Britu flote apšaudīja ķeizariskas vacu armijas pozīcijas Rīga (par to vēlak no Latvijas pieprasot dargi samaksat), diktēja Latvijai Strazdumuižas pamiera noteikumus un "palīdzēja" Latvijai iegrabties pirmajos parados. Savukart 1940. gada britu prese pirma apsveica Latvijas iekļaušanu PSRS, bet britu valdība atdeva PSRS Baltijas valstu zelta krajumus, ar ko norēķinaties par britu korporacijai Lena Goldfields it ka radītajiem zaudējumiem. Starp citu, Staļina režīma organizēto 1940. gada Saeimas vēlēšanu rezultatus britu prese publicēja dienu pirms pašam vēlēšanam, un šie rezultati precīzi sakrita ar Staļina režīma vēlak nosauktajiem. Tatad Riberntropa-Molotova pakts ir tikai nenozīmīga vēstures detaļa, jo no oficialas vēstures pilnīgi pazudusi britu impērijas izšķiroša loma pirmas Latvijas Republikas likvidacija, ka arī paša Hitlera nakšana pie varas. Parak maz izvērtēta arī Lielbritanijas un ASV loma Jaltas konferencē un citos ar to saistītajos slepenas diplomatijas darījumos.

Vai zinat, kads bija pirmais oficialais Latvijas pagaidu valdības darījums ar agloamerikaņiem?

Latvijas Pagaidu valdība Kooperatīvo biedrību Centralajai Savienībai "Konzums" uzdeva noslēgt līgumu ar ASV Kara materialu likvidacijas komisiju par preču iepirkšanu divu miljonu dolaru vērtība. Tolaik 2 miljoni ASV dolaru bija milzīga summa, jo dolars bija nesalīdzinami vērtīgaks neka mūsdienas. ASV piegadatas preces izradījas nekam nederīgas: asiņainas un pat saindētas drēbes, lietošanai nederīgi ieroči un citas nederīgas provīzijas un atkritumi. Amerikaņiem šads darījums bija tradicionals, jo arī saviem indiaņiem viņi savulaik piegadaja inficētas segas, lai indiaņi izmirtu epidēmijas. Neraugoties uz to, 1925. gada Latvijas valdība ar ASV parakstīja līgumu, kura šis parads tika uzpūsts jau līdz 5 775 000 dolaru. Kad sakas ASV izraisīta pasaules Liela depresija, šis "Konzumam" uzkartais parads bija galvenais iemesls visas kooperatīvu kustības krīzei Latvijā.

XX gadsimtu var nosaukt arī par anglosakšu vai anglo-amerikāņu dominēšanas laikmetu, kad angļu valoda kļuva arī par pasaules saziņas un diplomātu valodu (pirms tam Lingua Franca bija franču valoda). Šā gadsimta laikā vairākkārt sabruka visi galvenie anglosakšu impērijas konkurenti (Vācijas, Francijas, Krievijas, Austroungārijas, Osmaņu, Japānas impērijas u.c.), bet pozīcijas nostiprināja un gandrīz globālu hegemoniju sasniedza anglosakši.

Arī pati Britu impērija nav pazudusi, tikai transformējusies un labi nomaskējusies. 16 britu koloniālajās teritorijās, kuras tagad ietilpst Britu Sadraudzībā (The Commonwealth), arvien augstākā vara pieder britu monarham un britu karalienes ieceltiem ģenerālgubernatoriem. Britu karaliene arvien var atlaist šo valstu parlamentus, iecelt vai neiecelt premjerministrus, šo valstu vārdā pieteikt karu Lielbritānijas ienaidniekiem. Tomēr visefektīvākais pasaules pārvaldīšanas instruments ir britu monarhijai piederošajās salās (Menas, Gernsijas, Džersijas, Kaimanu u.c. salas) izvietotā ofšoru impērija, kā arī pasaulē lielākie finanšu spekulāciju centri, kas izvietoti Londonas Sitijā un Ņujorkas Volstrītā. Volstrīta un Londonas Sitija ir tikai anglosakšu ofšoru impērijas aisberga redzamās virsotnes!

Dominējošā pasaules valūta gan vairs nav britu mārciņa, bet ASV dolārs, taču šī sistēma arvien darbojas pēc vecajiem impēriskajiem principiem, kurus īsteno privātu baņķieru kontrolēta centrālā banka (ASV to sauc par Federālo Rezervju sistēmu), kurai faktiskās filiāles ir atkarīgo valstu centrālās bankas, tai skaitā Latvijas Banka. Lai diktāts nebūtu pārāk viegli atšifrējams un tiešs, to Federālo Rezervju uzdevumā veic anglo-amerikāņu dibinātās Bretonvudas institūcijas: Starptautiskais Valūtas fonds, Pasaules Banka un Starptautiskā Tirdzniecības organizācija. Arī Latvijas lats un pat Krievijas rublis arvien nav suverēnas valūtas, bet tikai dolāra atvasinājumi, kurus regulē globālās institūcijas. Gan Latvijas, gan Krievijas centrālās bankas nav atkarīgas no savas valdības, bet gan no globālās, anglosakšu kontrolētās finanšu sistēmas.

Finansiālā koloniālisma triks ir tāds, ka tikai ASV Federālo rezervju sistēma (tā sauc privātu institūciju, kas ASV pilda centrālās bankas funkcijas) var brīvi un neierobežoti emitēt dolārus. Piemēram, lai iepirktu preces un resursus, finansētu korumpētus režīmus un karus, ASV var brīvi drukāt ne ar ko nesegtus dolārus vai pārdot savas parādzīmes, tādējādi parazitējot uz pārējās pasaules rēķina. Lai citas valstis šos dolārus pieņemtu kā legālu maksāšanas līdzekli, pastāv vienošanās ar korumpētām valdībām, kā arī drauds nepakļāvīgās valdības gāzt ar ārēji finansētām revolūcijām vai ASV militārās varas potenciālu (skat. Džona Perkinsa grāmatu "Ekonomiskā slepkavas grēksūdze"). Šī sistēma, kas balstās uz ASV dolāru un Bretonvudas institūciju diktēto fiskālo un monetāro politiku, pastāvēs tik ilgi, kamēr pasaules valstu kritiskais vairākums atzīs dolāru par savu rezerves valūtu un likumīgu maksāšanas līdzekli. Pakāpeniska atteikšanās no dolāra sistēmas jau sākusies.

Vēl daži fakti par anglo-amerikāņu ekonomisko imperiālismu.

Ekonomiskā liberālisma dzimtene ir Lielbritānija. Par liberālisma tēvu tiek uzskatīts Ādams Smits (Ādama Smita sacerējumi ir arī viens no marksisma pirmavotiem). To papildina Čārlza Darvina darvinisms, Frensisa Galtona, Herberta Spensera un Tomasa

Maltusa socialdarvinisms. Tie visi ir britu impēriskie teorētiķi, kuri savos darbos pamatoja "brīva tirgus" sistēmu, brīvu konkurenci, "stipraka izdzīvošanu" un "dabisko atlasi", kuru briti ar savam korporacijam un militaro spēku uzspieda lielai pasaules daļai. "Brīva tirgus" doktrīna attaisnoja gan vergu tirdzniecību, gan neierobežotu sieviešu un bērnu ekspluataciju, gan veselu tautu genocīdu un valstu iekarošanu, lai impērijai atvērtu šo valstu tirgus, ļautu sagrabt resursus un piespiestu parakstīt diskriminējošus "brīvas tirdzniecības" līgumus. Piemēram, pret Ķīnu XIX gadsimta tika vērsti divi "Opija kari", jo Ķīnas vadītaji gribēja ierobežot britu organizēto narkotiku tirdzniecību sava teritorija. Būtība nekas daudz kopš ta laika nav mainījies. Arī Latvija parakstījusi mūs diskriminējošus "brīvas tirdzniecības" līgumus, ka arī ir iesaistīta narkotiku un cilvēku tirdzniecība. XX gadsimta otraja pusē britu liberalisma teorijas radoši pilnveidoja ASV smadzeņu centri.

Eiro ieviešana ES bija viens no Lielbritanijas un ASV diktētajiem priekšnoteikumiem Vacijas apvienošanai, lai eiro mehanisms neļautu "atdzimt Ceturtajam Reiham". Šo smago lēmumu, kas ierobežoja apvienotas Vacijas ekonomisko brīvību, vēlak atklati atzinis ta laika Vacijas kanclers Helmuts Kols. Pašlaik Vacija cīnas ar ša lēmuma sekam.

"Vašingtonas konsensa" principus, kurus 1990. gadu sakuma uzspieda arī visam Austrumu bloka valstīm, 1989. gada izstradaja britu ekonomists Džons Viljamsons. Eiropas Komisija un Eiropas Centrala banka pret jaunajam ES dalībvalstīm īsteno kolonialu politiku, kas balstas uz tiem pašiem "Vašingtonas konsensa" un SVF noteikumiem.

Megaspekulants un valstu suverenitates apkarotajs Džordžs Soross izglītību un dzīves filozofiju guva Londona, kur arī saka savu praktisko darbību. 1956. gada viņš parcēlas uz ASV, kur iekļavas Volstrītas spekulatīvajas operacijas, kuru iespējas tika vairotas, pateicoties britu ofšoru shēmam un liberalai regulēšanas sistēmai. Ka savdabīgs filozofs viņš iekļavas finanšu oligarhijas kustība, kuras mērķis bija panakt valsts regulēšanas un citu barjeru atcelšanu finanšu spekulacijam.

Zvaigznes stundu šī kustība sagaidīja, kad ASV prezidents R. Reigans un arī britu premjerministre M. Tečere par savas ekonomiskas politikas pamatu pieņēma t.s. Čikagas monetaristu skolas dibinataja Miltona Frīdmana teoriju, kas pēc ASV atbalstīta pulkveža Augusto Pinočeta militara apvērsuma jau bija izmēģinata Čīlē. Sorosa pateicība pirmajai mītnes zemei Lielbritanijai izpaudas ka Lielbritanijas nabadzīgako pilsoņu, vidusslaņa un pensionaru aplaupīšana 1992. gada, kad Sorosa koordinēta finanšu uzbrukuma rezultata Lielbritanijas "mazie ļaudis" zaudēja ap 3 miljardiem britu marciņu. Pateicoties šai sistēmai, pasaule tagad ievilinata paradu krīzē, kuru Džordžs Soross intervija nosaucis par "mana mū ža darba kulminaciju".

Veidojas globāla alternatīva liberālismam

Ja pēc PSRS sabrukuma neoliberalas dogmas pieņēma visas Austrumu bloka valstis, tai skaita Krievija un Baltkrievija, un cieta no tam pašam graujošajam sekam (demografiska katastrofa, deindustrializacija, resursu nonakšana arvalstu korporaciju un vietējo oligarhu rokas, masu bezdarbs, nabadzība, iedzīvotaju izbraukšana un visparējs sabrukums), tad dažas valstīs tomēr šim pašiznīcinašanas kursam paguva organizēties pretestība. Klasisks piemērs ir Baltkrievija pēc Lukašenko uzvaras vēlēšanas un Krievija pēc Putina nākšanas pie varas. Tieši tāpēc mēs Rietumu un mūsu liberālajā presē varam vērot naidīgu kampaņu pret Baltkrievijas prezidentu Lukašenko un Krievijas premjerministru Putinu. Šim naidīgajam korim pievienojas Rietumu finansētie "cilvēktiesību aizstāvji", ārvalstu finansētie fondi un nevalstiskās organizācijas.

Lukašenko un Putins burtiski apturēja savu valstu sabrukumu un nolika pie vietas oligarhus, kuri privatizēja, izlaupīja un iztirgoja šo valstu resursus. Vai nav interesanti, ka arī Latvijas "cīnītāji pret nacionālajiem oligarhiem" visādi atbalsta "demokrātiskos" Krievijas oligarhus (piemēram, Berezovski un Hodorkovski), viņu finansētos "demokrātus" un mēdijus? Vai nav interesanti, ka ārvalstu finansētie Latvijas "cilvēktiesību aizstāvji" skaļi nosoda Lukašenko, bet klusē, kad NATO aviācija akmens laikmetā iebombardē Āfrikas visturīgāko, no koloniālisma atbrīvoto, resursiem bagāto un sociāli taisnīgāko valsti Lībiju?

Patiesībā ne Krievijā, ne Baltkrievijā arī netrūkst tādu pašu "cilvēktiesību aizstāvju" un ārvalstu finansētu "demokrātu". Viņi ir bieži Latvijā valdošo "demokrātu" ciemiņi, par viņiem raksta mūsu prese, viņu grāmatas tiek tulkotas un ir nopērkamas Latvijas grāmatnīcās. Taču šo valstu iedzīvotāji vairs viņus neatbalsta, jo ir ieguvuši imunitāti pret viņu liberālā totalitārisma idejām. Pameklējiet paši, cik procentus šie ārvalstu finansētie "demokrāti" iegūst vēlēšanās Krievijā un Baltkrievijā?

Lai apvienotos pret anglo-amerikāņu oligarhijas tīkojumiem, dibinājušās un darbojas šādas starptautiskas organizācijas:

Šanhajas Sadarbības organizācija, kurā ietilpst Ķīna, Krievija, Kazahija, Tadžikija un Uzbekija, kā partneri un novērotāji arī Baltkrievija, Mongolija un Šrilanka;

Eirāzijas Ekonomiskā savienība, kurā ietilpst Krievija, Baltkrievija, Kazahija, Kirgīzija, Tadžikija un Uzbekija. Viens no savienības mērķiem ir vienotas ekonomiskās telpas jeb muitas savienības izveide;

Baltkrievijas, Krievijas un Kazahijas muitas savienība. Notiek pārrunās par Ukrainas pievienošanos šai muitas savienībai;

Kolektīvās drošības līguma organizācija, kas ir militāras un drošības dienestu sadarbības organizācija cīņai pret starptautisko terorismu un anglo-amerikāņu atbalstītā islama fundamentālisma ekspansiju Eirāzijā un Āfrikā. Šajā organizācijā jau ietilpst Krievija, Baltkrievija, Armēnija, Kazahija, Tadžikija, Uzbekija un Kirgīzija;

BRICS valstis. Šo ekonomiskās sadarbības apvienību sākotnēji dibināja Krievija, Ķīna, Brazīlija un Indija jeb Lielais Četrinieks, kurā dzīvo 40% pasaules iedzīvotāju. Tai pievienojusies Dienvidāfrikas Republika. Kopš ASV izraisītās globālās finanšu krīzes strauji pieaugusi BRICS valstu ietekme globālajā diskusijā par pasaules ekonomikas nākotnes arhitektūru, starptautiskās finanšu un tirdzniecības sistēmas nākotni. Tas arī saprotams, jo jau šodien uz šīm valstīm pārvietojies pasaules ražošanas galvenais centrs, kā arī tās kontrolē lielu resursu daļu. Par līdzdalību BRICS sākušas interesēties arī tādas valstis kā Meksika, Dienvidkoreja, Turcija, Nigērija, Indonēzija u.c. BRICS darbība iezīmē pāreju no anglo-amerikāņu dominētās vienpolārās pasaules kārtības uz daudzpolāru sadarbību.

Dibināts arī regulāru sarunu forums starp Krieviju un ES.

Tātad varam secināt, ka neatkarīgi no tā, vai anglo-amerikāņu oligarhijai izdosies izprovocēt 3. pasaules karu, pasaulē un pat starp Latvijas tuvakajiem kaimiņiem jau veidojas alternatīvas nakotnes attīstības un sadarbības saites. Tatad arī Latvijas iedzīvotajiem japadoma par labako nakotnes izvēli, jo līdzšinēja izvēle mūs ievedusi strupceļa, bezcerība un pašiznīcība.

2011. gada 3. septembris

Rietumi savus sabiedrotos tikai izmanto un … bez žēlastības upurē

Par to agrak vai vēlak parliecinas visi Rietumu sabiedrotie. Parasti jau tad, kad ir par vēlu ko mainīt vai glabt. Piemēram, ASV dienesti paši radīja Osamas bin Ladena struktūras, lai tas izmantotu cīņai pret PSRS un citu reģionu destabilizacijai, ASV un citas rietumvalstis ilgstoši atbalstīja, kreditēja un bruņoja Sadamu Huseinu, lai ar viņa rokam sagrautu no kontroles izgajušo Iranu, Rietumi gadiem finansēja Hosnī Mubaraka režīmu Ēģiptē, Rietumi ilgstoši sadarbojas arī ar Lībijas vadoni Muammaru Kadafi. Simtiem līdzīgu piemēru varam sameklēt arī vēsturē sevišķi XIX un XX gadsimta. Tads pats liktenis sagaidīja arī carisko un vēlak boļševistisko Krieviju, ka arī pirmskara Latvijas pēdēja prezidenta Karļa Ulmaņa režīmu. Varbūt visprecīzak šo stratēģiju formulējis bijušais Lielbritanijas arlietu ministrs Lords Palmerstons: "Mums nav mūžīgu sabiedroto, mums nav pastavīgu ienaidnieku; pastavīgas un mūžīgas ir tikai mūsu intereses, un mūsu pienakums ir šīm interesēm sekot."

Vai nav pienacis pēdējais laiks, lai Rietumu sabiedroto nemainīgo likteni pardomatu arī mūsdienu Latvija valdošais režīms, kurš visas savas kartis un pastavēšanas jēgu licis uz absolūtu, nedalītu lojalitati Rietumu aizbildņiem? Iztirgos vai novaks taču arī viņus! Ka tas jau vairakas reizes noticis mūsu vēsturē. Zviedrija savas Vidzemes un Igaunijas teritorijas savulaik Krievijai izdevīgi pardeva. To pašu izdarīja Kurzemes hercogi, bet Latgali Krievijai iedalīja, savstarpēji sadalot Poliju. Savu atbalstu Latvijai Rietumi liedza arī 1940. un 1945. gada, bet atkartoti izmantoja 1990. gada. Tagad "Latvijas modeli" Rietumi izmanto, lai demontētu savu socialas drošības sistēmu un destabilizētu Latvijas kaimiņus austrumos, taču jebkura laika, kad vien tas šķitīs izdevīgi, viņi savas marionetes bez žēlastības gazīs, sanaidos, iztirgos vai ietirgos. Gluži ka lopkopis, kurš savus majdzīvniekus uzbaro un reizēm pat palutina, lai pēc vajadzības tos nokautu, pardotu lopkautuvei vai publiskam izradēm (gladiatoru cīņam) kolizeja.

Lībijas stāsts

XX gadsimta sakuma Lībiju okupēja, izlaupīja un genocīdam pakļava Italija. Pēc II pasaules kara Lībija nonaca Lielbritanijas aizbildniecība. Briti Lībija iecēla savu ielikteni karali Idrisu un 1951. gada panaca šīs kolonialo lielvaru makslīgi veidotas valsts starptautisku atzīšanu. Tobrīd Lībija bija viena no nabadzīgakajam Āfrikas valstīm, karalis Idriss Lībija dabas bagatības iztirgoja Rietumu korporacijam, savus pavalstniekus paturot nabadzība un gara tumsonība. ASV un citas rietumvalstis Lībija iekartoja karabazes, lai nostiprinatu savas kolonialas intereses Āfrika un Vidējos austrumos.

Taču 1969. gadā daži Lībijas virsnieki karali Idrisu gāza, panāca naftas uzņēmumu nacionalizāciju, ārvalstu kolonizatoru, vietējo kompradoru un Rietumu karabāzu izvākšanos. Tā bija pret koloniālismu vērsta sociāla revolūcija, kas iedvesmoja visu Āfrikas kontinentu.

Par spīti Rietumu ieviestajai ekonomiskajai blokādei un vairākiem apvērsuma mēģinājumiem, Lībija dažos gados kļuva par turīgāko un sociāli taisnīgāko Āfrikas valsti. Modernākā infrastruktūra, bezmaksas izglītība un veselības aprūpe, lēti mājokļi, dāsns atbalsts jaunajām ģimenēm, ražena dzimstība, reāla cilšu sabiedrības integrācija, tiešās demokrātijas elementi valsts pārvaldē tāda bija Lībijas realitāte līdz 2011. gada NATO atbalstītajai kontrrevolūcijai, kas notiek zem karaļa Idrisa karogiem.

Tiesa, lai panāktu ekonomiskās blokādes atcelšanu un plašāku globālo sadarbību, Kadafi daļēji pakļāvās Rietumu spiedienam un Lībijā uzmanīgi sāka īstenot dažas liberālās reformas. Tas bija kā "mazais pirkstiņš", ko Kadafi pasniedza Rietumiem, lai iegūtu Rietumu draudzību. Rietumi savu spēli pieprata: uz Tripoli straumēm devās Rietumu līderi, lai burtiski bučotu Kadafi roku un viņam glaimotu, pretī saņemot dāsnas Lībijas suverēno fondu investīcijas.

Kā tagad atklājies, Rietumu specdienesti sadarbojās ar Kadafi specdienestu, lai neitralizētu islama fundamentālistu diversijas Lībijā. Tonijs Blērs kļuva par Kadafi ekonomisko padomnieku, personīgas saites ar Kadafi dibināja gan Itālijas Berluskoni, gan Francijas Sarkozī, gan ASV amatpersonas, kā Kondolīza Raisa un Hilarija Klintone. Kadafi modrība vājinājās, viņš pat nenojauta, cik bīstamā spēlē iesaistījies.

Lībijas teritorija ir ļoti liela, tās robežas grūti kontrolējamas. Turklāt vērienīgie infrastruktūras projekti Lībijai piesaistīja miljoniem viesstrādnieku, kuru pārvietošanās Lībijā bija neierobežota. Lībijas dienvidus tradicionāli apdzīvo melnādainās āfrikāņu ciltis, kurām bija dotas pilnas Lībijas pilsoņu tiesības, kā arī brīvi sakari ar radniecīgām ciltīm ārpus Lībijas robežām. Tas atviegloja arī Rietumu specdienestu darbību, gatavojot bruņotu, kontrrevolucionāru apvērsumu.

Nemierus Lībijā patiešām sāka dažas nelielas demonstrācijas, kuras rīkoja liberāli noskaņotā "google paaudze" ("17. februāra" kustība): turīgu lībiešu bērni, kas savu turību un idejas bija guvuši biznesa darījumos ar Rietumu korporācijām. Taču šos liberāļus drīz vien malā pastūma Rietumu specdienestu bruņotas un internacionālas islama fundamentālistu vienības ("Salafi džihads" u.c.), kuras savu kaujas pieredzi bija guvušas, izvēršot teroristisku darbību pret ASV karaspēku Afganistānā, Irākā un citos Rietumu destabilizētajos reģionos. Jā, jā, NATO apbruņoja spēkus, kurus pašos Rietumos ierasts saukt par Alkaidu. Ja grūti noticēt, tad vēlreiz uzmanīgi izlasiet Lorda Palmerstona formulu. Piemēram, pašlaik Tripoles militārais komendants ir pieredzējušais un ietekmīgais Alkaidas augsta līmeņa operators Abdels Hakims Belhadžs, kuru ASV specdienesti pirms vairākiem gadiem bija arestējuši, spīdzinājuši un vēlāk nodevuši Kadafi drošības dienestam.

Islama fundamentālistu bruņotās vienības Lībijā papildināja ar CIP sagatavotiem lībiešu kadriem, kurus Lībijā ieveda tieši no ASV Kalifa Hiltera vadībā, karaļa Idrisa emigrācijā dzīvojušajiem lojālistiem, kā arī pārbēdzējiem no paša Kadafi administrācijas. Salafi džihadistiem izdevās piesaistīt piekritējus arī no dažām dziļi reliģiozām berberu ciltīm (Lībija Kadafi laika bija laicīga valsts, Islams Lībija nebija valsts reliģija, Lībija brīvi darbojas arī katoļu un citas draudzes).

Protams, šī dīvaina, pa visu pasauli salasīta dumpinieku koalīcija, lai arī modernak bruņota neka Lībijas armija, pati ar saviem spēkiem varu parņemt nespēja. Tapēc spēlē agresīvi iesaistījas NATO militara aviacija, kas Lībija šogad veikusi vairak neka 21 000 uzlidojumu, no kuriem 8000 bija militaras kaujas ar Lībijas armiju. Lai islama fundamentalistu kaujinieki varētu ieiet kada teritorija, vispirms šo teritoriju smagi sabombardēja un raķetēm apšaudīja NATO lidmašīnas un "attīrīja" "Apači" helikopteri. Piemēram, Tripoles ieņemšana bija ļoti vērienīga NATO operacija, kuras laika tika sabombardēti visi iespējamie objekti (ielas redzamos cilvēkus un transportlīdzekļus no NATO helikopteriem papildus attīrīja ar lieljaudas ložmetējiem) un NATO specvienību vadība, ar viņu tiešu līdzdalību krasta izsēdinati lieli desantspēki. Rezultata bija iznīcinati ne tikai iespējamie militarie objekti, bet arī visa infrastruktūra: ūdens un elektrības apgades sistēmas, transporta infrastruktūra, slimnīcas u.c. Lībijas valdības ēkas tika iznīcinatas ar 64 lieljaudas raķetēm, kas domatas arī pazemes bunkuru spridzinašanai. Protams, ar to tika rupji parkaptas visas ANO DP sniegtas pilnvaras, un Kadafi spēki izvēlējas šos objektus pamest.

Kas stāv aiz norvēģu terorista Beringa-Breivika?

Pirms lēmuma sakt militaru uzbrukumu Lībijai NATO dalībvalstu vidū nekadas vienpratības nebija. Vacija kategoriski atteicas iesaistīties šaja avantūra, bet neatlaidīgi iebilda arī Norvēģijas premjerministrs. Beigas viņš gan piekrita NATO operacijai dot dažas Norvēģijas lidmašīnas, bet tikai līdz 1. augustam. Šaubīties saka arī Danija, Holande un Beļģija. Zinams, ka arī Berluskoni NATO militarai invazijai Lībija pievienojas visai negribīgi. Lai koalīcija neizjuktu, lai disciplinētu NATO dalībvalstis un dotu neparprotamu brīdinajumu iespējamiem atkritējiem, 22. jūlija pie valdības ēkam Oslo nogranda vairaki spradzieni, bet mazliet vēlak valdošas partijas funkcionaru bērnu nometnē tika vēsi apšauti valdošas partijas funkcionaru bērni un viņu viesi.

Viens cilvēks tik vērienīgu operaciju veikt nespētu, jūtams specdienestu rokraksts un vērienīga koordinacija. Ka allaž līdzīgos gadījumos, ir daudz neatbildētu jautajumu, piemēram, kapēc Oslo policijai, lai ierastos sala, kur izvietota minēta jauniešu nometne, bija nepieciešama pusotra stunda, ka policisti uzreiz zinaja Breivika vardu u.c.?

Kapēc NATO specdienesti savai iebaidīšanas operacijai izvēlējas tieši Norvēģiju? Norvēģija jau sen ir Rietumu politikas melna avs. Piemēram, Norvēģija jau sen iestajas par neatkarīgu Palestīnas valsti,iniciēja Oslo nolīgumu, ietur objektīvu neitralitati Vidējo austrumu konflikta utt.

Priekšzīmīga angļu valoda uzrakstīta, 1500 lappušu gara Breivika "manifesta" autors, protams, nav Breiviks, jo Breiviks tik labi angļu valodu neparzina. Turklat lielaka manifesta daļa ir parkopēta no amerikaņu "zaļa terorista" Teda Kaščinska jeb "unibomera" manifesta. Tikai pielikti pret musulmaņu valstīm vērsti saukļi. Taču signals skaidrs un neparprotams.

Atkal nafta, gāze, zelts un stratēģiskās bāzes

Islama fundamentalistu kaujinieki vēl nekontrolē Lībijas teritoriju, bet jau sakuši dalīt dasnas naftas koncesijas NATO dalībvalstu korporacijam. Iepriekšējie līgumi ar Ķīnas un Krievijas firmām, kas piedalījās Lībijas infrastruktūras projektos, tiek ignorēti. Par tiesībām nokost lielāko pīrāgu jau sastrīdējušies Itālijas, Francijas, Lielbritānijas un citi militārās koalīcijas pārstāvji. Īstas laupītāju dzīres, kas var beigties arī ar lieliem skandāliem un kautiņu.

Vienprātība zūd arī islama kaujinieku vidū. Militārie komandieri jau pieprasījuši Lībijas pagaidu nacionālās padomes atkāpšanos, jo tajā esot pārāk daudz pārbēdzēju no Kadafi nometnes. Pret Kadafi karojām kopā, bet nu slaktēsim viens otru.

Lībijas jaunās konstitūcijas projektā, kas balstīts uz karaļa Idrisa konstitūciju, parādījies pants par šariata likumu ieviešanu. Tātad Lībiju plānots pārveidot par teokrātisku islama fundamentālistu režīmu. Zīmīgi, ka militāro dumpi visiem līdzekļiem atbalstīja citas islama fundamentālistu monarhijas piemēram, Katara un Apvienotie arābu emirāti (kas nodibināti ar britu gādību). Starp citu, ir informācija, ka "atbrīvotāju" līksmā sagaidīšana Tripoles "Zaļajā laukumā" patiesībā tika filmēta "Zaļā laukuma" holivudiskā imitācijā, kas uzbūvēta Katarā. Tikmēr Āfrikas Savienības dalībvalstis jauno Lībijas režīmu atzīt atsakās, un lielu Lībijas teritorijas daļu vēl joprojām kontrolē Kadafi armija.

Izrādās, jaunais islamistu režīms Lībija ir arī rasistisks. Piemēram, islama kaujinieki masveidīgi linčo melnādainos lībiešus, saucot tos par "Kadafi algotņiem". Bet melnādainie apdzīvo visus Lībijas dienvidus un Kadafi laikā baudīja visas Lībijas pilsoņu tiesības.

Rietumu prese jau izplata ideju, ka NATO karaspēkam Lībijā jāierīko savas permanentas karabāzes. Gluži kā Afganistānā un Irākā. Bet diez vai par šādu ideju būs sajūsmā patreizējie NATO sabiedrotie no Alkaidas aprindām. Cik ilgi jāgaida, pirms šie kaujinieki sāks veikt terora aktus pret NATO objektiem, un aizvien lielāki Āfrikas bēgļu pūļi nepārpludinās Eiropu, tai skaitā Latviju?

Haoss, revolūcijas un kari ienesīgākais bizness un gatavošanās lielajam karam

Kāpēc šāda Lībijas sagraušana un haoss nepieciešams Rietumiem un it sevišķi viņu vadošajam kodolam ASV?

NATO iegūst stratēģiskas pozīcijas Vidusjūrā un Āfrikā, un cer sagrābt Lībijas resursus.

ASV paplašina nestabilitātes joslu Āfrikā un Vidējos austrumos, paverot ceļu radikālu islamistu režīmu dibināšanai, kurus pēc tam varēs izmantot jaunu konfliktu provocēšanai, sanaidojot, piemēram, sunnītu un šiītu pārvaldītās valstis, izraisot jaunu karu pret Irānu, karus starp arābu un melnādaino āfrikāņu valstīm.

No Āfrikas tiek izspiestas Ķīnas un Krievijas intereses, tiek izjaukti vairāki no angloamerikāņu impērijas neatkarīgi infrastruktūras projekti.

Tālākā perspektīvā var tikt izprovocēti kari starp islama valstīm un Ķīnu, konfliktos var tikt ievilkta arī Vidusāzija (uz kurieni islama revolūciju var eksportēt no Afganistānas) un Krievija. Tas ir anglo-amerikāņu augstākās pilotāžas sapnis panākt, lai par viņu ģeopolitiskajām interesēm karo citas valstis.

Eiropas Savienības destabilizācija: Rietumeiropas pārpludināšana ar Āfrikas bēgļiem, kas provocēs nacionālisma un protekcionisma atdzimšanu Eiropā, kā arī pārslogos ES saimniecisko potenciālu.

Pilnīga starptautiskās drošības sistēmas izjaukšana. Atcerēsimies, ka ļoti līdzīga starptautiskas drošības principu atmešana notika arī 1930. gados, kas beidzas ar II pasaules karu.

Bankrotējušas un nesamaksajamos parados iestigušas ASV ekonomikas izglabšana uz citu valstu un kara rēķina.

Vai šadi plani īstenosies, ir atkarīgs no citu valstu un sabiedrību gudrības un gatavības aizstavēt morali taisnīgu politiku. Jebkura gadījuma arī mūs sagaida ļoti saspringti laiki, kuros svarīgi neuzķerties uz provokacijam un rīkoties gudri, paturot prata visas Latvijas intereses. Kategoriski janoraida Latvijas vietējie "vistu vanagi", kuri gatavi Latviju ievilkt katra NATO vai ASV militara avantūra.

2011. gada 10. septembris

Kāpēc mums nav savas ekonomikas un cilvēki atstāj latviju?

"Civilizācijas netiek nogalinātas, tās mirst pašnāvībā" /Britu vēsturnieks un sociologs Arnolds Džozefs Toinbijs/

Lai saprastu ekonomiku, nav jabūt diplomētam ekonomistam. Ka uzsvēris Kembridžas universitates ekonomists un gramatas "Sliktie samarieši" autors Hadžūns Čangs, 95% ekonomikas aptverama ar veselo sapratu. Praktiski visu attīstīto valstu uzplaukumu virzījuši valstsvīri bez ekonomiskas izglītības, un tieši Latvijas ekonomisti un diplomētie eksperti visus šos 20 gadus mums pūtuši pīlītes, nonakot pretruna pat ar dabas likumiem. Ne jau tapēc, ka viņi neko nesaprot, bet tapēc, ka viņi kalpo "brīva tirgus" ideoloģijai un izpilda šīs ideoloģijas izplatītaju pasūtījumu. Ideoloģija nav realitate, bet īpaši veidota macība, kuras mērķis ir attaisnot konkrētam interesēm atbilstošu politiku. Ideoloģija drīzak ir ka reliģija, kuras dogmas tiek uzspiestas sabiedrībai un ikdiena atkartotas ka mantras.

Kā bērnu vecāki rada darbavietas Lietuvā un likvidē darbavietas latvijā

Nu jau vairakus gadus no dažadiem valsts reģioniem pienak ziņas, ka konkursos par tiesībam barot skolēnus Latvijas skolas uzvar Lietuvas firmas. Partiku Lietuvas firmas iepērk sava dzimtenē vai no Lietuvas lielveikaliem. Ta sanakot lētak.

Tas tiesa, ka lētak. Par to var parliecinaties katrs, kas iepircies Lietuvas veikalos un tirgos. Lētak tapēc, ka Lietuva ir labvēlīgaka nodokļu sistēma un labvēlīgaki valsts atbalsta mehanismi. Mums skaidro, ka lētaks pakalpojums ir izdevīgs arī Latvijai. Skan

šķietami loģiski, bet vai tā tiešām ir?

Diemžēl tas ir tuvredzīgs un pilnīgi aplams viedoklis: ietaupām dažus santīmus šodien, bet sagraujam visu Latvijas ekonomiku. Konkrētajā piemērā iznāk, ka Latvijas bērnu vecāki un pašvaldības, kuras izsniedz pabalstus bērnu brīvpusdienām, patiesībā rada jaunas darbavietas un turību Lietuvā, bet likvidē darbavietas un vairo bezdarbu Latvijā. Līdz ar to arvien jauni tūkstoši Latvijas iedzīvotāju un it sevišķi jaunieši ir spiesti atstāt Latviju, jo te viņiem nav darba. Un visa Latvija kļūst nabadzīgāka un stieg nesamaksājamos parādos. Tātad paši vecāki savā aklumā iznīcina darbavietas, kurās varētu strādāt viņu bērni.

No publikācijām jūtams, ka cietumos, armijā, pansionātos un internātos ēdināšanas īpatnības ir līdzīgas: iepērk tur, kur var nopirkt lētāk, un tas parasti nav Latvijā. Pat Latvijas valdības pasākumos uz galda parasti importēts minerālūdens un uzkodas. Tik daudz par izkropļoto patriotisma izpratni.

Kā tirdzniecības sistēma noplicina Latviju

Ieejam mūsu pārtikas veikalos. Arī tur redzam daudz lietuviešu, igauņu, ķīniešu, poļu, spāņu un citu ārzemnieku produkcijas, kura turklāt lētāka par vietējo. Un arī liela daļa šķietami vietējās produkcijas patiesībā Latvijā ir tikai safasēta vai ražota no ievestām izejvielām. Ir arī tādi kuriozi, kā Dānijā ražots "Jelgavas cukurs".

Mēs esam radināti pirkt lētāko, bet reti padomājam, kāpēc šie produkti ir lētāki un ko šis lētums nozīmē mūsu ekonomikai un labklājībai.

Importētās produkcijas lētumam var būt vairāki iemesli:

produkcija ir subsidēta (citas ES dalībvalstis saņem lielākas ES subsīdijas un lielāku savas valsts atbalstu, kā arī maksā mazākus nodokļus);

produkcija ir ķimizēta un piesātināta ar konservantiem, lai to varētu ilgi uzglabāt transportēšanas konteineros, noliktavu un veikalu plauktos. Daudziem produktiem ir pievienotas surogātvielas, sintētiskas garšvielas, mākslīgi aromatizatori un krāsotāji, kā arī piedevas, kas izraisa atkarību. Gaļa un piens iegūti rūpnieciskās fermās, kurās lopus baro ar hormonu preparātiem, antibiotikām un citām piedevām, kuras grauj patērētāju veselību; ilgstoši lietojot šādu produkciju, cilvēki slimo un spiesti dzert zāles. Protams, importētas zāles;

pārtikas piegādātāji ir ofšoros reģistrētas firmas, kuras Latvijai nemaksā nodokļus. Iespējams, ka ofšoros reģistrēti ir arī paši lielveikalu tīkli.

Bez tam arī paši lielveikali lielākoties pieder ārzemniekiem, tie diskriminē Latvijas produktus, diktē vietējiem iepirkuma cenu, iepludina Latvijā ārvalstu preces, uzliek savām precēm nesamērīgi lielu tirdzniecības uzcenojumu. Tieši tāpēc, lai gan ir augsts lata apmaiņas kurss, cenas Latvijas veikalos ir lielākas nekā mūsu kaimiņvalstīs.

Zināms, ka peļņa tirdzniecības jomā ir lielāka nekā ražošanā. Iepērkoties ārzemniekiem piederošos veikalos, šī tirdzniecības peļņa no Latvijas aizplūst. Ja mēs būtu saglabājuši uzticību vietējiem veikaliem, peļņa paliktu Latvijā un vietējās pašvaldībās, bagātinot mūs visus.

Arī veikalos darbojas tā pati likumsakarība, kas skolu ēdnīcās. Pērkot Latvijas preci, mēs uzturam darbavietas Latvijā, palielinām nodokļu ieņēmumus, vairojam savu līdzpilsoņu turību, ceļam Latvijas sabiedrības labklājību, dodam iespēju vietējiem uzņēmējiem. Ja mēs pērkam šķietami lētakas arvalstu preces, mēs īstermiņa ietaupam dažus santīmus, bet ilgtermiņa likvidējam darbavietas un turību Latvija, ka arī, protams, radam darbavietas tajas valstīs, kuru produkciju iepērkam. Līdz ar to mēs atņemam darbavietas paši saviem bērniem un aplaupam paši sevi. Cik gudra ir tada stratēģija, spriediet paši.

Ja ieejam rūpniecības preču nodaļa vai veikala, aina ir vēl bēdīgaka, jo tur Latvijas preču gandrīz nav. Iepērkoties šajos veikalos, mēs radam un uzturam darbavietas arvalstīs, ceļam šo valstu labklajību, sevi nolemjot nabadzībai, bezdarbam un depopulacijai.

Bet kas notiek būvniecības un infrastruktūras jomas? Latvijai ir visas izejvielas, lai ražotu būvmaterialus, bet realitatē ta pati aina: lietojam galvenokart ievestus būvmaterialus un iekartas. Ļoti reti izmantojam vietējo produkciju.

Ienaksim gramatveikala. Ja, lielakoties gramatas ir iespiestas Latvija, taču tas iespiestas uz importēta papīra un ar importētam krasam. Arī skolnieku burtnīcas tiek importētas un apzīmētas ar arvalstu reklamam. Ka to savienot ar faktu, ka Latvijai vismaz teorētiski pieder lieli mežu resursi?

Bet labi, ieslēgsim savu importēto televizoru un izvēlēsimies kadu no Latvijas kanaliem. Vismaz šajos kanalos taču varētu gaidīt Latvijas produkciju? Diemžēl arī šaja gadījuma javiļas. Gandrīz visas filmas ir importētas. Neskaitamie šovi it ka tiek raidīti latviešu valoda, taču arī tie ir iepirkti kaut kur Amerika, par tiem maksajam licences maksas un autortiesības. Tikai daži raidījumi patiešam veidoti Latvija, bet arī par tiem japateicas reklamam, parsvara arvalstu reklamam. Bez tam lielaka t.s. latviešu kanalu daļa pieder arzemniekiem. Tatad arī TV peļņa aizplūst uz arzemēm.

Tas pats vērojams Latvijas radio kanalos, pat sabiedriskajos. Tajos skan galvenokart anglosakšu mūzika, par kuru mūsu valsts maksa autoratlīdzību arzemniekiem. Arī caur radio mūsu kapitals aizplūst uz arzemēm un arī radiokanali ir atkarīgi no arvalstu reklamdevējiem, tapēc jau pēc definīcijas nevar būt brīvi.

Sakari? Arī šī stratēģiska nozare faktiski pieder arzemniekiem. Pērkam ne tikai arzemju tehnoloģiju (mobilos telefonus), bet arzemniekiem maksajam arī abonēšanas maksu.

Pat mūsu valsts nacionalie simboli (valsts karogs, pases, lati, akcīzes markas un pat trolejbusa biļetes) tiek ražoti arvalstīs.

Ta varētu turpinat visu mūsu jomu analīzi un nonakt pie līdzīgiem rezultatiem.

Kā mūs izsūc ārvalstu bankas

Bankas modernaja laikmeta ar savu nodevu (komisijas maksu) apliek gandrīz katru mūsu maksajumu gan privatpersonam, gan iestadēm un firmam. Diemžēl no bankam izvairīties nevaram, jo administratīvi noteikts, ka savu algu, pensijas vai pabalstus varam saņemt tikai caur bankam, un arī savus maksajumus (piemēram, komunalos) varam veikt tikai caur bankam. Maksu bankas ņem arī par kontu apkalpošanu un citiem pakalpojumiem. Bankam līdzīgu darbību veic arī apdrošinašanas aģentūras, kuru galvenais biznesa mērķis tapat ir maksimala peļņa.

Kad mūsu bēdu ekonomisti cēla trauksmi par ekonomikas parkaršanu, viņi, protams, pūta pīlītes, jo, ka jau nojaušat, Latvijai faktiski nav savas ekonomikas. Ar ekonomikas parkaršanu šie ideoloģiskie darbinieki domaja banku uzpūsto spekulaciju burbuli, kurš izpaudas arī ka liela inflacija, no kuras cieta katrs. Kad bruka banku uzpūsta paradu piramīda (parādu piramīda, tāpat kā noguldījumu piramīda, ir krāpnieciska shēma, par kuru normālās valstīs tiesā), aplaupīšanai tikām pakļauti visi arī tie, kas nekad nav ņēmuši banku kredītus. Tā vietā, lai izmeklētu šo banku afēru, noteiktu baņķieru atbildību un no tiem piedzītu zaudējumus, Latvijas politiķi izvēlējās šīs bankas glābt no bankrota uz Latvijas nodokļu maksātāju rēķina: arvien turpina griezt budžeta izdevumus, celt nodokļus, mazināt algas, iedzīt bankrotā uzņēmumus, aizņemties jaunus parādus.

Latvijā ir viena valsts banka, kuru sauc par Hipotēku banku. Taču ne jau tajā savus kontus parasti atver pašvaldības un pati valsts. Arī banku sfērā dominē ārvalstu bankas. Daļēji vietējā, bet faktiski starptautiskā bija arī Parex banka, tās pārņemšanas dokumenti arvien ir aizslepenoti.

Tātad arī pelnītā un krāpnieciski izkrāptā banku peļņa tiek ārzemniekiem. Turklāt šie ārzemnieki mūsu tautsaimniecību praktiski nekreditē, bet kreditē uz importu balstītu patēriņu, kā arī uzpūš spekulatīvus burbuļus. Arī ārvalstu banku ielaišana Latvijā ir viens no galvenajiem faktoriem, kas iznīcina mūsu darbavietas, bet finansē darbavietas ārvalstīs.

Ja palūkojamies apkārt, Latvijā gandrīz nav produktīvu darbavietu ražošanas sektorā. Ir darbavietas valsts pārvaldē un dažādās apkalpošanas jomās. Turklāt mūsu birokrātiskais aparāts ir pārlieku uzpūsts un apkalpo tos, kam pieder Latvijas uzņēmumi, tātad galvenokārt tos pašus ārzemniekus.

Kā var pastāvēt valsts, kas gandrīz neko neražo?

Ilgstoši tāda valsts pastāvēt nevar, bet eksistēt kādu laiku var. Par to liecina arī 20 mūsu valsts lejupslīdes gadi.

Protams, arī līdzsvarotas suverēnas valstis daļu produkcijas importē. Tas nav nekas slikts, ja vien tiek ievērots saprātīgs līdzsvars starp importu un eksportu. Lai kaut ko importētu, kaut kas līdzīgā apjomā jāeksportē. Šis līdzsvars vai tā trūkums atspoguļojas valsts ārējās tirdzniecības bilancē. Latvijai šī bilance visus 20 pastāvēšanas gadus, protams, bijusi krasi negatīva.

Latvija ir absolūti disfunkcionāla valsts ar tīri simboliskām suverenitātes pazīmēm. Tai piemīt visas klasiskās kolonijas pazīmes.

Lai turpinātu eksistēt, Latvija spiesta savus resursus un uzņēmumus pārdot ārzemniekiem, kā arī uzņemties arvien augošus parādus. Tiek lēsts, ka apmēram 80% mūsu resursu jau ir izpārdoti ārzemniekiem. Tas mums ļāva eksistēt šos 20 gadus. Variet paši parēķināt, cik gadus vēl varēsim eksistēt, izpārdodot atlikušos 20%?

Taču vissmagākā maksa par tādu eksistenci "brīvā tirgus" paradīzē ir mūsu cilvēku resursi. Tieši ar tirgus reformu sākšanu 1991. gadā sākās mūsu demogrāfiskā katastrofa. Līdz šim "brīvā tirgus" ideoloģijai esam upurējuši ap 600 000 nedzimušu bērnu. Atteikušies no savas ražošanas, mēs esam spiesti eksportēt cilvēkus pārsvarā savus bērnus. Arī viņi arvien augošā daudzumā nu ir spiesti kā lēts darbaspēks strādāt citu valstu labā, celt citu valstu labklājību.

Tikko BNS publicējusi pētījuma rezultātus par to, ka pēdējos 20 gados iedzīvotāju skaits Baltijas valstīs samazinājies par 1,5 miljoniem cilvēku. Apmēram tikpat daudz cilvēku pirms tirgus reformām apdzīvoja Igauniju. "Brīvā tirgus" efekts Baltijas valstīs ir tads pats, ka kad Igaunijai 1991. gada būtu uzmesta neitronu bumba, nonavējot visus iedzīvotajus.

Vai politiķi un partijas par šīm lietam vispar runa un doma? Protams, ka nē. Lai gan daudzas valstis, globalajai krīzei sakoties, pastiprinajušas savu iekšējo tirgu aizsardzību, Latvija arvien izmisīgi turas pie "brīva tirgus" dogmam un grib būt ticīgaka par pašu pavestu.

Uz ko šie politiķi cer? Uz to, ka vēl pagūs iztirgot atlikušos 20% Latvijas resursu (Latvenergo, mežus, dzelzceļu u.c.), par to iekasēt komisijas naudu un pēc tam… tad jau redzēs. Varbūt arī paši parcelsies uz arzemēm, kur jau iepirkti īpašumi un atvērti banku konti.

Kapēc tika atlaista 10. Saeima un tagad tiek rīkotas arkartas vēlēšanas? Tapēc, ka dažas partijas, kuras tagad apsauka par oligarhu partijam, kavēja Latvijas izpardošanu un valsts budžeta griešanu. Ar lielu reklamu izveidojot t.s. Zatlera reformu partiju, Sorosa frakcija ("Vienotība", TB/LNNK/LV u.c.) nakamaja Saeima cer savakt parliecinošu vairakumu (virs 50%), lai bez vēra ņemamiem traucējumiem veiktu vēl radikalaku budžeta griešanu un atri izpardotu arzemniekiem atlikušos objektus un resursus.

"Demogrāfiskā ziema" pārņēmusi visu Eiropu

Bijušais "Dienas Biznesa" redaktors Juris Paiders jau pirms Latvijas iekļaušanas ES precīzi prognozēja, ka viens no galvenajiem ES mērķiem ir tikt pie lēta Latvijas darbaspēka. Kapēc?

Ja interesējaties par Rietumeiropu, tad būsiet dzirdējuši, ka popularakais vards, ko vairakas ES vecajas dalībvalstīs piešķir jaundzimušajiem bērniem, ir Muhameds. Ja kada no rietumvalstīm ienaksiet bērnu preču veikala, tur redzēsiet galvenokart musulmaņu sievietes. Līdzīga aina pavērsies Rietumeiropas skolas un lielako pilsētu ielas. Kristīgas baznīcas Eiropa paliek tukšas un tiek slēgtas, kamēr musulmaņu mošejas trūkst vietas, tapēc liela dievlūdzēju daļa savus ritualus izpilda uz ielas kvartala ap mošeju.

Lieta ta, ka Rietumeiropa strauji izmirst. Ja neskaita iebraucējus, uz vienu sievieti Rietumeiropa dzimst nedaudz vairak par vienu bērnu (skat. dzimstības karti, kura gan atspoguļota tikai vidēja dzimstība, nenoradot etnisko vai reliģisko piederību). Tas nozīmē, ka ar katru paaudzi īsto eiropiešu skaits samazinas uz pusi. Vēl paris desmitgades, un ierasto sabiedroto vieta Rietumos būs musulmaņu valstis vai apvienotais Eiropas kalifats. Jau tagad musulmaņi faktiski nosaka toni Rietumeiropas pilsētas un valstu parvaldē. Mazskaitlīgie eiropiešu bērni vai nu nīkuļo pie datoriem un citam postmodernajam izklaidēm, vai arī paši pariet uz islamticību. Turklat musulmaņu jaunieši Eiropas kartība neintegrējas, dzīvo pēc saviem likumiem un ir ļoti vitali, ja salīdzina ar vietējiem.

Nevis Eiropa integrē iebraucējus, bet iebraucēji integrē vietējos. Ja parastajas ziņas par to maz dzirdam, tad tikai tapēc, ka politkorektuma un multikulturalisma kults neļauj lietas saukt to īstajos vardos. Kad dzirdat teikumu par "Francijas jauniešiem", tad ar to visdrīzak jasaprot, ka runa ir tieši par Francijas musulmaņu jauniešiem.

Eiropa ar savu bojaeju, šķiet, jau ir samierinajusies, vien cer savas pēdējas mirstamdienas pavadīt ierastaja patērētajkultūras komforta. Taču izskatas, ka arī tas neizdosies, jo ES eksperiments sabrūk ne vien demografiski, bet finansiali un

saimnieciski. Tur, kur mūsu iztēlē vēl nesen bija Rietumeiropa, nekad vairs nebūs tā, kā bijis.

Vai Latvija arī gatava noiet no vēstures skatuves līdz ar Rietumeiropu?

Vai tomēr meklēsim savu attīstības ceļu?

2011. gada 10. septembris

Latviešu pakalpiņi svešu baņķieru interesēs iznīcina vēl vienu ražojošu latviešu uzņēmumu

Kā jau esmu vairākkārt uzsvēris, Latvijas valsti svešu, savtīgu spēku interesēs grauj un iznīcina paši latvieši, kas iemācījušies būt par priekšzīmīgiem pakalpiņiem un sadistiskiem savas valsts bojāejas šova skatītājiem.

Kārtējais ārvalstu baņķieru upuris šoreiz ir graudu pārstrādātājs, veselīgas rapšu eļļas, lineļļas un linsēklu ražotājs "Iecavnieks".

Paplašinot savu ražotni un iegādājoties modernu tehnoloģiju, šā uzņēmuma vadītāji pieļāva stratēģisku kļūdu aizņēmās no Swedbankas. Drīz pēc tam sākās zviedru banku izraisītā krīze, kuras iespaidā produkcijas pārdošanas apjoms samazinājās par 26%, līdz ar to apdraudot kredīta atmaksāšanas grafika ievērošanu. Šogad uzņēmumam, kurā strādā 80 cilvēki, atkal ir pozitīva bilance, jo pieaugusi gan ķīmiski nepārveidotas rapšu eļļas tirdzniecība dzimtenē, gan lineļļas un linsēklu eksports uz Lietuvu. Firmas vadība aktīvi mēģina vienoties ar Swedbank vadību par parāda pārstrukturēšanu, ražošanas un modernizācijas process turpinās, pašlaik tiek novākta jaunā graudaugu raža, nākotnes izredzes labas, taču Swedbank vadība tomēr nolēmusi "Iecavnieku" pakļaut bankrota procedūrai un izpārdot.

Latvijas nodokļu maksātāji zviedru banku glābšanā "brīvprātīgi-piespiedu kārtā" ieguldījuši ap 9 miljardiem eiro, valstij uzņemoties ārvalstu banku parādus, taču nu šīs par mūsu līdzekļiem izglābtās bankas iznīcina mūsu atlikušos ražotājus (skat. materiālu par zviedru žurnālistes Birgitas Foršbergas grāmatu "Latvija-Swedbank Klondaika, kas gandrīz izputēja"). Tieši Swedbanka savu finanšu terorismu vērsusi arī pret citiem latviešu uzņēmumiem piemēram, veselīgas pārtikas ražotāju un tirgotāju, daudznozaru uzņēmumu "Daugava".

Zīmīgi, ka Swedbank Latvijas meitas uzņēmumu vada vietējie kadri tīrasiņu latvieši, kuri nu centīgi savu saimnieku interesēs pamato maksātnespējas un izpārdošanas nepieciešamību. Droši vien arī tiesneši bija latvieši. Maksātnespējas administratore ir Ivita Baumane, Swedbank rupors un PR speciālists Kristīne Jakubovska utt. Tikmēr īstenie finanšu teroristi netiek nosaukti un palikuši aizkulisēs. Tā jau ierasta taktika Latviju iznīcināt ar pašu latviešu rokām.

Vai arī šoreiz mēs visi, kā parasti, pasīvi noskatīsimies vēl viena latviešu uzņēmuma iznīcināšanā un pat aplaudēsim, pie sevis ļaunā priekā tīksminoties "tā viņiem arī vajag"? Vai protestus, piketus, blokādes un barikādes uzņēmuma aizstāvēšanai necelsim? Vai zviedru bankas neboikotēsim? Un ko šai sakarā pasākušas tā saucamās "latviskās partijas"?

Turpina pūst pīlītes un gatavojas pēc vēlēšanām izpārdot to, kas vēl nav nonācis ārvalstu īpašumā?

Tā arī ir Latvijas "veiksmes stāsta" dziļākā būtība, par ko pie mums pieņemts klusēt. 2011. gada 12. septembris

Lai būtu pārmaiņas, vecā sistēma jāboikotē

"Es saku jums jau dienas simt un piecas, Lai puķi dabūtu, ir jāpieliecas."

/Imants Ziedonis/

-        Kas tā par parādību, ja kāds cilvēks vai cilvēku grupa nemitīgi atkārto vienu un to pašu darbību, katru reizi gaidot uz citu iznākumu?

-    Pareizi, tā ir viena no trāpīgākajām idiotisma definīcijām.

-       Vai kaut kas līdzīgs idiotismam nav vērojams mūsu sabiedrībā, kas jau 7. reizi pēc kārtas, reaģējot uz tādu pašu pirmsvēlēšanu šovu, cer, ka šoreiz nu gan būs labāks iznākums, ja vien vairākums novēlēs pareizi (ar "pareizi", protams, katrs saprot kaut ko savu)? Vai tad pa šo laiku kaut kas Latvijā būtiski mainījies? Vai notikusi plaša, godīga un atklāta diskusija par turpmāk ejamo ceļu? Vai Latvijā notikusi kāda apziņas evolūcija vai sociāla revolūcija, kas materializējusies mērķtiecīgu, apņēmības pilnu un enerģisku cilvēku grupā, kurai nu varētu uzticēt pārstāvēt visas sabiedrības intereses un gribu?

-        Nē, viss arvien pa vecam: tie paši polittehnologi un "eksperti", tie paši mēdiji un sabiedriskās domas formētāji, tie paši PR speciālisti, reitingu aģentūras, ārvalstu finansētās nevalstiskās organizācijas un tēlu veidotāji, tie paši režisori, tās pašas politisko aktieru trupas, kas sevi dēvē par partijām, un tā pati pasīvā tauta.

Atcerēsimies visas iepriekšējās un varbūt arī pirms 1934. gada notikušās pirmsvēlēšanu kampaņas. Vai arī tad nebija līdzīgas intrigas un kaislības, līdzīga šķietamība, ka nu gan mēs beidzot savu paņemsim un noturēsim? Bija, bet kas nemainīgi sekoja pēc šīm kaislībām? Pareizi, vispārēja vilšanās.

Un citādāk nemaz nevarēja būt, jo tā veidota sistēma. Kamēr tā darbojas, kamēr mēs piedalāmies un šo sistēmu aktīvi vai pasīvi stutējam, rezultāts ir jau iepriekš ieprogrammēts. Drošs, kā kazino.

Politiskie aktieri un sistēmas legalizācijas rituāls

Latvija ir izveidota Rietumu parauga daudzpartiju sistēma. Demokrātiskās pārstāvniecības teorija balstās uz pieņēmumu, ka tieši partijas veido politiku, tāpēc mūsu nākotne atkarīga no tā, kādai partijai mēs šo atbildīgo darbu uzticēsim. Bet vai tas tā patiešām ir?

Vai jūs nemulsina fakts, ka ne jau mēs tās partijas veidojam, ne jau mēs izvirzām kandidātus, ne jau mēs nosakām pirmsvēlēšanu dienaskārtību, ne jau mēs izvirzām prioritātes, mērķus un jautājumus, kurus politiķiem jārisina, ne jau mēs un ne pēc mūsu pasūtījuma tiek gatavoti lēmumu projekti pieņemšanai Saeimā?

Diemžēl mēs esam tikai pasīvi skatītāji, bet šovu režisē citi, kampaņu finansē citi, kandidātus atlasa citi, programmas raksta citi, reklāmas konstruē citi, tēlus veido citi.

Stop, bet kāpēc jāveido tēli un kāpēc vajadzīgas reklāmas?

Pēc 20 gadiem patērētāju sabiedrībā it kā būtu jāsaprot, ka tās ir t.s. mārketinga tehnoloģijas, darbs ar fokusa grupām, zemapziņas impulsu pētīšana, reklāmas stratēģijas izstrāde, kampaņa, tēla radīšana, ilūziju uzburšana un … preces pārdošana.

Tieši tā partijas ir prece, ko pārdod. Tāpat kā veļas pulveri, mobilos telefonus, zobu pastu, jaunības eliksīru vai biksīšu ieliktņus ar dubultspārniņiem. Vai reklāmas uzburtais tēls atbilst preces reālajām īpašībām? Protams, nē. Pārdod ne tik daudz pašu preci, cik ilūzijas. Jums iedveš: ja jums būs tāda prece (vai zīmols), jūs jutīsities kā … Toms Krūzs, Madonna vai vismaz Liene Candy … vai kāda cita ekrāna slavenība, kulta figūra vai ikona, kuru uzpūtuši paši mēdiji.

Tātad partijas tiek tirgotas, lai jūs tās nopirktu jeb atdotu par tām savu balsi. Nopirktu ne tik daudz partiju, cik ilūziju, ka jums ir sava partija, kas par jums rūpēsies.

Tātad mums piedāvā pirkt ilūziju. Tas nekas, ka jau pēc nedēļas jums šis "pirkums" zaudēs jelkādu burvību vai pat izraisīs smagu vilšanos un depresiju. Darījums jau noticis. Jūs savu izvēli veicāt. Tagad četrus gadus sēdiet pie ratiem! Jūsu vārdā šo laiku rīkosies citi!

Ja kaut kas nepatīk, vainojiet paši sevi. Jūs taču veicāt izvēli, jūs pilnvarojāt, deleģējāt savu suverenitāti! Nu gaidiet nākamo reizi, kad jums tiks dotas tiesības izvēlēties savu ilūziju. Jo jāievēro tiesiskā kārtība likumi ir priekš visiem.

Ak solījumi? Bet kā gan var nesolīt? Tā taču reklāmas kampaņa, un jūs uzķērāties, nopirkāt, nobalsojāt, atbalstījāt, piekritāt, legalizējāt.

Tirgus iekārtā arī politika ir tikai bizness, turklāt visienesīgākais, jo ieguldījumi politikā ļauj nopirkt vajadzīgo politiku, izdevīgus spēles noteikumus. Tāpēc arī politikā ir investori, prece, dividendes un peļņa. Tie, kas šo sistēmu ieviesa, tajā investē, lai gūtu tiešu vai pastarpinātu peļņu. Turklāt lielu peļņu. Vēlēšanas ir tikai rituāls, kurā vēlētāji apliecina savu lojalitāti esošajai sistēmai, sniedz savu piekrišanu sistēmas turpmākai pastāvēšanai, šo SISTĒMU legalizē. Jo vienmēr taču var pacelt Centrālās vēlēšanu komisijas dokumentus un apstiprinātos mandātus, kuros apliecināts kontrakts demokrātisks atbalsts sistēmai. Tas nekas, ka šāda demokrātija, maigi izsakoties, balstās uz mārketinga trikiem, šovu, reklāmas kampaņu un ilūzijām. Jūs taču nevarat atteikties no darījuma tāpēc vien, ka darījums noticis mārketinga, reklāmas vai uzsaukta pusstopa (tautas valodā sakot krāpniecības) iespaidā!

Kas pasūta un diktē valsts politiku?

Lai cik tas kādam šķistu bēdīgi vai pārsteidzoši, bet politiku neveido ne partijas, ne pat šo partiju formālie līderi. Arī tas, ko mums TV parāda no Saeimas dzīves, ir tikai šovs ar visiem labam šovam nepieciešamajiem intrigas elementiem. Un mēs esam vien pasīvi šova patērētāji pasīvu skatītāju un patērētāju sabiedrība. Viens skatās profesionālā hokeja šovus, cits ziepenes, cits realitātes šovus, bet vēl citam interesē arī Saeimas šovi.

Kā jau esmu vairākkārt aprādījis savos rakstos, valsts politikas izvēle notika jau 1990. un 1991. gadā. Godmanis atbrauca no vizītes ASV un radio tiešraidē ar viņam raksturīgo tiešumu paziņoja, ka gluži neatkarīga mūsu valsts nemaz nevar būt. Atlaista no Maskavas aizbildniecības, LTF veidotā valdība nespēja izdomāt neko gudrāku kā izmest savu sākotnējo programmu un pieņemt Vašingtonas aizbildniecību ar visu noteikumu paketi, ko šī jaunā aizbildniecība paredzēja. Bez jebkādām diskusijām (skat. arī materiālu "Godmanis pieļāva vēsturisku kļūdu").

Guvuši labu treniņu jau Pelšes un Vosa laikos, Latvijas politiķi arī šoreiz ne vien pedantiski pildīja centra norādījumus, bet savā pakalpīgumā un izpatikšanas kārē pat pārcentās, pat mazāko aizbildņu vai karaliskā staļļa zirgupuiša žestu iztulkojot kā neapspriežamu pavēli. Ar to Latvija izcēlusies citu Vašingtonas satelītu vidū. Tāpēc arī t.s. liberālo reformu rezultāti tieši Latvijā ir visgraujošākie.

Kādi šie noteikumi bija un arvien ir? Vispārējā veidā tie apkopoti "Vašingtonas konsensā", ko var izlasīt šeit. Tie mums zināmi: privatizācija, šoka terapija, robežu atvēršana brīvai ārvalstu investīciju, preču un finanšu plūsmām, budžeta disciplīna, ofšoru shēmas izredzētajiem, valsts neiejaukšanās ekonomikā, tirgus liberalizācija utt. Latvijas lats tika emitēts nevis kā suverena valūta, bet kā ASV dolāra atvasinājums, kas segts ar dolāra rezervēm (kamēr pats dolārs segts ar pliku ticību), fiskālā, monetārā, budžeta un nodokļu politika īstenojama pēc SVF norādījumiem. Operatīvos norādījumus visām jomām un nozarēm Latvija saņēma no ASV kontrolētajām SVF, PB un STO, kā arī ASV vēstniecības. Pēc iestāšanās ES, pēc līdzīgiem principiem Latvijas politiku regulē arī Eiropas Komisija.

Ne partijas, ne valdība Latvijas lietās nekādus būtiskus lēmumus nepieņem un patstāvīgu politiku neīsteno. Ja arī atstāta kāda izvēle vai manevrēšanas telpa, tad tikai nosaukto globālo institūciju nospraustajos rāmjos. Piemēram, ja Eiropas komisāri nolemj, ka līdz noteiktam datumam Eiropas suņiem jāiešuj elektroniskie čipi (ar domu, ka nākamais lēmums varētu būt elektronisko čipu iešūšana arī cilvēkiem), tad Latvijas valdība var variēt tikai EK nosprausto termiņu robežās. Vai kritiskā gadījumā, ja nevar pagūt, tad palūgt EK pagarināt pārejas periodu.

Savā iepriekšējā rakstā "Kāpēc mums nav savas ekonomikas un cilvēki atstāj Latviju?"

aprakstīju, kādas sekas ir Vašingtonas un Briseles diktētajai politikai: ražošanas likvidēšana, izmiršana, finanšu afēras, nabadzība, bezdarbs, cilvēku masveida aizbraukšana no Latvijas utt. Līdzīgas sekas nav tikai Latvijā, bet arī mūsu kaimiņos: Baltijas valstis 20 liberālo reformu gados zaudējušas pusotra miljona savu iedzīvotāju.

Neraugoties uz šiem katastrofālajiem rezultātiem un visas Rietumu ekonomikas sistēmisko krīzi, līdzšinējo politiku nolemts ne tikai turpināt, bet pat radikalizēt (to atklāti sola, piemēram, Zatlera partija). To varētu salīdzināt ar hipotētisku gadījumu, kad ar arsēnu saindētam pacientam dakteris izraksta arsēna tabletes. Glabti tiek nevis cilvēki un reala ekonomika, bet starptautiska banku sistēma. Un to planots darīt neatkarīgi no ta, kura partija uzvarēs vai saņems vairak balsu vēlēšanas.

Partijas ir universals līdzeklis īsteno politikas noteicēju rokas: pirmkart, vēlēšanu rituals Vašingtonas un Briseles politiku Latvija legalizē, otrkart, īstie politikas noteicēji paliek aizkulisēs. Kad notiek ļaunakais, cilvēki dusmojas uz partijam un vietējiem politiķiem, nesaprotot, ka šie politiķi ir tikai marionetes, bet aukliņas rausta mums nepazīstami onkuļi, kas dzīvo simtiem vai pat tūkstošiem kilometru attaluma. Tapat ka mēs nezinam, kas ir īstie lielveikalu tīklu un zviedru banku īpašnieki, tapat mēs, ja īpaši neinteresējamies, nezinam, kas pasūta Latvijas politiku. Īstie vaininieki, ka SVF un EK ar savu 7,5 miljardu eiro aizdevumu, šai spēlē pat figurē ka Latvijas glabēji no nekompetentas un korumpētas Latvijas politiķu rīcības, lai gan patiesība šo "nekompetento" politiku diktējuši tieši SVF un EK. Ērti izdomats, vai ne?

Vairakus iemeslus, kapēc Latvija šobrīd nav iespējamas demokratiskas un godīgas vēlēšanas, esmu apkopojis raksta "Kapēc Latvija nevar notikt likumīgas vēlēšanas". Priekšlikumus vēlēšanu sistēmas parveidei esmu sniedzis raksta "Par vēlēšanam ar izvēli un atbildību".

Vai un kā iespējams mainīt pašu sistēmu?

Ta šī sistēma iecerēta un veidota, un kamēr mēs būsim vien pasīvi skatītaji un pasīvi līdzdalībnieki sistēmas ritualos, nekas uz labo pusi nemainīsies. Ja nu vienīgi arēju parmaiņu iespaida, piemēram, pilnīgi sabrūkot ASV un ES finanšu sistēmai, kas visai ticami.

Lai Latviju atjaunotu pēc 20 gadus ilguša neoliberala eksperimenta, nepieciešama fundamentala valsts politikas maiņa: Latvijas suverenitates atjaunošana, atteikšanas no "Vašingtonas konsensa" politikas un Eiropas Komisijas diktata, krīzes parvarēšanas valdība ar arkartas pilnvaram, vienpusēji izsludinats arējo paradu moratorijs, Latvijas Bankas un finanšu sistēmas nacionalizacija, valstiski virzīta ražošanas un infrastruktūras atjaunošana, nodokļu sistēmas parveide par labu godīgam, produktīvam darbam, kontroles atjaunošana par iekšējo tirgu, līdzsvarota arpolitika un arī vēlēšanu sistēmas maiņa. Arī pašai sabiedrībai jatransformējas no pasīvu patērētaju sabiedrības uz aktīvu pilsoņu, ražotaju un radītaju sabiedrību. Šo procesu sarežģīs fakts, ka 20 gados iznīcinata mūsu ražošana, pat Latvijai tradicionala partikas ražošana, kas mūs padara bīstami atkarīgus no arpasaules. Būtība nepieciešamas revolucionaras parmaiņas, kadas neviena no esošajam partijam ne tikai nesola, bet par šo tēmu pat neruna. Un arī pati sabiedrība nav organizējusi alternatīvu kustību, kuru tagad varētu atbalstīt.

Piedalīšanas vēlēšanas šados apstakļos nozīmētu pastavošas kartības un politikas atbalstīšanu. Tas būtu signals, ka līdzšinēja Latvijas iznīcinašanas politika atkal guvusi Latvijas pilsoņu atbalstu, un šīs politikas īstenotaji demokratisku mandatu un leģitimitati.

Turpretī plašs vēlēšanu boikots būtu signals, ka pilsoņi līdzšinējai politikai vairs nepiekrīt, ir nolēmuši to boikotēt un visadi sabotēt. Boikots nav "neka nedarīšana" vai "mala stavēšana". Boikots ir viena no pilsoniskas nepakļaušanas, tatad aktīvas cīņas formam. Ja boikots izdosies gana plašs, sistēma būs spiesta sakt dialogu ar sabiedrību un pavērsies iespējas atklātām diskusijām par turpmāko Latvijas politiku. Protams, ja sabiedrība būs gudra, organizēta un solidāra.

Nekas nerodas ne no kā. Mūsu revolucionārais dzejnieks Rainis uzvēra: "Tas jaunais laiks, kas šalkās trīs; tas nenāks, ja ļaudis to nevedīs." Neskaitāmās variācijās to pašu uzsvēris arī Imants Ziedonis: "Lai tiktu tuvāk, ir jāiet klāt, nevis jāgaida šurpnākam." vai "Gaidi, un tavs laiks atnāks. Jā, tavs zārks atnāks. Tas jau nu atnāks. Un tevi aiznesīs atpakaļgaitā." Viss, kas patiesi labs un vērtīgs, no cilvēka prasa zināmu piepūli un pilnveidošanos. Savukārt pilnveidošanās un augšana iespējama tikai aktīvā, mērķtiecīgā darbībā.

Pasaulē ir bijuši daži gadījumi, kad jauni laiki nākuši caur vēlēšanām, bet arī šajos gadījumos vispirms notikusi ilgstoša organizēšanās, izglītošanās, savu kopīgo interešu apzināšanās un gatavošanās. Piemēram, īru atbrīvošanās kustība "Mēs paši" (Sinn Fein), pirms piedalījās un uzvarēja vēlēšanās, gatavojās gadiem un jau bija aptvērusi visus sabiedrības slāņus. Vai mēs kaut ko tamlīdzīgu esam veikuši? Nē, neesam pat sākuši.

Tātad visos iespējamos variantos Latvijas tautai ir jāaktivizējas un jāorganizējas. Latviju var izglābt tikai plaša tautas revolūcija vai revolūcijas ekvivalents. Manuprāt, vislabākais pirmais solis šajā virzienā būtu pēc iespējas plašāks vēlēšanu farsa boikots.

Lai mums šoreiz izdodas pārvarēt apātiju un inerci, un atsperties, lai beidzot sāktu kāpt uz augšu!

2011. gada 13. septembris

Politiskā farsa iznākums likumsakarīgs kārtējais vanckars

Kā jau uzsvēru savā iepriekšējā rakstā "Lai būtu pārmaiņas, vecā sistēma jāboikotē" un citos, labs vēlēšanu rezultāts nevar būt, ja:

nav nosprausti skaidri nākotnes mērķi;

nav notikusi plaša diskusija par labākajiem šo mērķu sasniegšanas ceļiem;

vēlēšanu kampaņas vietā tiek organizēts šovs ar ierastajiem šova elementiem intrigām, baiļu iedvešanas tehnoloģijām, emocionālu apstrādi, reklāmas un mārketinga trikiem utt., kurā publikai atvēlēta pasīvu skatītāju loma;

vēlētājiem nav tiesību pašiem izvirzīt uzticību guvušus kandidātus no sava vidus u.d.c.

Šādos apstākļos vislabāko iznākumu dotu plašs vēlēšanu farsa boikots, jo tikai tas piespiestu varu rēķināties ar tiem, kuri vēlas patiešām būtiskas un reālajām vajadzībām piemērotas pārmaiņas. Tad notiktu arī visas sabiedrības diskusija, un sabiedrība vairs nebūtu tikai pasīvi skatītāji profesionālu režisoru izplānotā šovā.

Kas notika realitātē?

Vēlēšanas ļoti dažādu iemeslu dēļ boikotēja tikai apmēram 40% balsstiesīgo pilsoņu. Turklāt tas nebija organizēts boikots ar skaidriem mērķiem, bet drīzāk stihiska novēršanās no farsa. 40%, lai arī tas vairāk nekā iepriekšējā vēlēšanu farsā, tomēr ir par maz. Režīms to var mierīgi ignorēt. Izredzes pārtraukt šovus un farsus pieaugtu, ja šos samakslotos, no realitates atrautos ritualus boikotētu 60 līdz 80% vēlētaju, kuri turklat organizēti izvirzītu savu alternatīvu.

No tiem, kas vēlēšanu farsa piedalījas, lielaka daļa ļavas mēdiju tiražētajai propagandai, un šīs propagandas mērķus zinama mēra attaisnoja, proti, daudzi nobalsoja par Zatlera reformam, pat nepainteresējoties, kadas reformas ir paredzētas. Vēl trakak Zatlera partijas reitings bija izaudzis jau pirms Zatlera partijas dibinašanas.

Tatad liela daļa cilvēku balsoja bez domašanas, bez jelkadiem racionaliem argumentiem, akli. Pozitīvi tas, ka "Vienotības" vēlētaji šo sarakstu attīrījuši no sorosītu matriarhata Ēlertes un Čiganes, oligarha Štokenberga un odioza vistu vanaga Kristovska. Tas gan nenozīmē, ka "Vienotībai" pilnīgi izrauts Sorosa indes zobs.

Pateicoties baidīšanai ar Austrumu laci, negaidīti lielu atbalstu guvuši "nacionalisti", kuri, bez ierunam atbalstot "Vienotības" genocīda politiku, latvisko nevis Latviju, bet gan Īriju, Angliju un Vaciju, uz turieni trimda aizdzenot parsvara tieši Latvijas latviešus.

Tad jau daudz nacionalaki solījumi naca no "Saskaņas Centra", kurš mudinaja nesteigties ar lata likvidēšanu (t.i., pareju uz eiro), ka arī mudinaja nesteigties ar paradu atdošanu SVF un EK, no kuru "aizdevuma" ne santīms nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecība. SC bija arī pret nesamērīgo budžeta griešanu uz socialo vajadzību rēķina, tatad par sociali atbildīgu politiku.

Bet tikai bija, jo SC vadība tik stipri iekarojusi tikt pie siles, ka gatava no saviem nacionalas politikas elementiem atteikties (skat. rakstu "SC gatavs atkapties no ieceres atlikt starptautiska aizdevuma atdošanu" u.c.). Lai tiktu pie siles, SC gatavs atteikties arī no pensiju indeksacijas un citam sociali atbildīgam iecerēm. Lai tiktu pie siles, SC gatava parvērsties par "Vienotības" klonu un satelītu.

Ja ZRP un "Vienotība" nebūtu tikai viduvēja līmeņa pakalpiņi, viņi šīs SC varas ambīcijas varētu itin viegli izmantot, lai uz visiem laikiem šo organizaciju diskreditētu SC vēlētaju acīs un SC atbalstītajus sašķeltu. Lai SC elektoratam liktu navīgi vilties, atliktu vien SC iesaistīt valdošaja koalīcija un tam piešķirt vairakus atbildīgus amatus tieši tajas jomas, kuras SC atkapies no saviem solījumiem.

Var jau būt, ka tas tieši ta arī notiks, un līdz ar to SC šarms izplēnēs uz visiem laikiem. Taču man aizdomas, ka iesūnojušie spēles principi to nepieļaus, un SC tiks kartējo reizi izstumts opozīcija. Tada gadījuma SC akcijas turpinas augt un krievvalodīgie vēlētaji tikai radikalizēsies. Tas nozīmēs, ka "latvisko partiju" principialitate kras karstas ogles uz latviešu galvam. Tada nu ir šī dīvaina spēle, kas vairak līdzinas mīnai ar laika degli.

Pavisam nožēlojama ir SC un VL cīkstēšanas par vietu pie siles, par iespēju kļūt par "Vienotības" politiskajiem satelītiem.

Ja, šaja vēlēšanu farsa uzvarēja sorosītu koalīcija: "Vienotība" un ZRP (kopa 42 mandati), bet faktiski intrigas rūdīta "Vienotība". ZRP ar saviem "zaļajiem gurķiem" var cerēt kļūt par "Vienotības" radikalo sparnu ("ļauno čekistu"), bet SC un VL cīkstas par iespēju kļūt par "Vienotības" liberalo vai nosacīti kreiso sparnu ("labo čekistu"). Un tad nu šīs abas it ka nesaderīgas organizacijas cenšas izradīties Rietumu "sabiedroto" acīs: CS "nacionalistus" apvaino par politiski nekorektiem ierakstiem tviterī (VL valdes locekļa Jaņa Iesalnieka paziņojumiem), bet VL "Saskaņu" apvaino par ebreju kapu apganīšanu.

Kā tad beidzās karš ar "oligarhiem"?

Amorfā un visiem izpatikt gatavā ZZS varbūt pelnīti ir zaudējusi daudzus mandātus.

No Saeimas izspiesti vairāki cilvēki, kas šai sistēmā spējuši kaut ko pozitīvu sasniegt un kaut ko derīgu noorganizēt. Starp palikušajiem vairums ir pelēki neveiksminieki, banku parādnieki un ārvalstu pakalpiņi. Viņi nekad nav spējuši uzņemties atbildību, kaut ko vērtīgu sasniegt, atzīt savas vainas vai savā komandā iesaistīt patiešām spējīgus, talantīgus cilvēkus. Viņi gan ar entuziasmu kalpo starptautisko banku oligarhijas interesēm, tām upurējot Latvijas intereses, bet sev blakus nav spējīgi paciest gudrus, enerģiskus un patriotiskus cilvēkus. Jo tas tā rīvē kantes…

Citiem vārdiem to var saukt par infantilismu pie varas. Par to der aizdomāties arī sabiedrībai, kas šādus infantilus, garīgi nenobriedušus šiverētājus atbalsta cilvēka cieņu pazemojošā vēlēšanu farsā.

Sīkās kaislības un politiskais farss Latviju atstās nesagatavotu sistēmas sabrukuma priekšā

Kamēr turpinās šīs negudrās kaislības ap koloniālās administrācijas portfeļiem, tikmēr aiz kadra paliek reālās Latvijas problēmas un draudīgais starptautiskais stāvoklis. Pasaules finanšu sistēma un arī eiro sistēma turpina brukt, Rietumi ieslīd baņķieru tirānijā, Eiropā jau sākusies banku panika ar neparedzamām sekām. Reālā ekonomika un cilvēki tiek upurēti, lai glābtu kriminālās bankas. Pat eirolojālie politiķi, kā ES prezidējošās valsts Polijas finanšu ministrs J. Rostovskis un pats EK prezidents Ž. M. Barrozu, sākuši atklāti bažīties par eiro zonas un visas ES iespējamo sabrukumu.

Gudras valstis šādam scenārijam atbilstoši un laikus gatavojas, bet Latvija?

Ja neesam spējīgi organizēties, tad vismaz individuāli jāgatavojas grūtiem laikiem: jāgādā pārtikas rezerves, jāapgūst kāds juku laikiem derīgs amats, jāiegādājas totālas krīzes apstākļiem derīgi darba instrumenti un cits inventārs, jāapsēj visi lauki, jākooperējas ar kaimiņiem utt.

2011. gada 20. septembris

Daudzpartiju sistēmas astoņkājis

Nu jau septīto reizi pēc kārtas Latvijas pilsoņu vairākums piedalījies LR Saeimas vēlēšanās, bet kaislības, intrigas un arī iznākums arvien tas pats. Ja palasīsim vēsturiskās atmiņas par pirmskara Latviju līdz 1934. gada apvērsumam, arī tad gājis līdzīgi. Ja pavērojam partiju politiku demokrātijas etalonā ASV, arī tur redzam, ka izvēle starp partijām politiku nemaina. Piemēram, pirms dažiem gadiem ASV pilsoņi ar lielām cerībām atbalstīja B. Obamas kandidatūru, kas solīja lielas pārmaiņas (Change): izbeigt Dž. Buša sāktos karus, kā arī izbeigt Buša iesākto banku glābšanu uz nodokļu maksātāju rēķina. Tomēr Obama Buša politiku ne vien turpināja, bet ievilka Ameriku vēl jaunos karos un kriminālo banku glābšanas ciklos. Vai varētu būt, ka daudzpartiju sistēma radīta tikai nedomājošas publikas manipulācijai un uzmanības novēršanai no patiesajiem politisko procesu cēloņiem un bīdītājiem?

Reitingus rada paši mēdiji

Vai jūs zinat, cik kandidatu un partiju piedalījas pēdējas ASV prezidenta vēlēšanas? Lielaka daļa droši vien atbildēs, ka divas: republikaņi un demokrati. Ja lasam mēdiju ziņas, tad tads iespaids tiešam var rasties, jo nekadus citus kandidatus mēdiji neradīja, par citiem kandidatiem neinformēja. Bet patiesība sacensības par ASV prezidenta posteni bija iesaistījušies 14 Amerikas partiju kandidati un neatkarīgais kandidats Ralfs Neiders (Ralph Nader). Kandidatu diskusijas gan šos kandidatus neradīja, ievadrakstus un komentarus par viņiem nerakstīja. Tapat ka Latvijas mēdiji neradīja t.s. "mazpartijas", un visi "eksperti" brīdinaja par tam nebalsot, jo ta būs "veltīgi izmesta balss".

Mēdiju pastavji skaidro, ka rada tikai tas partijas, kuram ir realas izredzes tikt ievēlētam, un par šīm izredzēm liecinot partiju reitingi. Tas šķiet loģiski, taču tad rodas jautajums ka var celties reitingi, ja mēdiji par šīm partijam nemaz neinformē?

Tatad kads mūsu vieta izvēlas, par kuram partijam informēt, bet par kuram noklusēt.

Mēdiju Latvija daudz, un visi sevi iztēlo par "brīvajiem mēdijiem", taču redzam, ka praktiski visi ir vienispratis, kuras partijas reklamēt, bet kuras ignorēt. Vai šada vienpratība ir tikai sagadīšanas?

Teorētiski katrs var ievietot mēdijos savu reklamu, taču par to jamaksa nauda. Arī par partijas pieteikšanu vēlēšanam jamaksa nauda. Kopuma, lai partiju vispar pamanītu, nepieciešama pavisam liela nauda. Vai parastiem Latvijas pilsoņiem tada nauda ir?

Tatad varam secinat, ka "preses brīvība" un arī iespējas uzpūst kadas partijas reitingu ir atkarīga no naudas, kuras parastiem Latvijas pilsoņiem nemaz nav.

Ja Latvija būtu masveida partijas, naudu tam varētu saziedot partijas biedri ar savam biedru naudam, bet faktiski visas partijas ir "mazpartijas", tapēc tam nauda ir japiesaista no arienes, proti, japiesaista investīcijas. Tas ir partiju īstais bizness parējais ir ilūzijas un propaganda.

Kam Latvija ir liela un lieka nauda, kuru var atļauties ziedot partijam? Protams, tiem, kas ir guvuši realu labumu no pastavošas sistēmas un vēlas šo stavokli saglabat.

Vai šīs personas ziedos naudu "revolucionariem", kuri grib pastavošo sistēmu gazt vai būtiski mainīt? Nē, protams.

Vai pastavoša likumdošana dod Latvijas pilsoņiem tiesības pašiem izvirzīt deputatu kandidatus vēlēšanam? Nē, protams.

Var jau iestaties kada partija vai dibinat jaunu, un mēģinat sevi iedabūt kandidatu listē. Var, bet tad iespējami divi varianti:

1)     ja partija ir par īstam parmaiņam, tai nebūs naudas un Latvijas sabiedrība par šadu partiju nemaz neuzzinas;

2)       ja partija ir par esošas kartības saglabašanu un tai ir ticams biznesa projekts laba reitinga uzpūšanai, ta saņems naudu no tiem, kas ieinteresēti vecas kartības saglabašana, šī nauda pavērs "brīvas preses" durvis un visas parējas iespējas, kas nepieciešamas tikšanai Saeima.

Bet vai šada naudas maisu atbalstīta partija būs brīva sava politiskaja darbība? Protams, nē, jo par šīs partijas politiku jau ir samaksats, kandidatu saraksts ir saskaņots ar finansētajiem, ar katru kandidatu veikts "interešu saskaņošanas darbs".

Ar to arī izskaidrojams, kapēc jau 20 gadus Latvijas politika nemainas, neatkarīgi no ta,

kura partija "uzvarējusi vēlēšanās". Viss pārējais ir tikai politiskā šova elementi. Politiskais šovs uzmanības novēršanai

Klausoties Latvijas mēdijus, arī tā saucamos sabiedriskos mēdijus (kurus finansē no mūsu nodokļiem), var vērot, ka sistēmas izredzēto partiju reklāmai nav nepieciešama pat nauda, jo mēdiji par šo partiju redzamākajiem pārstāvjiem raksta, rāda un informē katru dienu un pat katru stundu. Sevišķas priekšrocības bauda pie varas esošās un arī "galma opozīcijas" partijas, kuru pārstāvji tiek intervēti, komentēti, analizēti un rādīti burtiski katru dienu, un tās nav apmaksātas reklāmas. Interesanti, ka ne KNAB, ne "Delna" šādu slēpto reklāmu izliekas neredzam, bet "Delna" pat tajā aktīvi piedalās.

Katru dienu TV, interneta, avīžu, žurnālu un radioziņu programmās var lasīt kliedzošus virsrakstus par to, ko teicis vai noliedzis kāds politiķis. Pēc tam šos izteikumus dziļdomīgi komentē vai analizē vesels, bet slēgts "ekspertu" un "politologu" loks, kurš saliek "pareizos" akcentus un interpretācijas, kā šis jautājums "pareizi" jāizprot publikai. Sevišķi šie "ekspertu" izvēlētie jautājumi tiek saasināti pirms vēlēšanām vai pirms svarīgiem balsojumiem Saeimā.

Piemēram, pirms pēdējām vēlēšanām tika saasināti jautājumi par "okupācijas fakta atzīšanu", "valodas jautājumiem", "Latvijas veiksmīgo krīzes pārvarēšanu", "tiesiskumu" un "oligarhiem". Par tiem tika daudz runāts, būvētas dažādas domu pilis, radīta virtuāla Latvijas politiskās skatuves aina, kurai nekādas saistības ar mūsu realitāti.

Daļa publikas uz šīm virtuālajām prāta konstrukcijām un no tām uzpūstajām intrigām parasti uzķeras, nostājas vienā vai otrā pusē, raksta niknus komentārus, strīdas vai zvana pa tālruni, lai viņu balss tiktu uzklausīta "tiešajā ēterā".

Tā tas bijis visus šos 20 gadus. Bet vai mēdiju uzburtā aina atbilst realitātei un vai izceltie jautājumi patiešām ir tik svarīgi Latvijai?

Protams, dažiem tie šķiet svarīgi un par tiem var strīdēties mūžīgi, bet pa to laiku aiz kadra paliek un netiek runāts par Latvijas attīstībai patiešām svarīgiem jautājumiem, nav diskusijas, piemēram, par to, kā pārvarēt augošo parādu krīzi, kā uzlabot demogrāfisko stāvokli, kā atjaunot ražošanu, kā pavērt iespējas atgriezties dzimtenē tiem, kas Latviju atstājuši utt.

Tātad strīdamies par mēdiju uzpūstiem sīkumiem, bet nerunājam par pašu galveno. Mēdiji, izmantojot daudzpartiju sistēmu, šķeļ sabiedrību un vērpj intrigas, bet par galveno Latvijas nākotni nemaz netiek runāts.

SC bubulis

Patiesībā neviena Saeimā iekļuvusī partija neko negrasās mainīt, un, no sabiedrības kopīgo interešu viedokļa, ir pilnīgi vienalga, kuras partijas veidos valdības koalīciju. Protams, partijām pašām nav vienalga. Lai arī visi deputāti saņems algu un varēs savus radus, brūtgānus un mīļākās iekārtot darbā par deputātu padomniekiem, palīgiem vai "šoferu dēliem", tomēr īstā sile ir valdības koalīcija, jo tikai tā paver iespējas salikt savējos dažādās uzņēmumu padomēs, saņemt komisijas naudu par konkrētu lēmumu pieņemšanu vai konkrētu uzņēmumu iztirgošanu utt.

Neatkarīgi no tā, kuras partijas veidos valdības koalīciju, turpināsies vecā politika: rudenī tiks vēlreiz griezts budžets, likvidētas darbavietas, celti nodokļi, apstiprināti kārtējie Eiropas Komisijas lēmumi (piemēram, obligātā suņu čipošana vai jaunu gāzes balonu ieviešana, vai iemaksas bankrotējušās banku sistēmas glābšanai). Pēc jau zināma laika sāksies "parāda atdošana" par SVF aizdevumu, no kura neviens santīms nav ieguldīts Latvijas tautsaimniecībā, turpināsies Latvijas uzņēmumu iedzīšana bankrotā ar ārvalstu banku rokām, Latvijas atlikušo uzņēmumu un resursu izpārdošana ārzemniekiem.

Atkārtoju: tas notiks neatkarīgi no tā, kuras partijas veidos valdības koalīciju. Šādu scenāriju var novērst tikai aktīvi, organizēti un masveidīgi Latvijas iedzīvotāju protesti vai revolūcija.

Kāpēc latvieši tiek baidīti ar SC nonākšanu pie varas?

Pirmkārt, jau tāpēc, ka t.s. "latviskās partijas" grib pašas gūt personīgu labumu no Latvijas interešu iztirgošanas, proti, būt "pie ruļļiem" un arī saņemt atbilstošas komisijas naudas.

Protams, to pašu grib arī SC.

Ja valdības koalīcijā būs SC, tā darīs to pašu, ko nolēmušas darīt "latviskās partijas". Nu varbūt SC pacentīsies iniciēt kādu simbolisku žestu savam krievvalodīgajam elektorātam, piemēram, panākt, lai valsts un pašvaldību iestādēs varētu iesniegt iesniegumus un saņemt informāciju arī krievu valodā, faktiski legalizējot to, kas jau reāli ieviesies praksē.

Vai SC var nobalsot par Latvijas neatkarības likvidēšanu un Latvijas pievienošanu Krievijai?

Teorētiski var, bet to nekādā gadījumā nedarīs, jo šādam balsojumam nepieciešami atbilstoši ģeopolitiskie priekšnoteikumi. Ja būs atbilstoši ģeopolitiskie priekšnoteikumi (kā 1940. gadā), par Latvijas pievienošanu Krievijai nobalsos arī t.s. latviskās partijas. Atcerēsimies, ka 1940. gadā ievēlētā Tautas Saeima bija pat ļoti latviska un tajā bija pavisam maz komunistu. Par Latvijas iekļaušanu PSRS nobalsoja latviešu inteliģences zieds. Un tieši tas bija svarīgi šā procesa režisoriem, lai par to nobalsotu tieši paši latvieši. Atcerēsimies, kā izgāzās vācu imperiālisti, kuri 1919. gadā Latvijas pašpārvaldes iestādēs bija salikuši savējos vāciešus.

Bez tam kopš 1940. gada ir būtiski mainījušās imperiālistu metodes. Ja agrāk impērijas atklāti lepojās ar pievienotām teritorijām un pasaules politiskajās kartēs tās iezīmēja savas impērijas krāsā, tad tagad pakļautajām valstīm tiek saglabāta formāla neatkarība: tām ir savs karogs, himna, pārstāvniecība ANO un citās starptautiskās organizācijās. Tā ir neokoloniālisma stratēģija: kolonijas pakļaut ar ekonomiskiem un finansiāliem līdzekļiem (militāru spēku izmantojot tikai galējas nepieciešamības gadījumos, piemēram, Irākā vai Lībijā), koloniju valdībās iesēdināt savus ielikteņus, bet formāli saglabāt šo valstu de jure neatkarību.

Latvijas neatkarību vairs nevar likvidēt, jo tā jau ir likvidēta, un to jau sen izdarījušas t.s. latviskās partijas. Latvijas de facto suverenitāte jau sen ir likvidēta: pievienojoties SVF, PB, STO un ES, ratificējot Lisabonas līgumu utt. Jau sen mums svarīgus lēmumus nepieņem Rīgā, bet gan Briselē un Vašingtonā.

Ja gribam Latvijā panākt īstas pārmaiņas, tad mums vispirms jāatjauno Latvijas suverenitāte. Un to nekad nedarīs esošās partijas, jo tās ir veidotas nevis pārmaiņām, bet esošās kārtības saglabāšanai.

Latvija pastavoša sistēma tiek regulēta ar naudas mehanismiem: gan partijam, gan mēdijiem būtība ir tie paši finansēšanas avoti, tapēc tie darbojas saskaņoti. Sašķelta ir Latvijas sabiedrība, un tas tiek panakts ar daudzpartiju mehanisma palīdzību.

Lai cik kaju ir astoņkajim, tam ir vienas smadzenes un vienota nervu sistēma. To pašu var teikt par daudzpartiju sistēmu. Svarīgi to saprast un uz šīs sistēmas provokacijam neuzķerties. Tas jau būs svarīgs solis uz priekšu, lai atbrīvotos no šīs sistēmas jūga, kas mums nolaupījusi un privatizējusi suverēno varu.

Ja vēlēšanas kaut ko mainītu, tas sen būtu aizliegtas ar likumu.

2011. gada 23. septembris

Partiju intrigas un Latvijas realitāte

„ Pasaules finanšu krīze bija stimulējoša un savā ziņā tā bija mana mūža

darba kulminācija." /Džordžs Soross/

Partiju funkcionari, fani un viņus atbalstošie masu mēdiji atkal cenšas uzpūst kartējo histēriju: "straujiem soļiem mūsu valsts tiek atdota", "apdraudēta virzīšanas uz Rietumu demokratiju", "var tikt zaudēta valsts ideoloģija", "uztrauc Alfrēda Rubika vadītas Latvijas Socialistiskas partijas programma, kas paredz atteikšanos no Latvijas dalības NATO un ES". Ar tadiem un līdzīgiem saukļiem tiek bombardēti, tracinati un kūdīti Latvijas iedzīvotaji. Iemesls tam Zatlera partijas pasludinata gatavība valdības koalīciju veidot ar SC un "Vienotību". Tads ir 28. maija saktas "Maijpuķīšu revolūcijas", par kuru esmu gana daudz rakstījis, likumsakarīgs turpinajums viena masu histērija paraug cita. Ja vien histērijas limits jau nav izsmelts.

Vai vēsture atkartosies ka farss?

Man šis jandaliņš atgadina PSRS sabrukuma pēdējos gadus. Sistēma brūk, bet tas cēlaji arvien izmisīgak turas pie ideoloģijas un principiem, klaiga par socialistiskajam (tagad neoliberalajam un Rietumu) vērtībam, aicina neatkapties no principiem, sargat svētos socialisma (tagad neoliberalisma) iekarojumus, sludina jaunas socialistiska darba (tagad tirgus ekonomikas) uzvaras, brīdina no ienaidnieku zemiskajiem tīkojumiem, atmasko šo ienaidnieku atbalstītajus (finansētajus) un patiesos mērķus. Aiz mums Maskava (tagad Brisele un Vašingtona), atkapties nav kur. Tads, lūk, svešzemju pakalpiņu liktenis. Atliek redzēt, vai atkartosies arī pučs. Tomēr vērojamajam farsam ir dažas īpatnības, kas to padara vēl intriģējošaku. Ja PSRS norieta savstarpēji apkarojas dažadas frakcijas vienota un vienīgaja partija, tad tagad mums vesela partiju varza, un svaigakie sorosīti apkaro vecakos sorosītus. Ja vecakos parstav partija "Vienotība", tad svaigakie izveidojuši ZRP. Protams, arī SC netrūkst cilvēku, kuri labi saprotas ar aizokeana mecenatu. Neticami? Pastudējiet revolucionara Trocka "permanentas revolūcijas" teoriju, kuru, acīmredzot, labi apguvusi Sorosa komanda. Nekāda loģika nav nepieciešama, galvenais ir vairot haosu, destabilizēt situāciju, duļķot ūdeņus, jo tikai tādos ir viegli zagt un laupīt. Soross ir "atvērtas sabiedrības" piekritējs, valstu suverenitāti neatzīst, bet aktīvi apkaro. Permanents haoss vispirms izvirzīja "Vienotību", bet tagad tai virsū uzrīdīja varas, slavas un naudas kāro Zatleru, kuru nebeidz bikstīt viņa personīgā sieva. Bez tam Sorosam ir personīga nepatika pret vairākiem "Vienotības" biedriem, kuri ikdienā lieto nacionālu retoriku. Arī tad, ja šī retorika ir tikai aizsegs savas tautas iznīcināšanas politikai. Par Sorosa attieksmi pret nacionālismu lasiet Visvalža Lāča materiālā.

Neoliberāļi Latviju iekļāvuši jaunā ļaunuma impērijā

Vai nav nožēlojami, kā vieni sorosīti tagad klaigā par "valsts atdošanu", ko veic citi sorosīti? Patiesībā valsts jau sen atdota. Tā ir Rietumu kolonija, kuru tagad pārvalda starptautiskie baņķieri. Baņķieru veiksmes stāsts, teritorija, kas pastiprināti tiek attīrīta no pamatiedzīvotājiem (skat. materiālu "Sasniegts emigrācijas rekords"). Ražošana faktiski iznīcināta, pēdējos vietējos uzņēmumus aprij starptautiskās bankas un apņēmusies līdz galam izpārdot ZRP, kuras ekonomisko programmu izstrādājis Sorosa Fonda Latvija valdes loceklis un ministra kandidāts Vjačeslavs Dombrovskis. Neoliberāļi Latvijā izraisījuši kopš "Melnā mēra" laikiem nepiedzīvotu demogrāfisko katastrofu, cilvēki, it sevišķi lauku un mazpilsētu latvieši, no Latvijas bēg projām neatskatoties. Paliek tādi, kuriem pazīšanās augstās iestādēs, un viņi izveidojuši vēl nebijušu birokrātisko aparātu, kurš slāpē ik katru brīvu, produktīvu aktivitāti, un pārcentīgi iepin Latviju ES un Vašingtonas direktīvu tīmekļos. Es nezinu otru tādu teritoriālu veidojumu, kas tik ļauns pret saviem iedzīvotājiem, pret pamattautu.

Mācieties lasīt starp rindām

Ja sorosīti baidās zaudēt "valsts ideoloģiju", kas mūs ievedusi nepieredzētā postā, tad tieši tas mums ir jādara: jāatsakās no neoliberālās ideoloģijas, jāatbrīvojas no Sorosa struktūrām, baņķieru diktatūras un uzpirkto partiju varzas, jāizstājās no brūkošās ES un NATO, jāatjauno suverenitāte un jāsāk celt Latvijas valsts. Par to esmu detalizēti rakstījis daudzos rakstos un grāmatās.

2011. gada 3. oktobris

Latvija tiek gatavota lielai izlaupīšanai un etniskai konfrontācijai

"Cilvēkam tik saimnieku, cik viņam grēku."

/Sv. Augustīns/

Pieņemoties spēkā globālās krīzes otrajam vilnim, vērojami vairāki procesi. Globālajai finanšu oligarhijai kalpojošās valdības sākušas neierobežoti drukāt (vai digitāli uzburt) naudu, glābt banku institūcijas un pieņemt aizvien radikālākas finanšu bardzības programmas, kuru mērķis ir krasi samazināt nabadzīgo un vidēji turīgo sabiedrības slāņu ieņēmumus, palielināt nodokļus, likvidēt darbavietas, noārdīt sociālās drošības tīklus, atņemt līdzekļus veselības aprūpei, izglītībai un pārējai infrastruktūrai, iedzīt bankrotā ražojošos uzņēmumus, lai visi šie un citi resursi lēti nonāktu kriminālo baņķieru, spekulantu un citu laupītāju īpašumā. Par paraugu šai reakcionārajai genocīda politikai ņemts "Latvijas modelis", kāds tas izklāstīts A. Aslunga un V. Dombrovska propagandas grāmatā "Kā Latvija pārvarēja krīzi". Resursu sagrābšana izpaužas arī kā aizvien jaunas ASV un NATO militārās agresijas gandrīz visos pasaules reģionos.

Taču katra agresīva darbība agrāk vai vēlāk izraisa pretdarbību. Nu jau gandrīz visu Rietumu pasauli pārņēmušas protesta akcijas un masveida streiki, kuros visdažādāko kārtu ļaudis noraida kriminālo banku diktātu. Jauns protestu vilnis pārņēmis Grieķiju, kuru Papandreu sociālistiskā (pareizāk būtu to saukt par fašistisko) valdība nolēmusi aplaupīt un izpārdot banku haizivīm, pašus grieķus pārvēršot par parādu vergiem un ekonomiskajiem bēgļiem. Protesta vilnis pārņem arī spekulantu, laupītāju un kara noziedznieku citadeli ASV. Vienu ASV pilsētu pēc otras ieņem "Occupy Wall Street!" akcijas dalībnieki. Lai arī šai protesta kustībai vēl nav skaidru mērķu un to cenšas kontrolēt Sorosa struktūras, lai paildzinātu Obamas marionešu režīma mūžu, process ir sācies un attīstās.

Vienīgi Latvija arvien palikusi to valstu vidū, kuru iedzīvotāji paši atbalsta savus aplaupītājus un iznīcinātājus finanšu oligarhu uzpirktās politiskās marionetes. Un kad režīmam nav citu argumentu, tiek aktivizēta nacionālā kārts. Šādu attīstību es prognozēju jau šā gada marta sākumā, kad vairākās vietnēs tika publicēts mans raksts "VL! ir latviešiem naidīga organizācija". Etniskās konfrontācijas aizdedzinātāja lomu uzņēmies varas apsēstais politiskais klauns Valdis Zatlers.

Ja gribi kādu manipulēt, izmanto viņa vājības un apmātības

Ja kādi ārēji spēki savu savtīgo mērķu sasniegšanai grib izmantot pašus iezemiešus, viņi starp iezemiešiem sameklē Kangaru. Cilvēkus manipulē caur viņu vājībām, iekārēm un apmātībām. Tā var būt pārlieka godkāre, iedomība, lepnība, seksuāla apmātība, alkatība, varas, naudas vai slavas kāre. Tātad īpašības, kuras katoļu vai jebkurā citā garīgā mācībā apzīmē par nāves grēkiem (katoļu mācībā septiņi nāves grēki ir negausība, slinkums, miesaskāre, lepnība, dusmas, skaudība, alkatība; sastopamas arī nedaudz atšķirīgas tulkojuma redakcijas).

. Ja cilvēks ir savas apmātības varā, viņam nekas cits nav svēts, viņam nav nekādu citu ideālu, vērtību vai principu. Ja viņš iedomāsies atradis ceļu savas iegribas vai apmātības apmierināšanai, viņš ies pār līķiem.

Izpētījuši Latvijas politisko anti-eliti, ārvalstu manipulatori par piemērotāko Kangara lomai šoreiz atrada Valdi Zatleru absolūtu, bet pretenziozu pelēcību, kas četrus gadus tēlojis Valsts prezidentu, apaudzis ar "augstākās sabiedrības" prestiža atribūtiem un laidis muļķi.

Tieši ar to izskaidrojama pēdējās nedēļās vērojamā Zatlera raustīšanās un vairākkārtējās pozīciju maiņas. Zatleru rausta visi: starptautiskie oligarhi, sorosisti, Ventspils oligarhi (šoreiz tie, kuri pieteikuši karu Lembergam), "Vienotības" intriganti, sieva, sabiedrībā pazīstamas ekrānu slavenības, citu iesaistīto partiju funkcionāri un pašas ZRP biroja darbinieki.

Ja Zatlers būtu turējies pie sava sākotnējā lēmuma veidot valdību kopā ar SC, tas vēl nebūtu sliktākais variants. Protams, ja neskaita personīgi A. Rubiku, SC ir tāda pati neoliberāļu komanda kā visas pārējās. Par to spilgti liecina SC vadības lēmums no partijas izslēgt "Antiliberālās koalīcijas" veidošanas iniciatoru Armandu Strazdu (skat. materiālu "Antineoliberālās koalīcijas veidotāju Strazdu izslēdz no 'Saskaņas" ).

Pirms vēlēšanām SC gan bija izvirzījusi vairākus principus, kuri, ja tos īstenotu, nāktu Latvijai par labu un būtu labs sākums, bet tas, cik viegli un pat ar entuziasmu SC vadība no savām saprātīgajām iniciatīvām atteicās, liecina, ka tās nemaz nebija nopietni domātas.

Tā vai citādi, bet ZRP/SC koalīcija, iespējams, mīkstinātu dažas ekstrēmākās ZRP iniciatīvas. Tādas kā nodokļu palielināšana medikamentiem, bērnu barībai, izdevniecību produkcijai u.c. Varbūt šāda koalīcija atturētos arī no ZRP nodoma vēlreiz izvarot izglītības sistēmu un tik lielā mērā nesteigtos ar Latvijas uzņēmumu un resursu izpārdošanu ārzemniekiem. Droši vien tiktu nobremzēts arī ar SC saistīto personu ierosinātais referendums par otro Valsts valodu, vai arī šis referendums noritētu bez īpaša entuziasma un rezultātiem.

Taču galvenais sasniegums būtu tas, ka mainītos 20 gadus praktizētā paradigma, pēc kuras valdību drīkst veidot tikai t.s. latviskās partijas. Iznākums būtu tāds, ka arī krievi viltos savos deputātos un SC zaudētu savu politiskās nevainības nimbu. Līdz ar to zustu arī mīts, ka Latviju 20 gadus grāvušas tikai t.s. latviskās partijas, nevis neoliberālā politika. Tas savukārt vājinātu tās barjeras, kas līdz šim traucējušas rīkot kopīgas akcijas pret režīma politiku, kurās apvienotos gan latvieši, gan krievi. Manuprāt, tieši šī barjera ir galvenais iemesls, kāpēc Latvijā tā arī nav izveidojusies rīcības spējīga antineoliberāla tautas kustība. Tā vietā, lai analizētu valdošo ideoloģiju un atrastu Latvijas katastrofas cēloņus, daudzi latvieši savu enerģiju izšķiež etniskos vārdu karos, un otrādi.

Taču tagad ar raustāmās marionetes Zatlera palīdzību ir radīti reāli priekšnoteikumi etniskās spriedzes straujai kāpināšanai un viegli izprovocējamai etniskai konfrontācijai, kura viegli var pāraugt arī tīri fiziskās sadursmēs ar nekontrolējamām sekām.

Jo krievi patiešām jūtas piekrāpti un atstumti. Tagad T. Ždanokas un citu PCTVL funkcionāru 1990. gadu propaganda par krievu diskrimināciju iegūst ticamus un taustāmus apveidus. Tas nozīmē, ka krievi radikalizēsies, viņu prasības un spars strauji pieaugs. SC nelaišana valdībā tagad kalpos par cīņas karogu aktīvai masveida mobilizācijai referendumam par otru Valsts valodu. Radīsies arī citas līdzīgas iniciatīvas. Tas savukārt radikalizēs arī zināmas latviešu aprindas, jo krievu aktivizēšanās piešķirs ticamību arī latvisko partiju propagandai par "krievu nelojalitāti", "piekto kolonnu", "Maskavas roku" u.tml. Tieši tā tiek organizētas etniskās konfrontācijas, no kurām līdz šim Latvija, paldies Dievam, bijusi pasargāta.

Ko nozīmē "reformas un tiesiskums"?

Etniskās kaislības varbūt ir vislabākais fons, lai novērstu uzmanību no koloniālās administrācijas nodoma izpārdot Rietumu baņķieriem Latvijas uzņēmumus un resursus, kāpināt genocīdu pret Latvijas tautu, izspiest no Latvijas vēl simtus tūkstošus Latvijas iedzīvotāju, Latvijas teritoriju nodot pilnīgā starptautisko oligarhu, laupītāju un kara noziedznieku rīcībā, iesaistīt Latviju jaunos karos, piemēram, pret starptautiskās oligarhijas neieredzēto Baltkrievijas republiku.

Jau vairākas nedēļas masu mēdijos tiek skandinātas vienveidīgi tukšas frāzes, kurās ietilpst vārdi "reformas" un "tiesiskums". Nu ir panākta vienošanās arī par "Reformu un tiesiskuma koalīcijas" izveidi. Taču neviens nav papūlējies šīs frāzes iztulkot cilvēciskā valodā. Vēl trakāk neviens arī neprasa, kas konkrēti domāts ar "reformām" un "tiesiskumu"? Vai tiešām esam tik apātiski vai degradējušies, ka mums pat neinteresē, ko ar mums pašiem kāds nolēmis darīt, kādi jauni eksperimenti ar Latvijas iedzīvotājiem ieplānoti?

Protams, reformas un tiesiskums ir tikai neoliberāļu žargons, aiz kura slēpjas tie paši vecie globālistu-neoliberāļu nodomi: izpārdot visu ārzemniekiem, pēc iespējas izspiest pēdējo sulu no Latvijas iedzīvotājiem un padevīgi pildīt visas komandas, kādas vien pienāks no SVF, PB, Eiropas komisijas, Eiropas Centrālās bankas vai NATO ģenerālštāba. Latvijas iedzīvotājiem tas nozīmē tikai genocīda turpināšanos, kuru nu var papildināt arī etniska konfrontācija.

Jautājums vairs nav "Ko darīt?", bet vai vispār esam gatavi kaut pirkstiņu pakustināt savas apsmietās un aplaupītās Latvijas labā?

Ja jau mums tas viss ir vienalga, varbūt to arī esam pelnījuši?

2011. gada 14. oktobris

Kas paslēpts zem aisberga virsotnes?

17. oktobrī NRA publicēta intervija ar vēsturnieku un starptautisko attiecību speciālistu Kārli Daukštu "Putina autoritārā mobilizācija". Intervija it kā par Krieviju, taču tā atsedz dažas zīmīgas lietas, kuras, manuprāt, izgaismo Latvijas politiķu citādi grūti izprotamos manevrus.

Jau 2000. gadā savā grāmatā "No interešu kariem uz interešu harmoniju" es uzsvēru, ka Latvija nevis "atgriežas Eiropā", kā daudzi tolaik apgalvoja, bet ir kļuvusi par tipisku ASV satelītu vai marioneti. Tā kā Eiropas Savienības mērķi bieži vien atšķiras no ASV globālajiem mērķiem, tad Latvija un citas Austrumeiropas valstis Eiropas Savienībā stāsies kā Amerikas "Trojas zirgs". Šo manu prognozi apstiprināja notikumi pēc ASV administrācijas lēmuma 2003. gadā uzbrukt Irākai. Centrālās ES valstis Vācija un Francija bija pret šo agresiju, un tieši tajā brīdī sevi spilgti pieteica Austrumeiropas valstis un it sevišķi Latvija, kuras pilnībā atbalstīja ASV agresiju un tajā aktīvi iesaistījās. ASV rezidenta Buša administrācija šo šķeltniecisko un uz meliem balstīto politiku uzslavēja, Austrumeiropas valstis nosaucot par "Jauno Eiropu", pretstatā nicināmajai "Vecajai Eiropai".

Presē jau bija skopa informācija, ka tieši pirms sava 28. maija paziņojuma bijušais Latvijas prezidents Valdis Zatlers piedalījās Austrumeiropas valstu vadītāju sanāksmē Varšavā, kur ticies ar ASV prezidentu Baraku Obamu. Daži novērotāji saskatīja saistību starp šo tikšanos un Zatlera pēkšņo lēmumu ierosināt 10. Saeimas atlaišanu.

Citas ziņu aģentūras, piemēram, Deutsche Welle, šo tikšanos nodēvēja par ASV un

Austrumeiropas valstu sammitu un to vērtēja ar vāji slēptu skepsi un ironiju.

Taču minētais Kārlis Daukšts atklāj vairāk: šajā sanāksmē piedalījies arī ASV Nacionālās drošības padomes Krievijas un Eirāzijas reģiona direktors, Krievijas jautājumu speciālists un arī krāsaino revolūciju tehnologs Maikls Makfols (Michael Anthony McFaul), kuru Obama nominējis arī par jauno ASV vēstnieku Maskavā. Lai arī sammitā runāts par šo un to globālo krīzi, attieksmi pret Vidējiem Austrumiem un Lībiju pamatā tomēr bijušas ASV globālās intereses saistībā ar Krieviju. Piedalījušies arī ietekmīgāko ASV banku pārstāvji. Sammita rezultāti netiek publiskoti varbūt tāpēc, ka tiem pārāk intīms vai slepens raksturs ASV establišmenta pārstāvji aprunājušies ar saviem "trojas zirdziņiem" ES, un šīm runām bijusi tieša saistība ar ASV interesēm Krievijā, kā arī Krievijas sabiedrotajās valstīs, piemēram, Baltkrievijā.

Acīmredzot, Kārlim Daukštam ir labāki informācijas kanāli, jo viņš intervijā informējis par pavisam interesantiem projektiem, piemēram, plānu, kura ietvaros "Intel nodrošinās Baltkrieviju ar vairākiem miljoniem datoru, kurus dalīs cilvēkiem bez maksas. Tas nozīmē, ka tiek gatavota bāze visaptverošām sociālā tīkla saitēm. Tā būs individuāla korelācija starp iedzīvotājiem, nevis partijām…" Tātad runa bija par plānoto krāsaino revolūciju Baltkrievijā, Lukašenko valdības gāšanu, kurā sava loma tiks iedalīta arī Austrumeiropas valstīm, tai skaitā Latvijai.

Daukšts min, ka Maikls Makfols ir arī Hūvera institūta sagatavotās "Brīvības doktrīnas" (The Liberty Doctrine: Reclaiming the purpose of American power) īstenais autors. Šī doktrīna ir par unilaterālās ASV globālās varas un liberālās kārtības izplatīšanu visā pasaulē, izmantojot gan krāsaino revolūciju, gan militārās tehnoloģijas. Šajos globālajos centienos savu devumu sniedzis arī minētais Maikls Makfols, kurš kopā ar brīvā tirgus fundamentālisma un šoka teorijas ideologu Andersu Aslundu uzrakstījis pētījumu par "Oranžo revolūciju" Ukrainā (Revolution in Orange: The Origins of Ukraine's Democratic Breakthrough). Jā, jā, kopā ar to pašu Andersu Aslundu, kas uzrakstīja Valda Dombrovska bestselleru "Kā Latvija pārvarēja finanšu krīzi". No tā varam secināt, kādu kārtību pasaulei nolēmuši uzspiest ASV militārie stratēģi, sociālie manipulatori un globālie baņķieri.

Kārlis Daukšts stāsta:

"Patlaban starptautiskajās attiecībās vērojamas divas paradigmas: pasaule virzās pa demokrātijas attīstības ceļu. Tā atteikusies no valsts dominējošās lomas un pāriet uz visas sabiedrības iesaisti valsts pārvaldē. Šo tendenci savulaik analizējusi arī Maikla Makfola ekspertu grupa. [..] Tātad savā slavenajā darbā Liberty Doctrine Makfols saka, ka sākusies globālā atmoda. Pēc viņa domām, pasaules attīstību bremzē valsts dominante, šķelšanās pēc ticības un piederības nacionalitātēm. Makfols uzskata, ka jāatmet valsts regulējošā tendence jeb totalitārā, autoritārā mobilizācija un visi rīcības līdzekļi jāatdod indivīdu rokās. Proti, cilvēks ar cilvēku veido savstarpējas sadarbības tīklu un tādējādi regulē attiecības sabiedrībā [..].

Šo paradigmu iekšienē ir daudz dažādu teoriju, tai skaitā par valsts dominantes turpinājumu, ģeopolitisko haosu, ASV vadošās lomas noliegums un tml. 19. septembrī vienā no Korejas avīzēm parādījās slavenā poļu izcelsmes ASV politologa Zbigņeva Bžezinska raksts, kurā skaidri atklājas daudzas starptautiskās kopsakarības. Viens no galvenajiem secinājumiem jāizbeidz jebkādi vēsturiskie strīdi starp valstīm [..].

Pieļauju, ka šogad maijā Centrāleiropas un Austrumeiropas valstu vadītāju sanāksmē Varšavā Zatlers varētu būt ticies ar Maiklu Makfolu. Varbūt toreiz viņš saņēma vēstījumu, ka jāveido vienota līnija ar šeit esošajiem Krievijas ekonomiskajiem spēkiem, jāsamazina nacionālās pretrunas un jāatrisina vēsturiskās pretenzijas. Iespējams, starp ASV un Krieviju ir noslēgts kompromiss attiecībā uz Baltijas valstīm. Proti, saglabājot politisko kontroli šeit, Amerikai nebūs iebildumu,ja Krievijai Baltijā ir īpašas ekonomiskās intereses. Pieļauju, ka tāpēc arī parādījās sadarbības priekšlikums ar SC. Makfols ir viens no tiem, kurš uzskata, ka Baltijas valstis ir ģeopolitisks poligons, kur izmēģināt jaunas stratēģijas un taktikas. Mērķis ir saglabāt ES kā ASV sabiedroto; vienlaikus izmantot Baltiju kā starpposmu Krievijas piesaistei, ņemot vērā tās sadarbību ar Ķīnu."

Tātad iznīcināt valstu suverenitāti un visur ieviest unitāru, ASV dominētu "liberālās demokrātijas" kārtību, kurā valstis savus iedzīvotājus vairs nesargās no starptautisko korporāciju un finanšu institūciju diktāta. Līdzīgu kārtību tai, kura, šķiet, jau iznīcinājusi Latvijas valsti, bet tās izdzīvojušos iedzīvotājus izkliedējusi pa visu pasauli.

Tos, kas saprot angliski, aicinu pastudēt arī pašu "Brīvības doktrīnu", kurā vietām visai atklāti pausti Amerikas impēriskie plāni un metodes, piemēram, šādās frāzēs:

"Režīma maiņu ne vienmēr var panākt ar piekukuļošanu, tirdzniecību, atlīdzību piešķiršanu vai kolektīvo diplomātiju, reizēm izmantojami arī piespiešanas līdzekļi."

"Palīdzība nav labdarība, palīdzība ir ASV nacionālās drošības instruments."

"Militāro kampaņu pret komunismu papildināja jauni ieroči, tai skaitā Pasaules Banka, Starptautiskais Valūtas fonds, Miera korpuss, radio "Brīvā Eiropa" un Nacionālais Dāvinājums demokrātijai ( The National Endowment for Democracy)."

"Mums trūkst "humanitārās inteliģences" slepeno aģentu, spiegu un ziņotāju Vidējos Austrumos. Taču mēs ciešam arī no lingvistu, akadēmisko zinātnieku un pieredzējušu politikas veidotāju trūkuma Nacionālās Drošības aģentūrā, kuri pārzinātu Vidējo Austrumu valodas, kultūras un ekonomiku."

2011. gada 19. oktobris

ASV "demokrātijas" atbaidošā seja lībijā

"Mēs atnācām, mēs ieraudzījām, un viņš mira" /ASV valsts sekretāre Hilarija Klintone/ "Kur sākas karš, pirmā tiek upurēta patiesība"

Neviena tauta pasaulē nevēlas karu, tomēr kari notiek. Karu mērķis ir paverdzināt citas tautas, nolaupīt tām resursus, kolonizēt, pārdalīt ietekmes sfēras. Lai karus attaisnotu un saņemtu savu pilsoņu pasīvu vai pat aktīvu atbalstu, tiek izdomāti meli: "Huseina režīms apdraud ASV nacionālo drošību un mieru pasaulē", "Huseins ražo masu iznīcināšanas ieročus", "Huseinam ir sakari ar alkaidu", "Irākas armija izmetuši zīdaiņus no inkubatoriem Kuveitā", "Irāna ražo masu iznīcināšanas ieročus", "Kadafi no lidmašīnām bombardējis miermīlīgas demonstrācijas Lībijā" utt.

Savus pretiniekus agresori ne tikai apmelo, bet demonizē, piešķirot tiem necilvēciskas īpašības, tos saucot par bandītiem, slepkavām, teroristiem, diktatoriem, suņiem, nezvēriem utt. Tā tas bijis visos laikos, un arī Lībijas revolūcijas vadonis Kadafi, kura vadībā Lībija 1969. gadā tika atbrīvota no Rietumu koloniālisma, attīstījās par plaukstošu oāzi tuksnesī un tika ieviesta uz tiešās demokrātijas elementiem balstīta pašpārvalde, tika saukts par diktatoru un teroristu. Lībijas suverēnos fondus, kuri veica plašas investīcijas daudzu valstu attīstības projektos, nosauca par "Kadafi salaupīto naudu". Internacionālās islama fundamentālistu bandas un marodierus, protams, Rietumi dēvēja par "demokrātiskajiem spēkiem" un "Nacionālo pagaidu valdību", kas cīnās pret Kadafi "diktatūru". NATO aviācijai, flotei un raķetēm piedēvēja "humanitāru misiju".

Taču meliem īsas kājas, patiesība agrāk vai vēlāk atklājas.

Lai gan NATO aviācija un raķetes bija pilnīgi sagrāvuši Vidusjūras pērli Sirtu un tā bija ilgstoši ielenkta, Sirtes aizstāvji nepadevās. Militāriem līdzekļiem, izmantojot visu NATO stratēģisko potenciālu, pilsētu ieņemt neizdevās. Tāpēc tika izmantots viltus sāktas NATO atbalstīto dumpinieku sarunas ar Sirtes aizstāvjiem. Tikai tagad, nedēļu pēc dramatiskajiem notikumiem, vairākas ziņu aģentūras, piemēram, Asian Tribune, Larry Sinclair.org, bijušais ASV drošības dienestu darbinieks, tagad izmeklēšanas žurnālists, Veins Madsens (Wayne Madsen) un pat britu The Guardian no saviem avotiem Lībijā saņēmuši notikušā detaļas.

Izrādās, sarunās starp NATO atbalstītajiem dumpiniekiem un Kadafi lojālajiem spēkiem tika panākta vienošanās par pamieru, kura laikā Kadafi piekrita atstāt Lībijas teritoriju, bet dumpinieku vadība apņēmās nodrošināt brīvu un netraucētu Kadafi transporta kolonnas izbraukšanu no Lībijas teritorijas. Par vienošanās rezultātiem tika informēta arī ASV valsts sekretāre Hilarija Klintone, kura 19. oktobrī viesojās Lībijā.

Ja Kadafi būtu vēlējies pazust nemanīts, viņš to būtu darījis nakts aizsegā. Taču Kadafi valdības pārstāvju kolonna no Sirtes 20. oktobrī izbrauca krietnu laiku pēc saullēkta, lai, saskaņā ar panākto vienošanos, visiem būtu redzami baltie pamiera karogi, kas tika piestiprināti un plīvoja virs transporta līdzekļiem. Izbraukšana tika organizēta ciešā saskaņā ar panākto pamiera vienošanos, kā arī Trešās Ženēvas konvencijas noteikumiem, kuri aizsargā pamieru parakstījušo pusi. Šo noteikumu pārkāpšana tiek kvalificēta kā kara noziegums.

Pēc Kadafi nogalināšanas Rietumu dominētajos globālajos mēdijos parādījās vairākas pretrunīgas versijas: vieni ziņoja, ka Kadafi kritis apšaudē starp dumpinieku spēkiem un Kadafi aizstāvjiem, citi ziņoja, ka Kadafi ar pistoli nogalinājis kāds gados jauns kaujinieks, kurš Kadafi atradis paslēpušos drenāžas caurulē. Bija arī citas izdomātas versijas. Tika izplatīti arī dažādi "Kadafi testamenta" varianti. Bet kas notika patiesībā?

Ar baltajiem karogiem aizsargāto kolonnu apšaudīja ASV bezpilota lidmašīnas. Daudzi tika nogalināti vai ievainoti (tai skaitā pats Kadafi), kolonna apstājās. Tikai pēc tam tai uzbruka NATO algotie dumpinieki, Lībijā iebraukušie radikālie islama kaujinieki, cilvēcību zaudējušie fanātiķi. Žurnālisti slaktiņa vietai tika pielaisti tikai pēc tam, kad tika novāktas visas balto karogu atliekas.

Kadafi un vairāki Lībijas valdības pārstāvji ne vien tika nogalināti, bet tika vairākas stundas spīdzināti un apgānīti, tai skaitā ar sodomītiem raksturīgām seksuālas apgānīšanas metodēm, izmantojot asu priekšmetu. Par to parādījusies informācija vairākās Latvijas interneta vietnēs, bet minētajā Larry Sinclair.org vietnē ievietots arī video materiāls. Līdzīgi izrēķinājās arī ar simtiem Sirtē palikušajiem pilsētas aizstāvjiem. Tā bija masveida izrēķināšanās ar Sirtes aizstāvjiem, rupji pārkāpjot gan pamiera noteikumus, gan jebkādas cilvēcības normas.

Tie ir kara noziegumi. Paliek jautājums, vai tā bija Hilarija Klintone, kura par pamieru un gaidāmo Kadafi transporta kolonnas izbraukšanu informēja ASV bruņotos spēkus? Vai šis kara noziegums tika izdarīts ar Obamas administrācijas slepenībā turētu piekrišanu? Vai un kad kara noziedznieki tiks tiesāti?

Lai arī globālie mēdiji sludina Lībijas kara izbeigšanos, vairākas pazīmes liecina, ka NATO izraisītā intervence un pilsoņu karš varētu turpināties. NATO algoto un apbruņoto dumpinieku vadība jau paziņojusi par šariata likumu ieviešanu Lībijā, kura Kadafi laikā bija laicīga, salīdzinoši rietumnieciska valsts.

Lībijas modernā infrastruktūra ir pilnīgi sagrauta. Pat Tripolē ir grūti atrast dzeramo ūdeni. Tas nozīmē, ka sagrauta arī Kadafi vadībā ierīkotā "cilvēku raktā upe", kas no tuksneša bija atkarojusi un dzīvībai piemērojusi plašas teritorijas. Pat uz meliem balstītā ANO Drošības padomes rezolūcija nav NATO pilnvarojusi sagraut Lībijas pilsētas un infrastruktūru, bet nu viss 40 gados celtais guļ drupās.

Pārtraukti arī Lībijas suverēno fondu finansētie projekti citās Āfrikas valstīs. Sākusies Āfrikas rekolonizācija. Šim nolūkam ASV militāristi nodibinājuši īpašu komandstruktūru, kas nosaukta par Africom (U.S. Africa Command). ASV militāristi jau sākuši savas operācijas vairākās Āfrikas valstīs. Ciešās pēdās aiz militāristiem seko Rietumu finanšu struktūras (SVF, PB, PTO) un tā saucamie investori. Patiesībā laupītāji. Un to mēs jau esam iepazinuši uz savas ādas: PB kredīti, SVF noteikumi, liberālās reformas, totāla privatizācija, ārvalstu investori un globālās korporācijas, nekontrolētas Rietumu kapitāla plūsmas, spekulācijas, resursu sagrābšana un izlaupīšana, nabadzība, sabiedrības polarizācija, bēgļi.

Vairākās arābu un islama valstīs, kurās ASV dienesti organizēja krāsainās revolūcijas, pie varas "demokrātiskā" ceļā nonāk islama fundamentālisti. Tiek gatavota militāra sadursme starp dažādu islama novirzienu pārstāvjiem, piemēram, starp sunnītu fundamentālistiem un šiītiem, kuri dominē Irānā un Sīrijā. Pārtraukti arī tie attīstības projekti, kurus šīs valstis bija sākušas sadarbībā ar Ķīnu. Nav izslēgta konfrontācija ar Izraēlu. Briest globāla mēroga militārs konflikts. Un to organizē tie spēki, kurus Latvijas koloniālā administrācija sauc par "Latvijas sabiedrotajiem".

Kamēr netiks atmaskoti meli un apturēti noziegumi, neviena tauta pasaulē nevarēs justies droša.

2011. gada 27. oktobris

Latvijas ekonomiku varētu veicināt alternatīva valūta

Nesen Ventspils emitējusi savu naudu ventus. Tiesa, tā nav īsta alternatīvā valūta, bet tikai līdzeklis tūristu piesaistei un Ventspils kultūras objektu apmeklēšanas veicināšanai. Tomēr stagnējošajā Latvijā tas ir patiešām svaigs, inovatīvs notikums, kas varētu rosināt tālākus meklējumus šajā virzienā.

Šajā rakstā vēlos lasītājus nedaudz iepazīstināt ar īstu alternatīvo vai papildinošo (komplementāro) valūtu, kas jau 75 gadus sekmīgi darbojas visā Šveices teritorijā, stabilizē tās ekonomiku krīžu periodos, rada jaunas darbavietas un būtiski stimulē Šveices reālo ekonomiku. Runa ir par WIR bankas naudas vienību viru (oriģinālais nosaukums ir WIR).

WIR ir atvasināts no vācu vārda "wirtschaftsring", kas tulkojumā nozīmē "saimniecisko loku". Vēl WIR vācu valodā nozīmē "mēs", simbolizējot cilvēku kopību un solidaritāti.

WIR sāka emitēt "Lielās depresijas" laikā (1934. gadā) Cīrihē, kad saimnieciskās krīzes iespaidā krasi samazinājās apgrozībā esošās oficiālās valūtas daudzums, bankrotēja bankas un uzņēmumi, netika izmaksātas algas, samazinājās preču un pakalpojumu tirdzniecība un strauji pieauga bezdarbs. WIR kooperatīvo banku 1934. gadā dibināja 16 Cīrihes uzņēmēji, tādējādi izglābjot sevi un savas sekotājus no droša bankrota un izputēšanas.

WIR nav uz papīra drukāta nauda, tās vērtība parādās tikai kā skaitlis uz īpašiem vekseļiem, kredītkartēm un pēdējā laikā arī datoru datu bāzēs. WIR vērtība jau no iesākuma tika piesaistīta Šveices frankam: 1 WIR = 1 Šveices franks. Šveices konfederācija šo papildinošo naudas vienību ir oficiāli atzinusi kā legālu maksāšanas līdzekli.

"Lielā depresija" jau sen beigusies, bet WIR izrādījies tik efektīvs, ka šī alternatīvā valūta turpina pastāvēt un ir viens no galvenajiem faktoriem, kas nodrošina Šveices turību, sociālo līdzsvaru un saimniecisko stabilitāti.

Ja rēķina uz vienu iedzīvotāju, Šveice ir industriāli attīstītākā valsts pasaulē. Tikai paviršam nezinātājam Šveice iztēlē saistās ar noslēpumus glabājošām bankām, pulksteņiem, caurumainu sieru un tūristiem domātiem niekiem. Un Šveices industriālo potenciālu nodrošina galvenokārt mazo un vidējo uzņēmumu tīkls. Tieši uz mazajiem un vidējiem uzņēmumiem orientējas arī Šveices alternatīvās valūtas emitētājs WIR banka. Pašlaik WIR banka apkalpo vairāk nekā 60 000 mazo un vidējo uzņēmumu un WIR īpatsvars kopējā investīciju daudzumā Šveicē pārsniedz 10%.

Faktiski WIR sistēma ir īpašs kooperācijas paveids, kas atvieglo un stimulē preču un pakalpojumu apmaiņu, paplašina visu sistēmā iesaistīto dalībnieku saimnieciskās iespējas. WIR bankas partneri izveidojuši kooperatīvu savstarpējā bartera sistēmu, kas atbalsta šīs sistēmas dalībniekus. Tā kā banka nemaksā procentus par WIR noguldījumiem, arī kreditēšana notiek par tīri simboliskiem procentiem vai pat bez procentiem. Sistēma izrādījusies tik efektīva, ka tā ātri aptvēra visu Šveices teritoriju.

Otrs labums tāds, ka WIR sistēma stimulē tieši un tikai vietējos uzņēmējus, ražotājus un viņu klientus. Tas Šveicei ļauj nosargāt un attīstīt nacionālo ekonomiku arī globalizācijas laikmetā. Jo cilvēki, kuri iekļāvušies WIR sistēmā, ir ieinteresēti sadarboties ar citiem šīs pašas sistēmas dalībniekiem. Pateicoties tam, saimnieciskā un sociālā dzīve plaukst arī Šveices laukos un mazpilsētās, nodrošinot līdzsvarotu visas valsts attīstību. Lai arī Šveices konfederācijā sadzīvo vairākas tautas un ticības, Šveicē nav atpalikušu, depresīvu reģionu, Šveices jauniešiem nav jādodas darba meklējumos uz ārzemēm. Palīdz, protams, arī Šveicē ieviestie tiešās demokrātijas elementi, kas par cilvēku dzīvei svarīgiem jautājumiem gan valsts, gan kantonu līmenī ļauj lemt šo teritoriju iedzīvotājiem.

WIR bezprocentu kredītiem atrasts labs pielietojums gandrīz visās dzīves jomās. Piemēram, pērkot māju vai automašīnu, trešdaļu vai vairāk kredīta var ņemt WIR vienībās un par šo summu nemaksāt nekādus procentus. Ja kredīts paņemts Šveices frankos, tā procentus var maksāt WIR. WIR sistēmas dalībnieki paši brīvi vienojas, kādu savstarpējo norēķinu daļu maksās šajā naudā.

Tā kā WIR nenes tiešus peļņas procentus, šīs naudas turētāji ir ieinteresēti ātrā WIR apgrozījumā, kas stimulē saimniecisko darbību. Taču vislielākais pluss tas, ka WIR sistēma izslēdz mūsdienu pasaules lielāko ļaunumu spekulācijas -naudas taisīšanu ar naudu, neieguldot to produktīvā darbībā. Līdz ar to arī šīs globālās krīzes periodā Šveices ekonomika cietusi minimāli. Turklāt ne no naudas trūkuma, bet no sava stabilā franka, kuru tagad pastiprināti iekārojuši citu valstu spekulanti, tādējādi uzskrūvējot franka apmaiņas kursu. Lai novērstu franka kursa kāpšanu, Šveices valdība nesen bija spiesta franka kursu piesaistīt eiro kursam.

Plašāku informāciju par WIR sistēmas darbību, lūdzu, meklējiet internetā un citās publikācijās.

2011. gada 14. oktobris

Katra mērķtiecīga darbība, kas saskaņota ar augstākiem ideāliem, agrāk vai vēlāk nes rezultātu

Islandieši organizējās, solidarizējās, ilgstoši cīnījās un noraidīja starptautisko baņķieru mēģinājumu uzkraut Islandei savus parādus. Līdz ar to Islande ir brīva no baņķieru parādiem un diktāta, jau sākusi no krīzes atkopties, bet banku krāpnieki tiek tiesāti.

Grieķi ilgstoši cīnās pret starptautisko baņķieru diktātu, un jau panākuši, ka puse Grieķijai pierakstīto parādu (ap 100 miljardiem eiro) ir norakstīta. Nu vēl atliek nosargāt savus resursus un norakstīt otru parāda pusi.

Lībieši cīnījās un turpinās cīnīties. Lai arī pirmā kauja šķiet zaudēta, izrādītā apņēmība, varonība, pašaizliedzība un upurēšanās Dzimtenes labā ir garants Lībijas uzvarai tuvākā vai tālākā nākotnē.

Latvijas iedzīvotāji praktiski necīnījās un visam, ko mums diktējuši un uzspieduši, ar prieku piekrita. Līdz ar to mēs maksājam un maksāsim arī par to, ko nekad neesam saņēmuši. Mūs aplaupīja un turpinās aplaupīt plikus. Jaunā "reformu un tiesiskuma" administrācija turpinās Latvijas demontāžu, tautsaimniecības iznīcināšanu un izpārdošanu, kā arī genocīdu pret Latvijas tautu.

Nekritiski piekrizdami starptautisko finanšu teroristu diktātam, mēs paši esam kļuvuši par viņu nozieguma līdzdalībniekiem un atņemam saviem bērniem nākotni.

Katram noziegumam ir divas puses: ļaundaris, kas izprovocē, un upuris, kas ar šo ļaundari pakalpīgi sadarbojas. Bieži vien upuris ar savu pārlieko padevību pats ieved kārdināšanā ļaundari.

Es nezinu, vai tā ir lētticība, intelektuāls trulums, kūtrums, gļēvums, morāls pagrimums, apmātība, garīga nāve vai viss kopā, bet pat aprobežotam egoistam būtu skaidrs, ka tāda perversa pakļaušanās nekaunīgam starptautisko institūciju diktātam nozīmē garantētu bojāeju.

Ja šie jau neatgriezeniski ielaistie destruktīvie procesi nekavēti turpināsies, nebūs nākotnes ne Latvijai, ne tās tautai. Iznīksim un izmirsim necili, neatstādami aiz sevis pat leģendu.

Globālais liberālisms, lai kādu masku tas sev katru reizi pielaiko, iemidzina garu, padara aklus, nomāc cilvēciskos ideālus un nonāvē!

Liberālisms šķiet simpātisks cilvēkiem, kuri negrib redzēt tālāk par savu degunu un gatavi noliegt realitāti.

Cilvēkiem, kuri pieņem "liberālās vērtības", nekas vairs nav svēts!

Liberālisms ir garīga un pēc tam arī fiziska nāve!

2011. gada 27. oktobris

Banku Moloham upurēs neaizsargātākos, godīgākos, patriotiskākos

Jau tūlīt pēc "Maijpuķīšu revolūcijas" savos rakstos centos brīdināt no tā absolūtā ļaunuma, kas, bruņojies ar liekulīgiem lozungiem un kārdinošām ilūzijām, tiecas pēc absolūtas varas Latvijā. Tomēr, kā tas ne reizi vien jau noticis, ilūzijas daudziem izrādījās dārgākas par laika zīmēm un realitāti, saldi meli izrādījās vilinošāki par rūgto īstenību. Līdz ar to jauno koloniālās administrācijas koalīciju veido radikālākā ļaunuma triumvirāts un avangards sorosītu algotņi "Vienotība", ZRP un VL. Kas vērīgi lasījis Dantes "Dievišķo komēdiju", tie šo koalīciju viegli identificēs ar elles dziļāko loku iemītniekiem: nodevējiem, krāpniekiem, augļotājiem, pievīlējiem, pavedinātājiem, sodomītiem, apgānītājiem, savu kaislību vergiem cilvēces zemākās krišanas gatavotājiem. Kā no krātiņiem izlaistas žurkas, viņi tagad metušies saplosīt to, kas vēl atlicis no sapņa par Latviju.

Starptautiskais fons

Lai saprastu Latvijā notiekošo, svarīgi zināt globālās tendences un fonu, kurā šie notikumi attīstās. Pasaulē vērojama vēl nepieredzēta kriminālā banku sindikāta varas konsolidācija un centralizācija. Lai to panāktu, tiek uzpirktas vai iebaidītas partijas un valdības, sagrābti resursi visās valstīs un kontinentos, veidotas arvien jaunas parādu piramīdas, organizētas krāsainās revolūcijas, izprovocēti un sākti aizvien jauni kari, iebombardētas akmens laikmetā tās valstis vai sabiedrības, kuras šim diktātam brīvprātīgi nepakļaujas. Lai šāda varas un kontroles konsolidācija būtu īstenojama, katrā valstī tiek veidotas globālā banku sindikāta aģentūras piektā kolonna, kura pret zināmām privilēģijām gatava nodot nacionālās intereses, iztirgot nacionālos resursus un infrastruktūru, pat pakļaut savu zemi NATO koalīcijas bombardēšanai. Spožs piemērs tam ir nesenie notikumu Lībijā.

Latvijā šo piekto kolonnu veido sorosītu tīkli: partijas, liela nevalstisko organizāciju daļa un ārpus sabiedriskās kontroles esošie speciālie dienesti, piemēram, KNAB, kā arī ārvalstu bankas, kuras kontrolē iekšējās naudas plūsmas. Lai saglabātu savas darbavietas un izdzīvotu, šīm struktūrām spiesti kalpot gan valsts un pašvaldību ierēdņi, gan sabiedrisko jomu darbinieki, piemēram, skolotāji un masu mēdiju industrijas darbinieki, kuri mūs un mūsu bērnus gatavo verdziskai eksistencei banku sindikāta tirāniskajā impērijā.

Savukārt pašu globālo banku sindikātu veido vai apzināti balsta aptuveni 0,1% rietumvalstu un to satelītu sabiedrības, kas sevi lepnīgi dēvē par eliti. Patiesībā šo šauro slāni veido sociopātiski varas un totālas kontroles maniaki, garīgi slimas un hroniski ļaunas būtnes, kuru īstā vieta būtu psihiatriskajās klīnikās (skat. arī manu rakstu "Sociopāta profils") vai garīgās veseļošanās klosteros.

Banku sindikāta varas konsolidācija Latvijā

Tāpēc tā nav nejaušība, ka viens no pirmajiem sorosītu valdības lēmumiem ir ārvalstu finanšu teroristiem pārdot vienīgo un pēdējo mūsu valsts banku Hipotēku banku, tās komerciālo daļu, iepriekš to sadalot sešās paketēs. Šo lēmumu sagatavojuši banku sindikāta pārstāvji "SEB Enskilda" konsultanti un pieprasa "Eiropa". Līdz ar Hipotēku banku šiem finanšu marodieriem tiks lēti pārdoti arī Hipotēku bankas klienti un viņu parādi. Lēti tāpēc, ka izpārdošana notiks finanšu krīzes un saimnieciskās depresijas apstākļos, kad šādi darījumi ir īpaši lēti. Pat oficiālajos mēdijos izskanējis, ka pārdošana Latvijai nesīs lielus zaudējumus (skat. rakstu "Hipotēku bankas pārdošanas dēļ var zaudēt 110 miljonus").

Ir pamats domāt, ka Hipotēku bankas klientu lielākā daļa ir patriotiski noskaņoti Latvijas pilsoņi, jo Hipotēku banka neizcēlās ne ar kādām "ekstrām" un ērtībām, bija taupīga, cilvēcīga un konservatīva, bet sevi pasniedza patriotiski kā "Tavas valsts" banku. Bija arī vairākas sabiedriskas akcijas un iniciatīvas, kuras patriotiskos pilsoņus mudināja pārtraukt sadarbību ar ārvalstu bankām un apliecināt uzticību savas valsts bankai. Nu šie patriotiski noskaņotie klienti tiek izbaroti ārvalstu finanšu haizivīm.

Līdz ar sorosītu apvērsumu sarosījušies visi augļotāji un shēmotāji. Ik uz stūra cilvēki atkal tiek vilināti ņemt "izdevīgus kredītus". Starp solītājiem daudz t.s. nebanku sektora pārstāvju parādu haizivis, mūsdienu šailoki (skat. Šekspīra drāmu "Venēcijas tirgonis"). Bet arī formālās ārvalstu bankas sarosījušās pēc jauna laupījuma, jauniem upuriem. Tā nav nejaušība, ka gan finanšu ministra, gan ekonomikas ministra amatus ieņēmuši t.s. zviedru banku darbinieki. Tā nav nejaušība, ka lēmumu pārdot Hipotēku banku pieņem premjerministrs V. Dombrovskis, kura sieva ir parādā Hipotēku bankai. Tā nav nejaušība, ka jaunais izglītības ministrs bīda "izglītības reformu", kuras ietvaros plānots likvidēt budžeta vietas augstskolās, to vietā piedāvājot t.s. studiju kredītus. Proti, ārvalstu banku kredītus studijām, kuras ne mazākā mērā negarantē labi apmaksātu darbu pēc specialitātes. Tātad tas ir plāns, kā mūsu jaunās paaudzes centīgāko daļa, it sevišķi trūcīgāko ģimeņu atvases, pārvērst par parādu vergiem ārvalstu bankām. Viņi vēl nebūs iesākuši aktīvo dzīvi, bet jau parādnieki mūža garumā. Tas nav tukšs baidu stāsts, jo šis mērķis jau ir sasniegts, piemēram, ASV, kurā studējošās jaunatnes kopējais parāds augļotājiem jau pārsniedzis triljonu dolāru un ASV presē tiek saistīts ar nākamo finanšu burbuli.

Pēc Hipotēku bankas izpārdošanas varēs uzskatīt, ka ārvalstu bankas un nebanku finanšu institūcijas ir 100% pārgājušas ārvalstu kontrolē, radīti visi priekšnoteikumi ārvalstu banku tirānijai Latvijā. Šīs tirānijas apveidi jau iezīmējušies. Pēc skaļajām sorosītu deklarācijām, ka "Latvija jau pārvarējusi finanšu krīzi", tomēr arī jauno budžetu diktē t.s. starptautiskie kreditori jeb SVF un EK misiju sūtņi. Bet nākotnē plānots dalībvalstu budžetus izstrādāt tieši Briselē. Faktiski visi t.s. ekonomikas eksperti, padomnieki, konsultanti jau ir ārvalstu banku pārstāvji. Ieklausieties ziņu un komentāru pieteikumos, kuru "ekspertu" tituli sākas ar SEB, Swed u.tml.! Pat Valsts prezidents ir "bijušais SEB darbinieks". Arī tieslietu ministra amatam "nacionālisti" bīdīja zviedru banku advokātu Jāni Bordānu. Šoreiz šis konkrētais triks neizdevās, bet izdevās citā svarīgā jomā.

Latviju iznīcina nacionālistu rokām

Jau esmu rakstījis, ka Latvija un latvieši tiek iznīcināti ar pašu latviešu un it sevišķi t.s. nacionālistu rokām (skat. rakstu "VL ir latviešiem naidīga organizācija" u.c.). Šoreiz gan noderīgais "nacionālists" sameklēts "Vienotības" nacionālajā spārnā. Tā ir pārbēdzēja no TB/LNNK, "Pilsoniskās apvienības" biedrene, "nacionālista" Jura Vidiņa meita un "nacionālista" Jura Viņķeļa sieva Ilze Viņķele, kura sorosītu valdībā ieņēmusi labklājības ministres amatu un jau nākusi klajā ar vairākām genocīda inovācijām.

Piekrītu, ka arī banku okupācijas apstākļos valsts budžetam nepieciešami ieņēmumi, lai iedzīvotājiem nodrošinātu vismaz pliku izdzīvošanu. Ja okupācijas administrācijai būtu kaut vai tik pieticīgi, bet tomēr humāni mērķi, pavērtos plašas šo mērķu īstenošanas iespējas. Piemēram, Francijas un Spānijas valdības nesen ieviesa "bagātnieku nodokli", t.i. aplika ar lielākiem nodokļiem tos, kuri bija sarausuši lielas materiālās bagātības, pateicoties šai parazitārajai, oligarhiskajai sistēmai. Kāpēc šo priekšzīmi neizmanto Latvija? Vairākās ES valstīs gatavojas ieviest "finanšu transakciju nodokli bankām" jeb t.s. Tobēna nodokli. To varētu darīt arī Latvijā, apliekot ar nodokli zviedru banku transakcijas.

Kādas vēl ir ieņēmumu palielināšanas iespējas? Liela Latvijas uzņēmumu daļa pieder ārzonās reģistrētiem, anonīmiem īpašniekiem. Galvenais ārzonās reģistrēšanās mērķis ir nemaksāt nodokļus. Ārzonu problēmu savā 28. maija uzrunā par 10. Saeimas atlaišanu minēja arī Valdis Zatlers. Tieši tāpēc daudzi Latvijas pilsoņi sāka Zatleru atbalstīt, jo bija sapratuši vai vismaz cerēja, ka Zatlers pieteicis karu ārzonām. Protams, šie Zatlera aklie atbalstītāji tika smagi piekrāpti, jo sorosītiem pat prātā nenāk aizliegt Latvijā ārzonu impērijas aplaupošo darbību, jo viņu patrons Dž. Soross taču ir viens no ietekmīgākajiem ārzonu impērijas prinčiem! Ja nebūtu to laupīšanas iespēju, kādas sniedz anonīmais ārzonu statuss, nebūtu ne milzīgā Sorosa kapitāla, ne Sorosa fondu, ne pašu sorosītu.

Par to, kā palielināt budžeta ieņēmumus, rakstīju jau 2009. gada augustā rakstā "Ko sēsim, to pļausim", taču šīs un citas iespējas izmantotas netiek. Jo banku sindikāts ne tikai nevēlas samazināt savu laupījuma daļu, bet grib to nepārtraukti palielināt, jo pretējā gadījumā parādu piramīda vienkārši sabruks. Tā sabruks jebkurā gadījumā, taču vai varam gaidīt saprātīgu rīcību no varas maniakiem? Nē, viņi pie sava turēsies līdz pēdējais elpai!

Līdzīgi signāli nāk arī no ES centra Briselē: Latvijas iemaksas Briseles kopējā katlā plānots palielināt, bet Briseles ieguldījumu Latvijā samazināt. Par to liecina kaut vai šis materiāls: "Jaunais EK priekšlikums par ES fondu sadali Latvijai 'atņems' miljardu eiro".

Tad nu Ilzes Viņķeles vadībā atrastas vairākas inovācijas, kuru mērķis ir no jau tā aplaupītajiem cilvēkiem izspiest pēdējo sulu, pat ja tas nozīmētu šo cilvēku nāvi vai vismaz aizbraukšanu no valsts.

Ilze Viņķele tīri orveliskā stilā jau izteikusies par labklājības budžeta samazināšanu par 20 miljoniem latu. Vairākas savas sociālās funkcijas, piemēram, dzīvokļu pabalstu izsniegšanu, ministrija plāno pilnīgi pārvelt uz pašvaldību pleciem, vienlaikus samazinot pašvaldību ieņēmumus. Sociālo pabalstu jomā plānots ieviest arī citas "inovācijas", piemēram, vairs neapmaksās skolu brīvpusdienas trūcīgo ģimeņu bērniem, atstās pašvaldībām "brīvākas rokas", lemjot par dzīvokļu pabalstu piešķiršanu vai nepiešķiršanu, vērtēs pabalstu saņemšanas likumību, medīs tos, kas nelegāli piestrādā, apkaros "ēnu ekonomiku", kas pagaidām daudziem ļauj izdzīvot utt. Vārdu sakot, baņķieru diktāts vērsts tieši pret trūcīgākajām un neaizsargātākajām ģimenēm. Tādu pētījumu nav, taču domāju, ka aplaupīs tieši tos slāņus, kuri savā lētticībā uzķērās uz sorosītu propagandas āķa.

Koloniālā administrācija neplāno iet arī visdrošāko un tālredzīgāko ieņēmumu palielināšanas ceļu ražošanas atjaunošanu un paplašināšanu. Gluži otrādi Dombroska administrācija plāno iztirgot Latvijai piešķirtās oglekļa emisiju kvotas, kuras varētu izmantot reālās ekonomikas atjaunošanas programmas ietvaros. Tā kā pasaulē pašlaik ir saimnieciska depresija un arī emisijas kvotu cenas ir atkarīgas no spekulatīvā tirgus svārstībām, var diezgan droši prognozēt, ka kvotas tiks pārdotas pavisam lēti un nekādus būtiskus ieņēmumus budžetā neienesīs. Toties banku sindikātu tāda politika apmierina, jo upurus padara vēl atkarīgākus, izmisušākus, vēl vieglāk parādos iedzenamus.

Turpinās arī spriedze, kuru jau pirms 10. Saeimas vēlēšanām izprovocēja VL, vācot parakstus par krievu valodas pilnīgu izspiešanu no krievu skolām. Pretreakcija likumsakarīgi bija organizācijas "Dzimtā valoda" iesāktā parakstu vākšana par otras valsts valodas ieviešanu Latvijā, kas nu jau nonākusi līdz referendumam. Etniska spiedze sociālā sairuma periodā ir vēl viens būtisks faktors, kuru pret Latviju var izmantot aizrobežu manipulatori un specdienesti.

Pastāvošās sistēmas ietvaros pozitīva attīstība vairs nav iespējama

Visi šie negatīvie procesi gan Latvijā, gan pasaulē mudina secināt, ka esošā sistēma mūs ved tikai strupceļā un pašnāvībā. Vecā sistēma nav nedz labojama, nedz glābjama.

No tās nekas labs vairs nav sagaidāms. Tāpēc jāveido jauna, kas balstīta uz citiem principiem.

Jā, ir vērojamas arī dažas labi domātas, taču būtībā naivas pozitīvās iniciatīvas. Piemēram, biedrība "Grupa A" 24. oktobrī visām Saeimas frakcijām un deputātiem iesniegusi tās priekšsēža Roberta Milberga parakstītu iesniegumu par Satversmes un likumu pārkāpumiem, kas pieļauti "Parex" bankas pārņemšanas periodā. Vārdiski un individuāli šo iniciatīvu, kuras mērķis ir «izveidot parlamentārās izmeklēšanas komisiju «Par likuma «Par valsts budžetu 2008. gadam» budžeta līdzekļu izlietojuma, ieguldot pirmos 200 miljonus latu privātā akciju sabiedrībā «Parekss Banka», 2008. gada oktobrīdecembrīlikumību, tiesībaizsardzības iestāžu darba kvalitātes, likumības un tiesiskuma izvērtēšanu», atbalstījuši vairāki dažādu frakciju deputāti, taču šie paši deputāti ir iesaistīti pret Latviju vērstā genocīdā, tāpēc maz ticams, vai viņi nopietni darīs kaut ko, kas šo politiku varētu apdraudēt. Turklāt līdzšinējā 20 gadu pieredze apliecina, ka neviena parlamentārās izmeklēšanas komisija nav sasniegusi savu deklarēto mērķi. Sistēma jau no iesākuma bijusi disfunkcionāla.

Patriotu un izcilu saimniecisku darbinieku grupa pēc agronoma Andreja Lucāna iniciatīvas gatavo kārtējo Atklāto vēstuli Valsts prezidentam, Ministru prezidentam un 11. Saeimai ar saukli "Tauta, Zeme, Dzīvība", kas ilustrēta ar patriotisku dzeju un kuras mērķis ir aizliegt Latvijas zemes izpārdošanu ārzemniekiem. Vēstulē daudz vērtīgu ierosmju, kā varētu glābt, atdzīvināt un iekārtot dzīvi Latvijas laukos un mazpilsētās, lai cilvēkiem nav jāaizbrauc no Latvijas un lai uzsāktu visai sabiedrībai derīgu attīstību. Nodoms labs un cēls, caurvīts ar dziļu tautas gudrību. Ar šo tekstu varētu un vajadzētu modināt Latvijas tautu. Taču patreizējā vēstījuma adrese ir nepareiza. Vai tiešām šie godprātīgie Latvijas vīri un sievas cer pamodināt patriotiskas jūtas sirdīs nocietinātajai piektajai kolonnai, jau vairākkārt uzpirktai un neglābjami sakompromitētai banku sindikāta aģentūrai?

Prieks, ka mūsu jaunākā paaudze studenti 4. novembrī Rīgā sarīkoja iespaidīgu protesta akciju pret koloniālās administrācijas nodomu samazināt budžetu izglītībai. Jauniešiem piedodams, ka viņu protesta mērķis pagaidām visai egoistisks un naivs, un arī adresāts nepareizs. Paldies jauniešiem, kas tomēr sakustējās! Varbūt viņu degsme iekustinās arī pārējo sabiedrību, un ar laiku mēs nonāksim pie izpratnes, ka aplamas un maināmas ne tikai atsevišķas budžeta izdevumu sadaļas, bet visa sistēma, kas mūs novedusi pie šādas nožēlojamas eksistences un savstarpējas stīvēšanās par "deķīša pārvilkšanu" uz savu pusi.

Visu apsverot, mums vairs nav ar cepuri rokās jāstaigā pa piektās kolonnas institūcijām, bet pašiem jāuzņemas pilna atbildība par to, kas mūsu: mūsu zemi, mūsu cilvēkiem, mūsu nākotni. Tas ir ceļš uz tiešo demokrātiju tautvaldību un pašpārvaldi. Pakāpeniski jāatbrīvojas no grēka struktūrām, kuras kodols ir globālais banku sindikāts, vietā iedibinot suverēnu, tautas kontrolētu finanšu sistēmu, uz sadarbību, attīstību un vispārējo labumu orientētu tautas saimniecību, ražošanu un pārējām dzīves jomām. Sevišķa vērība veltāma mūsu kultūras suverenitātei, kas 20 globālās dominēšanas gados izskalota un izspiesta no dzīves. Tautu var pakļaut militāri, administratīvi vai ekonomiski. Tas nav pārāk bīstami, kamēr vien saglabāta un dzīva kultūras suverenitāte.

Ja iznīdēta kultūra, tas gan nozīmē tautas garīgo nāvi.

Jāsaprot, ka mums darīšana ar varas maniakiem, kas tīko pēc globālas kundzības, absolūtas varas pār visu un visiem. Lai arī pašlaik šīs globālās varas konstrukcijas ļogās un brūk, maniaki tāpēc jau ir maniaki, ka viņi turpina un pat forsē iesākto varas un kontroles konsolidāciju, kontroles sviru centralizāciju. Kaut kādi anonīmi ierēdņi, kurus mēs nepazīstam un kuri nepazīst mūs, savos kabinetos turpina plānot un izdot direktīvas. Vakar viņi mums pavēlēja iešūt elektroniskos čipus mūsu suņiem un nomainīt gāzes balonus, bet šodien viņi jau gatavo direktīvas par elektronisko čipu iešūšanu katrā cilvēkā. Nu jau esam tiktāl aizdzīvojušies, ka pat mūsu attiecības ar tuviniekiem jākārto ar institūciju starpniecību tik dziļi globālistiem kalpojošās institūcijas iebridušas pat mūsu privātajā dzīvē.

Vai mēs esam šos anonīmos ierēdņus pilnvarojuši kontrolēt, reglamentēt un vadīt mūsu dzīvi?

2011. gada 7. novembris

Jums, Padomju Savienībā, nebija seksa!

Šādu vai līdzīgu apgalvojumu 1990. gadu sākumā nācās dzirdēt vai lasīt visai bieži. Parasti no Rietumu latviešu mutēm ar mīkstu ASV akcentu, kuri pēc Dzelzs priekškara krišanas iebrauca Latvijā mums mācīt demokrātiju. Bet drīz vien šo "hītu" sāka papagailiski atkārtot arī vietējie censoņi. Parasti tie nebija ģimenes cilvēki. Ja tomēr bija, tad tā runāja karjeras dēļ.

Kā jums domājat, kāpēc šiem pamācītājiem tas šķita svarīgi, ko viņi ar to domāja un kāds bija šādas nostādnes mērķis?

Ilgāki vērojumi liek secināt, ka šim "seksam" ir kaut kāda fundamentāla saistība ar to Rietumu parauga liberālo demokrātiju, kura tagad tiek ar propagandu, draudiem un militāru spēku uzspiesta pasaulei. Piemēram, kad pēc ilgstošas Bagdādes bombardēšanas izpostītajā pilsētā ienāca amerikāņu karavīri, viņu pirmā sabiedriskā akcija bija žurnāla "Playboy" bezmaksas izdalīšana "atbrīvotajiem" bagdādiešiem (kas nezina, "Playboy" ir amerikāņu žurnāls ar kailu sieviešu attēliem un atbilstošiem rakstiņiem). Bagdādē vēl nebija atjaunota elektrības padeve, bet īpaši iekārtos kinoteātros, kurus darbināja ar ģeneratoriem, amerikāņu okupanti sāka demonstrēt pornogrāfiskas filmas. Kad irākieši šos kinoteātrus sāka spridzināt un tiem nebija apmeklētāju, seksa industrija pārcēlās uz Abugraibas cietumu un līdzīgām iestādēm, kurās irākiešus seksuāli pazemoja.

Kad Izraēla ap to pašu laiku kārtējo reizi okupēja palestīniešu pilsētu Ramalu, trīs izraēliešu pārņemtās TV stacijas sāka palestīniešiem raidīt pornogrāfiju. It sevišķi komandanta stundās, kad palestīniešiem bija jāuzturas savās mājās un televīzija bija vienīgais informācijas kanāls ar ārpasauli. Līdzīgus piemērus pasaulē varam atrast ļoti daudz.

Vērtību sistēmas pārprogrammēšana

Bet tagad atgriezīsimies 1990. gadu Latvijā. Vēl bija padomju vara, bet vairāki nākamie Latvijas darboņi bija organizējuši iespaidīgu pagrīdes dzīvokļu tīklu, kurā par samaksu varēja skatīties Rietumu grāvējus, bet sevišķi jau pornogrāfiju.

1988. gadā milzīgu popularitāti un arī tautas uzticību guva TV raidījums "Labvakar", kurš šķietami drosmīgi šaustīja dažādas padomju iekārtas nebūšanas. Protams, šādi raidījumi visās PSRS republikās tika veidoti ar kompartijas ziņu, un arī paši "drosmīgie puiši" bija ideoloģiskās frontes komunisti. Piemēram, Maskavā ļoti līdzīgs raidījums bija "Vzgļad", tāpēc nekāda īpaša drosme raidījuma veidotājiem nebija jāizrāda. Taču tauta par tādām niansēm nedomāja "Labvakar" puišus gandrīz visi mīlēja, dzīvoja līdzi un dievināja. Tad nu pirmais izaicinājums "Labvakar" vecākā gadu gājuma faniem bija sižets par skandalozo un no apgrozības izņemto bērnu žurnāla "Zīlīte" numuru, kurā zīmētu komiksu veidā bērniem tika smalki skaidrots viss bērnu radīšanas process. Otrs "Labvakar" sižets šajā virzienā bija kailu sieviešu parādīšana. Protams, šie kadri bija tāli no pornogrāfijas, bet tomēr nekas līdzīgs padomju televīzijā iepriekš netika redzēts. Vecākai paaudzei šoks un neizpratne, bet jaunākajām tāda kutelīga sajūta vai pat sajūsma. Taču tas bija tikai sākums visu tabu un psiholoģisko barjeru nojaukšanai.

Pēc Latvijas neatkarības pasludināšanas sākās patiešām šokējoši un strauji pārmaiņu procesi, kurus pat pasaules ekonomisti un propagandisti atklāti sauca par šoka terapiju. Cenas tika atbrīvotas, sākās privatizācija un denacionalizācija, īsā laikā likvidēja kolhozus, padomju saimniecības un rūpniecības uzņēmumus, simti tūkstoši zaudēja darbu. Vienlaikus tika padomāts arī par "opiju tautai" uz katra stūra un caurām diennaktīm tika tirgots lēts un visai indīgs nezināmas izcelsmes alkohols. Uz katra stūra bija arī īsta pornogrāfija: gan pašu gatavoti, gan importēti porno izdevumi. Pilsētās nevarēja paiet 100 metrus, lai neredzētu kādu stendu, tirgošanās galdu vai kiosku, kura vitrīnās nerēgotos pliki dibeni, mākslīgi uzpumpētas krūtis un arī kopošanos visdažādākajās kombinācijās. Sievietes miesa tika visādi desakralizēta, profanizēta un preparēta. Apziņā iepotēts cits sievietes tēls verdziski padevīgs dzīvnieks, kas pakļaujas visām iegribām. Pornofilmas vairs nebija jāskatās nelegālos dzīvokļos, nu katrs varēja pirkt pirātu videokasetes, vai arī porno produkciju skatīties tieši televīzijā. Taču atvērās "erotiskās masāžas saloni" un reklamējās seksuālu pakalpojumu piegāde mājās un iestādēs. Cita temperamenta cienītājiem dārgs seksa telefons.

Atcerēsimies to laiku labi! Simti tūkstoši zaudējuši darbu, visapkārt plaukst visādas rebes, ielas kontrolē gludi noskūti zēni sporta biksēs un ādas jakās, cenas aug, darba nav, vai arī par palikušo darbu vairs nemaksā algu. Zog un tirgo visu, kas nav pamatīgi piesiets. Latvija kļuvusi par krimināla tranzīta zemi. Rietumi lēti uzpērk visu: krāsainos metālus, zeltu, likvidēto rūpnīcu lūžņus, norautos elektrības vadus, kapu pieminekļus, ģimenes relikvijas. Nākotnei nekādas skaidras perspektīvas, vien baisa neziņa. Par godīgu darbu vairs nemaksā, bet plaukst visādi "pērc un pārdod" šiverētāji, rekets, sekss, narkomānija, alkoholisms un cilvēku tirdzniecība. Līdz ar reketieriem ielās iziet sievietes, meitenes un bērni. Lai pārdotu sevi, savu miesu. Nu gan vairs nevar teikt: jums nav seksa. Taču vairāk nekā divas reizes krīt dzimstība, krasi pieaug mirstība un aptuveni divas reizes krīt noslēgto laulību skaits. Sākas nācijas izmiršanas process.

Latvija dažos gados pārvērtās par seksa tirdzniecības un pedofilijas lielvalsti. Zviedru režisors Pols Holenders 2000. gadā par šo periodu Rīgā uzņēma filmu "Buy Bye Beauty" par plaukstošo seksa industriju Latvijā. Latvijā filma izraisīja amatpersonu un konformistiskās publikas daļas liekulīgu sašutumu, kas vairāk līdzinājās infantilam realitātes noliegumam. Jā, varbūt Holenders stāstījumā pārspīlēja prostitūcijā iesaistīto sieviešu procentu, bet vai tāpēc vien var noliegt seksa industrijas pastāvēšanu Latvijā? Un kurš gan ir skaitījis un vai to vispār iespējams uzskaitīt?

Patiesībā tā laika Latvijā var atrast visas organizēta seksa un cilvēku tirdzniecības industrijas pazīmes, sākot no bērnu un jauniešu sagatavošanas savas miesas pārdošanai, visu psiholoģisko barjeru un tradicionālo tabu noārdīšanas. Plus materiālie priekšnoteikumi un jelkādas cilvēka cienīgas dzīves perspektīvas neesamība jaunākajām paaudzēm. Ja padomju laikā maziem bērniem uzdeva jautājumu par ko tu dzīvē vēlies kļūt -, atbildes parasti bija: par kosmonautu, inženieri, agronomu, ārstu, zinātnieku, skolotāju, kādas tehnikas vadītāju u.tml. Bet jau pēc kādiem 10 gadiem bērniem bija cits dzīves redzējums: modele, aktrise, baņķieris, ekrāna zvaigzne, reketieris, biznesmenis, politiķis.

Šī industrija bija labi organizēta un labi finansēta. Piemēram, Latvijā Ārstu biedrības paspārnē sāka darboties importēta organizācija, kuru te sauca "Papardes zieds" un kas orientējās tieši uz jauniešiem un bērniem. Cilvēki varbūt atceras prezervatīvu un sīku brošūru dalīšanas akcijas pilsētu ielās, bet bija arī īpaši apmācīti lektori, kas brauca uz visiem rajoniem, pulcināja lauku bērnus, mācīja viņiem uztīt prezervatīvus, glorificēja sodomiju, aicināja bērnus aktīvi eksperimentēt un atrast savu patieso seksuālo orientāciju, iepriekš visādi slavinot homoseksuālismu. Pats kā žurnālists esmu bijis klāt pāris tādos semināros. Šajā darbā tika iesaistītas arī dažādas ārstu, it īpaši ginekologu, asociācijas, tika veidotas un finansētas jaunas. Auga vietējo kadru rindas (pirmie "speciālisti" bija iesūtītie Rietumu latvieši un aktīvi seksuālo minoritāšu pārstāvji).

Paralēli sākās no Amerikas importētie "skaistuma konkursi", kuros aktīvi iesaistīja arī lauku bērnus un jauniešus. Kandidātu atlasē galvenā nozīme tika piešķirta psiholoģiskiem testiem. Vēlāk atklājās, ka daudzi konkursu organizētāji un laureāti ir saistīti ar pedofilijas tīkliem, narkotiku tirdzniecību un citām netradicionāli kosmopolītiskām nodarbēm. Kontrakti, kurus ar vervētājiem parakstīja konkursu uzvarētāji, šos cilvēkus faktiski padarīja par dažādu aģentūru privātu īpašumu. Sankcijas par kontrakta noteikumu pārkāpšanu ļoti bargas. Strauji ira nacionālās valsts morālie pamati.

Berlīnes mūra krišana nozīmēja arī vēl neredzētu seksa industrijas bumu Rietumos. Rietumu bordeļus un citas miesu tirdzniecības aģentūras saņēma milzīgu pieplūdumu no bijušās PSRS un Austrumeiropas, tai skaitā Latvijas. Seksa biznesam Rietumeiropā, Turcijā un Izraēlā tika pārdoti simti tūkstoši, ja ne miljoni, Austrumeiropas seksa vergu, tai skaitā no Latvijas. Šo miesu biznesu savā grāmatā "Rogue Economics: Capitalism's New Reality" detalizēti apraksta Anglijā dzīvojošā itāļu izcelsmes ekonomiste un izmeklēšanas žurnāliste Loreta Napoleoni. Interesentiem varu ieteikt arī dokumentālo filmu, kas daļēji saprotama krievu valodā: "Sex Slaves Kidnapping and Prostitution Rings PBS Frontline Documentary".

Gadījās, protams, arī sievietes un vīrieši, kurus seksa verdzībā ievilināja ar viltu, solot normālu darbu ārzemēs, taču noskaidrots, ka daudzas sievietes ir labi apzinājušās vai vismaz nojautušas, par kādu darbu ir runa. Padoties verdzībā licis vai nu izmisums (kā uzturēt bērnus u.c.) vai naivas ilūzijas, ka seksa verdzenes lomā satiks savu cēlo princi, kurš viņu izpirks no verdzības un padarīs bagātu un cienījamu. Par šādām ilūzijām parūpējās Holivudas filmu industrija un vispārējā ziepju operu produkcija.

Par vērtību pārprogrammēšanu rūpējas arī mūsdienu kultūras dzīve, kuru valsts atstāja bez pietiekama budžeta gan inovatīvi pārstrādājot klasisko lugu repertuāru, piemēram, Raiņa lugu varoņus attēlojot kā seksuālās minoritātes, gan ievedot īpašu produkciju, piemēram, iestudējot un visādi slavinot "Vagīnas monologus" un citas performances. Tikai šādai produkcijai bija izredzes piesaistīt grantus un investīcijas.

Protams, šo rakstu nevarētu uzrakstīt, neminot geju praidu un geju kulta uzspiešanu mūsu sabiedrībai. Šai sodomītu ideoloģijai nav nekāda sakara ar parastiem homoseksuāliem cilvēkiem Latvijā. Tā ir starptautiski organizēta un labi finansēta diversija pret pašu mūsu kultūras kodolu. Šim kultam ir savas dogmas un ideoloģija, kurai ir visas reliģiska kulta pazīmes. Sākot ar izcilu cilvēku glorifikāciju, kuriem sodomīti pierakstījuši homoseksualitāti (mirušie ģēniji taču sevi nespēj aizstāvēt), beidzot ar pseidozinātnisku apgalvojumu, ka apmēram 10% sabiedrības ir piedzimuši par homoseksuālistiem un šī orientācija ir ģenētiski noteikta.

Protams, neviens nav skaitījis vai pierādījies, tie ir pliki apgalvojumi, kurus mums neatlaidīgi cenšas iedvest. Geju praidos Latvijā piedalās galvenokārt ievesti Eiropas praida pārstāji, to skaitā parlamentu deputāti, un pulciņš vietējo, kuri no Latvijas puses nodarbojas ar šo pasākumu un propagandas organizēšanu, par to saņemot labu atalgojumu un dāsnus grantus. Atkal saskaramies ar Sorosa un līdzīgu fondu finansējumu, kā arī līdzfinansējumu no ES un mūsu valsts budžeta. Lūk, jaunākā "Mozaīkas" semināra nosaukums: „Seksuālā orientācija, dzimuma maiņa un cilvēktiesības". Lūk, kāds progress: no "Zīlītes" numura līdz transnacionālam seksa eskorta servisam ar piegādi mājās, sodomijas kultam, svingeriem, dzimuma maiņai un seksa verdzībai!

Visbeidzot, jāmin vesela kaudze ilustrētu žurnālu, grāmatu, DVD disku un citu izdevumu, kas domāti sievietēm, vīriešiem, jauniešiem un pat bērniem, un kuru mērķis ir pakāpeniski drupināt tradicionālās vērtības, reliģiskos principus un morālās normas, kuras līdz šim saturējušas kopā mūsu sabiedrību un nodrošinājušas tās attīstību. Tos plaši izmanto arī kā mācību uzskates līdzekļus skolās. Jau minēju pornogrāfiskas filmas, taču mūsdienās par visietekmīgāko pornogrāfijas, pedofilijas un citu izvirtušu noviržu popularizētāju kļuvis internets. Atbilstošās interneta vietnēs var atrast arī daudzu Latvijas meiteņu kailfotogrāfijas visdažādākajās pozās un no visdažādākajām Latvijas pilsētām. Oriģinālus var iegūt, pasūtot eskorta servisu. Aptaujas liecina, ka rietumvalstīs vislielākais internetā pavadītais laiks veltīts tieši pornogrāfijai. Pornogrāfija līdzās narkomānijai pieskaitāma plaši izplatītām atkarībām. Pornogrāfijas atkarība cilvēku padara nederīgu abpusēji pilnvērtīgām attiecībām ar pretējo dzimumu. Īss pārskats par pornogrāfijas atkarību sniegts Wikipēdijā, taču der pameklēt arī citus avotus.

"Viņi ēdīs, bet nebūs paēduši, viņi nodosies miesas kārībām, bet nevairosies.[..] Netiklība, vīns un vīnogu sula paņem prātu."

/Hoz 4:1-4:19/

Lai izprastu seksa revolūcijas nozīmi un tālākās sekas, mums jāatgriežas pie pašām civilizācijas un dzīvības saknēm.

Jēdziens "sekss" latviešu valodā ievazāts no angļu valodas. Tulkojumā šā vārda pamatnozīme ir dzimums. Savukārt jēdzienam dzimums ir kopīga sakne ar "dzimt", "dzimtene", "dzīvība". Tā nav nejauša sagadīšanās, jo dzimuminstinkta tiešais un vienīgais mērķis ir dzīvības turpināšana, radīšana. Dzimumattiecības ļauj cilvēkiem piedalīties Dieva radīšanas darbā.

Dzimuminstinkts cilvēkiem ir ārkārtīgi spēcīgs, bet arī svarīgs un nepieciešams, bez tā nebūtu cilvēces un arī pašas dzīvības. Dzimuminstinkts liek cilvēkiem veidot savstarpējas saites, sadarboties kopējam labumam, sargāt savu pavardu, liek citam par citu rūpēties, būt uzticīgiem, veikt lielus ģimenei un visas sabiedrībai nepieciešamus darbus. Dzimumu joma veido arī sabiedriskās morāles pamatu. Tāpēc tradicionālās sabiedrībās dzimumattiecības ir svētas un sargājamas ar īpašu tradīciju un tabu sistēmu. Dzimumattiecības tradicionālā sabiedrībā netiek iznestas ārpus ģimenes, netiek publiski demonstrētas vai tirgotas.

Taču, kā visas varenas, nepieciešamas un svarīgas vērtības, arī dzimuminstinktu var izmantot destruktīviem mērķiem. Neprātīga dzimumtieksme var demoralizēt un pazudināt ne vien pašu cilvēku, bet arī daudzus viņa tuvākos. Dzimumkaisle var cilvēku novirzīt no izvēlētā mērķa, likt aizmirst savas atbildības, solījumus un saistības, zaudēt saprātu, tikumu, drosmi un spēku. Dzimumatkarība cilvēku var padarīt par nodevēju, slepkavu, ļaundari. Seksuāli atkarīgs cilvēks nav brīvs, viņu viegli manipulēt, iznīcināt vai pārvērst par iznīcināšanas ieroci (palasiet Bībeles stāstu par Simsonu un Delīlu Soģu 16). Homērs "Iliādā un Odisejā" stāsta, kā dažu cilvēku seksuāla apmātība izraisa garu un postošu karu starp civilizācijām. Svaigāks piemērs ir ASV prezidenta Bila Klintona seksuālā izlaidība (t.s. Monikas Levinskas seksa skandāls), kas mainīja visas pasaules attīstību. Lai izlīgtu ar saviem oponentiem, kuri centās viņam atņemt prezidenta pilnvaras, B. Klintons bija spiests noņemt pēdējās ierobežojošās barjeras Volstrītas finanšu mahinatoriem un spekulantiem, kā rezultātā pasaule tagad ir finanšu krīzes pārņemta un virzās pretī III pasaules karam.

Bet tikai XX gadsimta modernās tehnoloģijas pavēra iespēju seksualizēt visas sabiedrības apziņu, izraisot t.s. seksuālo revolūciju, tādējādi noārdot pēdējās barjeras, kas sargāja dzimumattiecību svētumu un tabu sistēmas paliekas. XX gadsimtā Rietumos dzimuminstinkts faktiski tika atrauts no šā instinkta vienīgā mērķa: dzīvības turpināšanas, pārvēršot to par baudas, neierobežotas iekāres un arī masveida manipulācijas instrumentu. XX gadsimta beigās Rietumu paveida liberālajās sabiedrībās seksuālā kaisle tiek izmantota šo sabiedrību masveida demoralizācijai un totālai kontrolei. Jā, manipulējot atbrīvoto dzimuma instinktu, tiek kontrolēta visa sabiedrība. Otrs seksuālās revolūcijas iznākums ir Rietumu ietekmes sfērā esošo sabiedrību strauja izmiršana. Arvien retāk dzimuminstinkts tiek izmantots dzīvības radīšanai, tā vietā plaukst dzimstības kontroles, kontraceptīvo līdzekļu, abortu, seksuālo noviržu un geju kulta (sodomijas) industrijas. Mūsdienās skaitās pieņemami un pat ierasti, ja cilvēki izvēlas noslepkavot savus bērnus. Neaizsargātu bērnu slepkavošana kļuvusi par ierastu sabiedrības normu vienā kategorijā ar zobu tīrīšanu vai ķermeņa higiēnu.

Dzimuminstinkta nozīme dzīvības ciklā

Ar dzimuminstinktu apveltīti ne vien cilvēki, bet arī dzīvnieku un augu valsts pārstāvji. Dzimuminstinkts, ko dažās mācībās apzīmē arī ar sugas turpināšanas instinktu, nodrošina dzīvības pastāvēšanu uz zemes, ūdeņos, atmosfērā un dzīlēs.

Dzīvniekos dzimuminstinkts var izpausties dažādi. Dažu sugu tēviņi pēc mātītes apaugļošanas vienkārši nomirst, citi turpina dzīvot, bet par saviem pēcnācējiem neliekas ne zinis. Vēl citi piedalās jaunās paaudzes apgādāšanā ar dzīvībai nepieciešamo.

Lai gan dzīvniekiem nav ne baznīcu, ne skolu, nedz citu iestāžu, kas rūpētos par morāli vai pieklājības normām, dabā nekādu seksa revolūciju nemanām. Kaķi un suņi cauru gadu neklaiņo, meklēdami arvien jaunus seksa partnerus vai piedzīvojumus. Tie to dara tikai noteiktos periodos, turklāt tikai vienam mērķim apaugļot olšūnas, lai radītu jaunu dzīvību.

Sekojot savam dzimuminstinktam, daži dzīvnieku valsts pārstāvji, piemēram, bites un citi kukaiņi, palīdz apaugļot arī augu valsti. No otras puses, viena radība var kalpot par barību citai radībai, tā noturot dabā līdzsvaru. Diemžēl cilvēka radīto tehnoloģiju nesaprātīga izmantošana mūsdienās šo līdzsvaru un savstarpējo mijiedarbību ir nopietni apdraudējusi. Piemēram, Rietumeiropā ir apdraudēta bišu un citu sugu turpmāka pastāvēšana. Orientēšanās uz maksimālu peļņu nesošu monokultūru kultivēšanu enerģijas iegūšanai, ģenētiski modificētu sugu ieviešana un atbilstošu herbicīdu lietošana apdraud visu dzīvības ciklu.

Ja dzīvnieku izdzīvošanu nodrošina tikai instinkti un dzīves laikā iegūtie nosacījuma refleksi, tad cilvēki apveltīti ne vien ar dzimuminstinktu, bet arī ar saprātu, brīvu gribu un spēju rīkoties atbildīgi vai bezatbildīgi. Īpaša nozīme atbildīgā dzīvē tradicionālās sabiedrībās piešķirta tieši dzimumjomai.

Dzimumattiecības tradicionālā sabiedrībā

Tradicionālā sabiedrībā cilvēku instinkti, sadzīve un materiālās rūpes tiek pakārtotas gadsimtos izveidotai tradīciju un tabu sistēmai, kas var balstīties reliģiskā mācībā, tautu tradīcijās un sadzīves ierašās. Rietumu civilizācijas pamatā bija kristīgā mācība un Svēto tēvu iedibinātās tradīcijas. Var teikt arī, ka tradicionālā sabiedrība baltās uz Dabisko likumu, kuru mēdz saukt arī par Augstāko likumu, Nerakstīto likumu vai Dieva likumu. Dabiskā jeb Augstākā likuma mērķis tāpat ir nodrošināt dzīvību un taisnīgumu (harmoniju) cilvēku sadzīvē. Tāpat kā dabā, tradicionālā sabiedrībā dzimumattiecību vienīgais mērķis ir dzīvības uzturēšana.

Tradicionālas kristiešu sabiedrības pamata vienība bija ģimene. Ģimene bija pašnodrošinoša, patstāvīga sistēma, kas sevi pilnīgi uzturēja, protams, mijiedarbojoties ar citām ģimenēm un sabiedriskajām kārtām. Ģimene un arī dzimumattiecības ģimenē bija svētas, jo svēta ir arī pati dzīvība. Katram ģimenes loceklim šajā sistēmā bija sava atbildība. Bērnus, atbilstoši viņu vecumam un gatavībai, audzināja un gatavoja pieaugušo dzīvei gan praktiskās dzīves jomās, gan garīgajās. Pirms iesvētīšanas pieaugušo kārtā jaunieši tika sagatavoti sava dzimuma vecajo vadībā un izgāja sarežģītu pārbaudi, kas noteica viņu gatavību un orientāciju turpmākajā dzīvē. Viena no augstākajām vērtībām jauniešiem bija dzimuma šķīstība. Tā bija augstākā goda lieta tieši tāpēc, ka ģimene un dzimumattiecības bija svētas, bet svētumu neiztirgo un neapgāna, svētumu nedemonstrē publikai un neiznes ārpus mājas.

Pēc iesvētīšanas, kas tolaik nebija tukša, formāla ceremonija, jaunieši ieguva gan tiesības, gan pienākumus. Tajā skaitā pienākumus pret saviem vecākiem, kas viņus uzturējuši un uzaudzinājuši, un pienākumus pret nākamo paaudzi. Tradicionālā sabiedrībā ģimeniskās saites starp visu paaudžu locekļiem, kā arī dzimtu un radiem bija ļoti stipras. Tā bija ideāla atbalsta sistēma gan jaunajiem, gan vecākiem un vecvecākiem. Lai kur savā dzīvē dotos iesvētīts jaunietis, viņam vienmēr palika ģimene, kurā vajadzības gadījumā viņš varēja saņemt beznosacījumu atbalstu. Ģimene par šādu drošības ostu varēja kalpot tieši tāpēc, ka tā tika turēta svēta, un tā bija ciešu savstarpēju saistību sistēma. Tieši tāpēc Viduslaikos nebija nepieciešamības pēc sociālo pabalstu institūcijām. Ja nu vienīgi baznīcu draudžu labdarība, kas rūpējās par tiem, kas dažādu apstākļu dēļ bija palikuši bez ģimenes vai bez bērniem.

Katoļu garīdzniecības pagrimums un Baznīcas šķelšanās

Pēc Romas impērijas rietumu daļas sabrukuma (austrumu daļa jeb Bizantijas impērija turpināja pastāvēt vēl 1000 gadu) Rietumeiropā un Viduseiropā tradicionālo kārtību radīja un ilgstoši uzturēja Romas katoļu baznīca. Par šo periodu (pirmo gadu tūkstoti pēc Kristus) vēstures grāmatās ārkārtīgi maz ziņu. Tomēr ar laiku tieši laicīgo aristokrātu un garīdzniecības kārtas sāka morāli degradēties jeb maitāties, tai skaitā dzimuma attiecību jomā. Rezultāts bija reliģiskas revolūcijas: Jana Husa, Mārtiņa Lutera, Žana Kalvina un citas. Lai arī neapmierinātībai ar katoļu garīdzniecības pagrimušo daļu bija nopietns pamats, protestantisms Eiropas kultūrā ienesa savas negācijas un atkāpšanos no vairākām kristīgām vērtībām, tai skaitā vājināja ģimenes svētumu. Piemēram, Anglijas karalis Henrijs VIII no Romas katoliskās baznīcas novērsās vien tāpēc, ka Romas pāvests viņam liedza pamest savu sievu un laulāties ar citu sievieti.

Tā viena augstmaņa iegribas izraisīja veselu reliģisko revolūciju sēriju. Vispirms par Anglijas valsts reliģiju tika pasludināts anglikānisms. Sekoja restaurācijas mēģinājumi, kari, kalvinisma ekspansija, puritāņu revolūcija un vēl jauni kari. Angļu puritāņi Angliju pasludināja par jauno Izraēlu. Faktiski tā jau bija atkrišana īpatnā jūdaisma versijā, ieskaitot mācības par šaura elitāra slāņa izredzētību un pārējo cilvēku pielīdzināšanu cilvēkveidīgiem lopiem jeb gojiem. Protams, arī seksuāla izlaidība ar cilvēkveidīgiem lopiem vairs neskaitījās grēks, un dzimumattiecības zaudēja savu svētumu. Ar šādu jūdaisma versiju tika pamatota citu tautu pakļaušana un iznīcināšana, cilvēku ekspluatācija un arī vergu tirdzniecība. Tā pilnībā īstenojās Anglijas kolonijās Ziemeļamerikā un citos reģionos. Savukārt tā saucamā protestantu ētika tika likta pamatā modernajam anglosakšu kapitālismam, kā arī reālās tautsaimniecības pakļaušanai finanšu spekulantu interesēm. Anglija kļuva par globālu impēriju un galveno pasaules tirgotāju, kas centās kontrolēt visus tirdzniecības ceļus, kas savukārt izraisīja neskaitāmus karus, tai skaitā I un II pasaules karus.

Šādas attīstības iespaidā radušās modernās rietumvalstis, kā arī to satelītus, vairs nevar uzskatīt par tradicionālām sabiedrībām. Lai arī formāli tās skaitās kristīgas, kristīgais gars tajās jau ir miris. Palikuši vien tukši rituāli, kuros formāli piedalās aizvien mazāk cilvēku, kā arī sekularizēts jūdaisms. Arī jaunu cilvēku iesvētīšana vairs ir tikai formāls rituāls, iemels izrādīties un sarīkot kādu iedzeršanu vai kārtējo izklaidi. Jaunie cilvēki vairs netiek gatavoti dzīvei, netiek pārbaudīti, paliek bez jelkādiem orientieriem vai atbildības. Bieži vien savu iegribu vergi.

Pirmā seksuālā revolūcija Latvijā

Tā kā Latvija pēdējos gadsimtos nonāca Krievijas ietekmes sfērā, pie mums šie netradicionālie sabiedrības degradācijas procesi noritēja lēnāk un ar laika nobīdi. Piemēram, Latgale vēl līdz II pasaules karam dzīvoja stiprā katoļu baznīcas ietekmē un tradīcijas tajā saglabājās daudz ilgāk. Latgalei vēl pirms II pasaules kara bija raksturīgas stipras un lielas ģimenes. Šķiršanās vai šķīstuma zaudēšana pirms vai ārpus laulībām Latgalē nozīmēja neiedomājamu negodu un nelaimi. Tikmēr pārējo Latvijas daļu jau bija saēdusi protestantisma ētika un materiālo bagātību vairošanas kults. Lai nevajadzētu sadrumstalot savas saimniecības un mantojumus, ģimenes pašas mērķtiecīgi ierobežoja bērnu skaitu, tādējādi negatīva dzimstība Latvijai (izņemot Latgali) bija raksturīga jau pirms II pasaules kara.

1940. gads, pasaules karš un pret baznīcu vērstā komunistu ideoloģija izpostīja arī Latgali. Latgaļu lielās ģimenes pēc kara izklīda pa visu Latviju un pasauli, katoļu baznīcas ietekme strauji mazinājās, un arī pati katoļu baznīca liberalizējās (šo liberalizāciju līdz galam kanonizēja II Vatikāna koncils). Ko nepaguva sagraut komunisti, to tagad pabeidz liberāļi ar savu "seksa revolūciju" un patēriņa kultu. Nu arī katoliskajā Lietuvā, Polijā un Latgalē ir negatīva dzimstība un izirusi ģimeņu struktūra. Atceros, kā interneta komentētāji nesen ņirgājās par kardināla Jāņa Pujāta izteicieniem dzimumattiecību jautājumos, bet, ja ne Latgales un katoļu baznīcas stipro tradīciju pirmskara Latgalē, latviešu skaits Latvijā būtu vēl krietni mazāks. Tā ka šie anonīmie troļļi faktiski ņirgājās par savu iznīcību, garīgo aklumu un tautas izmiršanu.

Par protestantisma ētiku un sekularizēto jūdaismu jau minēju, bet nākamais trieciens tradicionālajai sabiedrībai un visai rietumu civilizācijai nāca no divās radniecīgām ideoloģijām: liberālisma un marksisma. Kad liberāļi runā par brīvību, viņi, pirmkārt, domā par atbrīvošanos no tradīcijām, tai skaitā no tradicionālās ģimenes un dzimumdzīves svētuma. Karu ģimenei un ar to saistītājām tradīcijām pieteica arī marksisti. Krievijas un arī Latvijas marksisti laulību un ģimeni pasludināja par "augstāko verdzības formu". Pēc boļševiku revolūcijas Krievijā sāka vajāt ne tikai garīdzniecību, bet arī pasludināja "brīvo mīlestību". Tieši tāpēc par boļševiku Krieviju sākotnēji bija sajūsmā visa Rietumu liberālā inteliģence, kas par Krievijas revolūciju sarakstīja veselu kaudzi slavinošu grāmatu. Faktiski boļševiki organizēja pirmo seksa revolūciju pasaulē, ieskaitot ģimenes saišu vājināšanu, homoseksuālisma legalizāciju, feminismu jeb sievietes emancipāciju, kā arī izstrādāja konkrētus plānus dzīvei komūnās, kurās visi brīvi kopojas, bet bērnus audzina speciālas valsts iestādes. 1919. gadā Stučkas režīma laikā šī seksa revolūcija īsu periodu skāra arī Latviju. To savā grāmatā "Jaunie mērnieku laiki" detalizēti aprakstījis Matīss Kaudzīte.

Šim izlaidības laikmetam PSRS treknu svītru pārvilka J.V. Staļins. Ļeņina "gvardi" un vēlāk arī Trocka permanentos revolucionārus viņš izsūtīja uz Sibīriju, kā arī atjaunoja vairākas tradicionālās sabiedrības iezīmes un atbildības. Tas arī galvenais iemesls, kāpēc Rietumu liberāļi Staļinu tik ļoti ienīst. Arī marksisti no Staļina norobežojas un kratās vaļā kā no velns no krusta. Interesanti, ka Staļina laikā PSRS tika sasniegta mierīga līdzāspastāvēšana un sadarbība ar kristīgajām baznīcām. Baznīcu vajāšana un likvidācija atsākās tikai pēc Staļina nosodītāja Hruščova nākšanas pie varas. Hruščovs bija ļoti liberāls marksists, solījās panākt Ameriku pavisam liberālos rādītājos, piemēram, patēriņa apjomā.

Jāatzīmē, ka savas pastāvēšanas pēdējās desmitgadēs padomju varu Latvijā īstenoja ģimenēm un dzimstībai labvēlīgu politiku. Lai stimulētu dzimstību, tika ieviests bezbērnu nodoklis, bet daudzbērnu ģimenes tika stimulētas. Līdz ar to ap 1987. gadu dzimstība Latvijā bija stabili pozitīva. Taču šo tendenci pilnībā sagrāva neatkarību atguvušās Latvijas pirmā valdība, kas atvēra visas durvis neierobežotai Rietumu ietekmei, tai skaitā pornogrāfijai, bagātības (elitārisma) kultam, patērētāju kultam un seksa revolūcijai.

Seksa revolūcijas pirmsākumi Amerikā

Liberāļu vadīta seksa revolūcija Amerikā notika tikai XX gadsimta 60. un 70. gados. Bet pagrieziens tika iezīmēts vēl agrāk un meklējams psihoanalīzes pamatlicēja Z. Freida teorijās. Analizējot savus pacientus galvenokārt bagātāko Vīnes ģimeņu pārstāvjus Freids secināja, ka cilvēku rīcību nosaka nevis racionāli prāta apsvērumi, bet gan zemapziņā nospiestas tumšas, bīstamas dziņas, no kurām galvenā ir seksuālā dziņa. Protams, šī atziņa bija aplama, jo Freida pacienti bija tikai izvirtušu bagāto ģimeņu pārstāvji, nevis sabiedrība kopumā. Ar šo dziņu Freids mēģināja izskaidrot arī tādas parādības kā pasaules karu. Šo mācību praksē nolēma izmantot Amerikā dzīvojošais Z. Freida brāļa dēls Eduards Bernejs (Edward Bernays), kurš šajā teorijā saskatīja iespēju ietekmēt un kontrolēt masu uzvedību, manipulējot cilvēku grupu kaislības un emocijas. Šo metodi Bernejs sekmīgi izmantoja, lai, piemēram, pārliecinātu amerikāņus par vajadzību iesaistīties I pasaules karā. Tā kā jēdzienu "propaganda" atklāti lietoja ķeizariskā Vācija, Bernejs savu masu manipulācijas metodi nosauca par "sabiedriskajām attiecībām" (Public Relations jeb PR). Bernejs ar ASV valdības atbalstu dibināja t.s. Sabiedrisko attiecību institūtu. Jā, jā, E. Bernejs ir sabiedrisko attiecību pamatlicējs, kuras mēs tagad pazīstam arī Latvijā, un šo metožu mērķis ir manipulēt cilvēku grupu apziņu, virzīt sabiedrību šaurai elitei vēlamās sliedēs. Par šīs jomas iesākumiem Berneja vadībā BBC žurnālists Adams Kertiss (Adam Curtis) uzņēmis fantastisku dokumentālo filmu četrās daļās "The Century of The Self' (Man laikmets). Šī filma brīvi atrodama internetā. Iespējams, tā tulkota arī krievu valodā. Berneja mācību turpināja pilnveidot žurnālists un elites ideologs Valters Lipmans (Walter Lippmann). PR iespaidā salīdzinoši tradicionālā Amerikas sabiedrība tika transformēta līdz nepazīšanai. Pēc tam šo modeli eksportēja uz citām rietumvalstīm un to satelītiem.

Tieši I pasaules kara laikā ar Berneja palīdzību Amerika uzņēmās mesiānisku misiju padarīt pasauli drošu Amerikas parauga demokrātijai un brīvībai. Šo lozungu ASV lieto arī mūsdienās, uzspiežot citām valstīm savu kārtību. Tos pašus vārdus lietoja gan Dž. Bušs, gan B. Obama, uzsākot kārtējo militāro agresiju pret kādu suverēnu valsti.

Pēc kara Bernejs secināja: ja cilvēkus var manipulēt kara laikā, tad var manipulēt arī miera laikā. Jāpiebilst, ka Bernejs citus cilvēkus, ieskaitot savus bērnus, uzskatīja par idiotiem, kuri nespēj paši pieņemt atbildīgu izvēli. Tāpēc to tautas masu vietā jādara atbildīgai elitei, un šīs elites lēmumi ar PR metožu starpniecību jāuzspiež visas sabiedrībai. Ja runājam par Latviju, tad tieši ar PR metodēm Latvijai tika uzspiests, piemēram, pozitīvs balsojums par iestāšanos ES, tātad atteikšanos no valstiskās neatkarības.

Visslavenākā Berneja PR masu akcija, kuru viņš 1929. gadā īstenoja pēc vadoša tabakas fabrikanta pasūtījuma, saucās "Brīvības lāpas" (The Torches of Freedom) un tās mērķis bija piespiest sievietes smēķēt.

Kāds Ņujorkas psihoanalītiķis Bernejam izskaidroja, ka cigarete seksualizētā apziņā simbolizē vīrieša peni un vīrieša seksuālo varu. Sākot smēķēt, sieviete iegūs savu peni un līdz ar to izaicinās arī vīriešu varu. Bernejs sievietēm šo akciju pasniedza kā atbrīvošanos no vīriešu varas un emancipāciju. Lieldienu parādes laikā tika noorganizēta izskatīgu sieviešu grupa, kura parādē izgāja ar cigaretēm mutē (iepriekš Amerikā kaut kas tāds nebija iedomājams, jo smēķēja tikai prostitūtas un citas pagrimušas sievietes, turklāt slepus, nevis uz ielas). Uzaicināti tika arī sensāciju kārās preses pārstāvji, kas šo akciju fotografēja, komentēja, un materiālus publicēja visos Amerikas nostūros.

Sākās sabiedriskas diskusijas, un ļoti īsā laikā cigarešu patēriņš Amerikā divkāršojās. Sievietei smēķēt kļuva stilīgi, izaicinoši un pat seksīgi. Drīz vien šī mode šķērsoja okeānus un iekaroja visu pasauli. Sievietes jutās atbrīvotas un emancipētas, lai gan patiesībā kļuva atkarīgas no cigaretēm un iedragāja savu veselību, tai skaitā skaistumu un dzimumspējas.

PR industrija drīzi vien Amerikā pārņēma visas jomas: politiku, tirdzniecību, reklāmu, ekonomiku, biznesu un iespiedās arī ģimenēs, radikāli izspiežot tradicionālās attiecības. Ja līdz Bernejam reklāma orientējās uz cilvēku vajadzībām un produkcijas lietišķajām kvalitātēm, tad pēc Berneja reklāma orientējās uz cilvēku iegribām, emocijām, kaislībām, tumšajām dziņām. Reklāmas ieguva arvien seksuālāku zemtekstu. Tas lika pamatus patērētāju kultam un patērētāju sabiedrībai. Kāds Volstrītas baņķieris jauno orientāciju formulēja tā: "Mums Amerika jāpagriež no vajadzību kultūras uz vēlmju kultūru. Cilvēki jāmāca iekārot, iegribēt jaunas mantas, vēl pirms nolietotas vecās. Cilvēka iekārēm jāaizēno viņa vajadzības." Amerikā netrūka gudru un principiālu cilvēku, kas no šāda pavērsiena brīdināja, patērētāju sabiedrībā un seksuālā izlaidībā saskatot norietošas sabiedrības pazīmes, bet viņos reti kurš ieklausījās. Brīvi pilsoņi strauji pārtapa par patērētājiem, savu vēlmju un kaislību vergiem.

Īsā periodā šāds patēriņa kults Ameriku noveda līdz 1929. gada biržu sabrukumam, masveida banku bankrotam un "Lielajai depresijai", kas pārņēma visu Rietumu pasauli un beidzās ar II pasaules karu. Šķiet, ka XXI gadsimtā šī vēsture atkārtojas.

Seksa revolūcija un imperiālisms

Pēc II pasaules kara ASV palika vienīgā kara nesagrautā lielvara, tādējādi gūstot jaunu impulsu savai mesiāniskajai Pax Americana misijai, kuras mērķis bija dominēt un pārvaldīt visu pasauli. Tas pat īpaši netika slēpts, piemēram, dibinot Pasaules banku, Starptautisko valūtas fondu, vēlāk arī Pasaules tirdzniecības organizāciju. Tomēr tradicionālās tautas Amerikas hegemoniju nepieņēma. Ja Korejas karā ASV tika apturēta, tad Vjetnamas karš atnesa pilnīgu sakāvi.

Tikmēr ASV tika izstrādātas jaunas sabiedrības kontrolēšanas metodes. Izcēlās bēdīgi slavenais MK Ultra projekts, kura ietvaros slepenie dienesti veica eksperimentus ar cilvēkiem. Piemēram, pret Vjetnamas karu noskaņotajās studentu pilsētiņās sāka dalīt LSD (narkotiskās vielas), eksperimentēt ar psihodēlisku mūziku, slepenās klīnikās veikt apziņas pārveidošanas eksperimentus, un, protams, izplatīt seksuālo brīvību. Kopumā šo kultūras revolūciju nosauca par Seksa, narkotiku un roka kontrkultūru (rock-drugsex counterculture). Šo kontrkultūru iemiesoja "saules bērnu" jeb hipiju kustība, kuras kodolu veidoja pārsvarā turīgu ģimeņu bērni. Viņi noliedza visas savu vecāku vērtības, tai skaitā ģimeni, kristīgo reliģiju, seksuālās šķīstības vērtību, tradīcijas, patriotismu, zinātnes progresu, kā arī jebkādu atbildību tuvinieku vai sabiedrības priekšā. Droši vien šie hipiji būtu ļoti izbrīnēti, ja kāds viņiem pastāstītu, ka līdzīgu eksperimentu jau veikuši Ļeņina boļševiki PSRS. Taču brīnīties nenākas, ja zina, ka šīs abas revolūcijas finansēja Volstrītas baņķieri un dažādi superbagātnieku fondi.

Seksa, narkotiku un roka kontrkultūra iezīmēja Rietumu civilizācijas attīstības apstāšanos un norietu. Kopš Kenedija ierosinātās "Apollo" programmas zinātnes attīstība Rietumos apstājās. Jā, pēc tam tirgū parādījās datori, mobilie telefoni un digitālās kameras, bet šīs tehnoloģijas būtībā tika izstrādātas jau ASV kosmiskās programmas ietvaros. Vēlāk tās tikai pielāgoja patērētāju un tirgus vajadzībām. Visu pārējo, ko šodien lietojam un patērējam, būtībā pazina cilvēki, kuri dzīvoja pirms 1950. gada. ASV zinātnieki jau atzinuši, ka šodien vairs nespētu palaist kosmisko kuģi uz Mēnesi, atlikti arī visi Marsa un citu planētu kolonizācijas plāni.

Ja runājam par zinātni, pēc kontrkultūras attīstījās tikai pseidozinātniskas teorijas un nāves zinātne. Piemēram, teorijas par klimata pārmaiņām un zemes pārapdzīvotību. Apstājās arī kultūras un mākslas attīstība. Tās vietā ir postmodernie šovi un performances, seksa un vardarbības filmas. Ar nodokļiem neapliktie ASV superbagātnieku fondi, it sevišķi Rokfellera fonds, balstoties uz rasistisko eigēnikas viltus zinātni, ko no anglosakšiem savulaik pārņēma arī Hitlera režīms Vācijā, darbojas ar vienu mērķi: apkarot dzīvību. Tieši Rokfellera fonds radījis moderno medicīnas biznesu, finansējis ģenētiski modificētas pārtikas ražošanas izpēti, organizējis Zemes iedzīvotāju skaita konferences, izstrādājis jaunu slimību nesējus, ieviesis dzimstības kontroles un ģimenes plānošanas programmas, kuru ietvaros tiek praktizēta cilvēku sterilizācija, aborti, kontraceptīvo līdzekļu izplatīšana utt.

Kā tiek manipulēts dzimuminstinkts

Dzīvniekiem dzimuminstinkts aktivizējas noteiktos laikos un izpaužas arī kā pārmaiņas ķermenī, kustībās un valodā (cik var runāt par dzīvnieku valodu). Tātad noteiktos periodos gan tēviņi, gan mātītes sāk meklēt partneri, ar kuru turpināt savu sugu. Mātītes parasti šajā periodā uzvedas īpatnēji un izdala īpatnu smaržu, kas uz tēviņiem iedarbojas uzbudinoši. Sākas "mīlas rotaļas", kuru laikā dzīvnieki atrod vai neatrod savu "īsto".

Cilvēkiem tas ir līdzīgi. Piemēram, vīrieti uzbudina sievišķas ķermeņa formas, kustības, balss tonis, acu skatiens, žesti, sievišķa smarža, stāja, atklāti dzimumorgāni. Es nevaru zināt par sievietēm, bet esmu lasījis, ka arī sievieti pievelk vīrišķīgas ķermeņa formas, stāja, muskuļu spēks, žesti, valoda, izturēšanās kritiskās situācijās utt. Tam ir dabisks pamats, jo dzimuminstinkts liek izvēlēties veselīgu, spēcīgu partneri, no kura var dzimt veselīgs bērns un kurš var būt uzticams ģimenes apgādnieks. Sociāli netaisnīgā sabiedrībā šis instinkts var tikt piemānīts, reizēm liekot izvēlēties citādi nepievilcīgu vīrieti, bet kurš ir bagāts un materiāli nodrošināts.

Tradicionālā sabiedrībā pastāv īpaši rituāli, kuros vīrieši un sievietes demonstrē savus dotumus un izvēlas partneri turpmākai dzīvei. Pārējā laikā dzimuma dotumi demonstrēti netiek. Ģimenes ikdienā vīrs savu sievu kailu var redzēt īpašos svētkos vai vakaros pēc darba. Arī ārpus mājas sievietes tradicionālā sabiedrībā savas sievišķās formas nedemonstrē, kā to mūsdienaš varam vērot musulmaņu sabiedrībās. Tādējādi ikdienā tradicionālā sabiedrībā vīrieša instinkts uzbudināts netiek.

Pavisam citādi tas ir mūsdienu netradicionālajā sabiedrībā. Sieviešu seksualitāte tiek ar nodomu demonstrēta, valkājot apģērbu, kas izceļ sievišķās formas vai pat atsedz vai daļēji atsedz intīmās vietas. Turklāt ik uz soļa ir pornogrāfija: uz ielām, veikalu skatlogos, televīzijā, iestādēs, teātros, internetā, speciālos izdevumos. Ar seksuāliem signāliem caurvīta arī reklāma. Līdz ar to caurmēra vīrietis mūsdienu sabiedrībā, ja vien viņš nedzīvo kaut kur mežā un iztiek bez video un televīzijas, atrodas permanentā seksuālā uzbudinājumā. Viņa apziņa ir seksualizēta. Jābūt stingram raksturam, lai šiem stimuliem neļautos.

Seksualizētu apziņu caur dažādiem mēdijiem diktē arī t.s. dzīves stila noteicēji. Piemēram, turēt mīļāko vai mainīt seksuālos partnerus skaitās stilīgi. Kompānijā vīrietim var pārmest "atpalikšanu no dzīves" vai "izdevības laišanu garām", vai sievietei naivumu. Pat tuvākā draudzene var ironiski pateikt "un tu, muļķīte, tici, ka viņš tevi nekrāpj", tādējādi mudinot vīram atriebties, uzlikt ragus. Arī skolās grupu līderi izsmej bērnus, kuri saglabājuši dzimuma šķīstumu. Līdz ar to veidojas tāda kā sacensība, kuram vai kurai būs vairāk seksuālu partneru. Tikai stiprākie un atbildīgākie raksturi spēj no šādas sacensības atturēties.

Bet rezultāts ir tāds, ka dzimuminstinkts tiek atrauts no dabiskā mērķa dzīvības turpināšanas. Ja arī bērns no šādiem sakariem tiek negribot ieņemts, tad viņš bieži vien tiek noslepkavots, veicot abortu.

Seksualizēta sabiedrība ir izmirstoša un infantila

Izmirstošajā Japānā bezbērnu sievietēm, lai apmierinātu viņu nepiepildīto mātes instinktu, tiek ražotas lelles, kuru funkcija ir imitēt dažādu vecumu bērnus. Izmirstošajos Rietumos savas nepiepildītās dzīves tukšumu un vientulību cilvēki cenšas aizpildīt ar dažādām atkarībām: šopingu, aizvien jaunu mantu krāšanu, uz kredīta gādātām ērtībām, azartspēlēm, narkotiskām vielām, realitātes šoviem, ziepju operām, auglību nenesošu seksu, ķermeņa pārveidēm, dzimuma maiņām, slimīgu sekošanu modei un stiliem, seksuālām novirzēm, bezjēdzīgu izklaidi, geju parādēm un dažādām ērmībām, ar kurām nokļūt Ginesa grāmatā.

Tās vairs nav pilsoņu, bet patērētāju sabiedrības, kas ir pēdējā sabiedrības iziršanas stadija. Patērēšanas kulta pārņemtie ir cilvēki, kuri baidās uzņemties atbildību. No tā vakar, 18. novembra uzrunā, brīdināja Latvijas luterāņu arhibīskaps Jānis Vanags. Emocionāli un garīgi šie bezatbildīgie cilvēciņi palikuši bērnības stadijā. Tās ir infantilas sabiedrības, kuras elitei kalpojošie PR speciālisti manipulē kā mazus bērnus. Arī vēlēšanu šovi tiek organizēti pēc tāda paša principa: PR speciālisti ar vēlētājiem apietas kā ar maziem bērniem, kuriem visu var iestāstīt. Latvija tikko par to pārliecinājās.

Sabiedrības vairākumu apmuļķoja kā mazus bērnus. Un turpina muļķot.

Seksuālās revolūcijas un citu maldu pārņemti, liela daļa Latvijas iedzīvotāju pēc valstiskās neatkarības atjaunošanas tā arī neuzņēmās nekādu atbildību, kādu no pilsoņiem prasa jaunas valsts celtniecība. Daudzi šo laiku vienkārši notrieca: nodzēra, notērēja un noseksoja. Ģimene vairs nav svēta un nav vērtība. Var taču padzīvot ar vienu, padzīvot ar otru, neuzņemoties nekādu atbildību, nekādas saistības. Ja pa dzērumam rokas bērni, tos taču var vienkārši izskrāpēt no dzemdes un izmest miskastē.

Un nu šī zudusī paaudze ir radījusi gaužām šķidru nākamo paaudzi, kurai arī, ja neskaita dažus izņēmumus, nav ieaudzināts dzimuma svētums, nedz atbildības apziņa. Viņi klīst pa pasauli kā vēja norautas lapas. Latvija grimst parādu verdzībā, izklaidējas un izklīst. Tai paaudzei, kas paļāvās seksa revolūcijas vilinājumam, tagad tuvojas vecumdienas, bet viņi neko nav sējuši, nedz aruši, nedz kādu atbildību uzņēmušies. Tik maz pēcnācēju atstājuši, bet tagad viņi gaida, kad kāds viņiem maksās pensijas, kāds par viņiem rūpēsies…

Vai tā nav augstākā un nožēlojamākā muļķība?

Ak, Kungs! Palīdzi mums atšķirt Patiesību no patikas, gudrību no gļēvuma, atturību no vienaldzības, pazemību no pielīšanas, īstenību no ilūzijas, cerību no muļķības, pravieti no viltus pravieša, kungu no valstsvīra, tautas kalpu no tautas kalpinātāja!

Nobeigt vēlos ar pravietiskām rindām no Jesajas grāmatas:

Viņu nekautrīgā sejas izteiksme liecina pret viņiem, par saviem grēkiem tie runā atklāti, kā citkārt sodomieši, un tos neslēpj. Bēdas viņu dvēselēm, jo viņi paši sev dara ļaunu!

Ak, mana tauta! Tās vadoņi ir bērni, un sievas valda pār viņiem. Ak, mana tauta! Tavi vadoņi ir tavi maldinātāji, viņi padara neejamu to ceļu, pa kuru tev jāstaigā.

Bēdas tiem, kas ceļ namu pēc nama un iegūst tīrumu pēc tīruma, kamēr nekas vairs pāri nepaliek, un jūs esat vienīgie zemes īpašnieki! Manās ausīs skan Tā Kunga Cebaota vārds: "Tiešām, būs daudz lielu un skaistu postā aizlaistu namu, tie stāvēs tukši!

Bēdas lai tiem, kas jau rīta agrumā kāro pēc reibinošiem dzērieniem un sēd līdz vēlam vakaram, lai apreibinātos ar vīnu! Tur ir cītaras un arfas, bungas un flautas un vīns viņu dzīrēs, bet Tā Kunga ceļus viņi neierauga, un Viņa roku darbu viņi neredz.

Bēdas tiem, kas ļaunu sauc par labu un labu par ļaunu, kas tumsību tur par gaismu un gaismu par tumsību, kas rūgtu dēvē par saldu un saldu par rūgtu!

Bēdas lai tiem, kas tikai pašu acīs ir gudri un prātīgi tikai paši savās iedomās!

Bēdas lai tiem, kas ir varoņi vīna dzeršanā un spēkavīri darīt reibinošus dzērienus, kas dāvanu dēļ attaisno vainīgo un atrauj taisnību nevainīgajam!

Un šās tautas vadoņi tiešām ir maldinātāji: viņu vadītie ir postam lemti.

Tādēļ, tāpat kā uguns aprij salmus un kā sakaltuši stublāji saplok liesmās, tā saplaks viņu sakne kā prauli, un viņu ziedi aizlidos kā putekļi, jo viņi ir atmetuši Tā Kunga Cebaota bauslību un nicinājuši Israēla Svētā vārdu.

Tādēļ Tas Kungs nepriecājās par viņu jaunekļiem un nesaudzēja viņu bāreņus un atraitnes, jo tie visi ir bezgoži un ļaundari, un katra mute pauž zaimus.

Bēdas tiem, kas izdod netaisnus likumus, un tiem, kas raksta smagus tiesiskus noteikumus, lai grozītu tiesu nabagiem un laupītu tiesības manas tautas cietējiem, ka atraitnes aplaupa un bāreņus posta!

Es sūtīšu viņu pret bezdievīgu tautu un pret tautu, uz kuru Es esmu dusmīgs, lai viņš to izlaupa, sadala un samīda kā mēslus uz ielas.

Tā Bābelei, kas ir ķēniņu valstu glītums un kaldeju skaistums un lepnums, klāsies tāpat kā Sodomai un Gomorai, ko Dievs izpostīja līdz pamatiem.

Tanī dienā cilvēki atmetīs savus sudraba un zelta elka dievus, ko viņi bija darinājuši pielūgsmei, aizmetīs tos projām žurkām un sikspārņiem.

2011. gada 12. novembris

Dubultdomas triumfs

Jēdzienu "dubultdoma" (angliski Doublethink) esmu aizņēmies no Dž. Orvela grāmatas "1984". Dubultdoma nozīmē spēju savā prātā vienlaikus paturēt divus pretējus uzskatus, un abus pieņemt par vienlīdz pareiziem. Piemēram, Mīlestības ministrija nodarbojas ar citādi domājošo izsekošanu, spīdzināšanu un pāraudzināšanu. Patiesības ministrija nodarbojas ar varai nepieciešamās realitātes konstruēšanu, šim nolūkam regulāri izdomājot totalitārajai varai izdevīgākās notikumu versijas un atbilstoši pārrakstot vēsturi. Miera ministrija gādā par nemitīgiem kariem, kuru pasludinātie mērķi neatbilst patiesajiem.

Mums mēģina iestāstīt, ka grāmatu "1984" Orvels rakstījis par padomju totalitārismu, taču vērotāji ar atvērtu prātu jau sen ievērojuši, ka grāmata ir par Rietumu un it sevišķi anglo-amerikāņu dominēto globālo kārtību, kāda tā izveidojās XX gadsimta beigās un XXI gadsimta sākumā.

Interesentus aicinu palasīt vietni "Orvels mūsdienās" ( http://www.orwelltoday . com/), kā arī noskatīties internetā atrodamo BBC filmu "The Real Room 101".

Dubultdomas globālās izpausmes

Mēs dzīvojam laikā, kad ASV un tās NATO satelīti uzsākuši vai turpina 7 karus un intensīvi gatavojas vēl vismaz diviem (pret Sīriju un Irānu), destabilizē veselus pasaules reģionus un mērķtiecīgi rada priekšnoteikumus Trešajam pasaules karam. Nobela komiteja ASV prezidentam B. Obamam piešķīrusi Miera prēmiju un nedomā šo savu lēmumu pārskatīt. Tātad par karu eskalāciju rūpējas "Miera prezidents".

Mēs dzīvojam laikā, kad "humanitārās misijas" vārdā suverēnas valstis tiek iebombardētas akmens laikmetā, tiek iznīcināta šo valstu gadiem būvētā infrastruktūra un izlaupīti iedzīvotāju iekrājumi. Šo valstu iedzīvotāji tiek aplaupīti, nogalināti ar bezpilota lidmašīnām, ķekaru bumbām, noplicinātā urāna lādiņiem, lāzerieročiem u.c. Mēs dzīvojam laikā, kad "civiliedzīvotāju aizsargāšanas" vārdā tiek apbruņotas starptautisko teroristu, profesionālu slepkavu un algotņu bandas, kuras laupa, izvaro sievietes un vīriešus, spīdzina sirmgalvjus un bērnus, zvērīgi nogalina civiliedzīvotājus, linčo nēģerus utt. Labākais un svaigākais piemērs tam ir Lībija, bet tas nav vienīgais. Turklāt svētību šādai akcijai, pārkāpjot savus statūtus un starptautiskās drošības normas, dod ANO Drošības padome.

Mēs dzīvojam laikā, kad Nobela prēmijas ekonomikā piešķir sociopātiskiem kriminālnoziedzniekiem, kuri izdomājuši jaunas shēmas cilvēku un tautu aplaupīšanai un tautu resursu sagrābšanai. Pasākumi, kas domāti cilvēku un tautu pakļaušanai vēl dziļākai parādu verdzībai, "jaunvalodā" (angliski atbilstošais Orvela apzīmējums ir Newspeak) tiek saukti par krīzes pārvarēšanas pasākumiem. Krīzes izraisītāji šai sistēmā tiek glābti un apbalvoti, bet krīzes upuri aplaupīti vēl vairāk un izspiesti no aktīvās dzīves aprites.

Ciniskākos un nežēlīgākos finanšu laupītājus šajā globālajā kārtībā, piemēram, tādus kā Dž. Soross, dēvē par labdariem vai filantropiem, un viņiem kalpo algoti jaunu cilvēku un inteliģences tīkli.

Šo sarakstu varētu turpināt bezgalīgi, bet vai dubultdoma ieviesusies arī Latvijā? Dubultdomas triumfs Latvijā

No augšas vadītā Atmoda Latvijā sākās ar lozungu "mēs gribam būt kungi mūsu dzimtajā zemē un paši sev likumus lemt", bet beidzās ar Latvijas izpārdošanu svešiem kungiem un likumdošanas funkciju deleģēšanu Vašingtonai un Briselei, kā arī šo centru radītajām globālajām institūcijām.

Atmodas lozungs "Gribam būt saimnieki mūsu zemē" nemanot transformējies par lozungu "Zemi jau ar maisiem neaizvedīs".

Tie politisko algotņu grupējumi, kuri 20 gadus metodiski un plānveidīgi rūpējušies par latviešu tautas genocīdu un simtu tūkstošu iedzīvotāju izdzīšanu no Dzimtenes, savu politiku dēvē par "cīņu par latvisku Latviju".

VL un šīs grupas priekšteči, kas 20 gadus rūpējušies par latviskāko valsts rajonu infrastruktūras likvidēšanu un šo rajonu depopulāciju, tagad pastiprināti "cīnās par latviešu valodas pozīciju nostiprināšanu Latvijā".

Jo intensīvāk tiek izlaupīta un iznīcināta Latvija, jo karstāki kļūst pašpasludināto patriotu aicinājumi "sākt patriotisko audzināšanu". Nu šī ierosme sasniegusi savu piepildījumu: Saeimā nodibināta "valstiskās audzināšanas" apakškomisija, kuru vadīs "valodu karu" izprovocētājs Raivis Dzintars. Vārdos neminētais, bet nojaušamais apakškomisijas mērķis: valodu karus eskalēt līdz vardarbīgu starpetnisku konfliktu līmenim, kuriem savukārt jākalpo par iemeslu Latvijas valstiskuma atlieku pilnīgai izdzēšanai no vēstures annālēm. Blakusprodukts varētu būt nostādne, ka pēdējiem latviešiem Latvija jāatstāj, šo Exodus (masveida izceļošanu) uzskatot par augstāko patriotisko pienākumu. Patriots būs tas, kurš pagūs aizbraukt vai aizbēgt, lai paglābtu vismaz savu pliku miesu. Vēl gan nav īsti skaidrs, kam paliks iztukšotā Latvijas zeme, jo daba tukšumu necieš, un Latvija ir pievilcīgs laupījums ar mērenu klimatu un stratēģisku ģeogrāfisko izvietojumu.

Protams, Orvela pasaule ienākusi arī koloniālās administrācijas ministrijās. Tā, piemēram, Labklājības ministrija nodarbojas ar labklājības deldēšanu, atņemot pēdējo tiem, kam jau tā gandrīz viss atņemts.

Tuvojas lielākie kolektīvās liekulības svētki 18. novembris, kuros tie, kas iztirgoja Latvijas neatkarību, svinēs Latvijas neatkarības proklamēšanas gadadienu, cits citu apbalvodami par "īpašiem nopelniem Latvijas neatkarības atgūšanā un stiprināšanā". Paverdzinātās un iztirgotās zemes plebejus svētkiem piesaistīs ar bezmaksas koncertiem un salūtu. Norietošajā Romā ieviestais "Maize un izpriecas" princips arvien nav zaudējis savu iedarbīgumu.

Taču interesanti, ka dubultdomu pieņēmusi liela Latvijas sabiedrības daļa, arī t.s.

parastie cilvēki. Gan ikdienas gaitās, gan tādos politiskajos šovos kā vēlēšanās viņi kaislīgi pieprasa: aplaupiet mūs vēl, piespiediet mums aizbraukt un atstāt savas ģimenes, izdomājiet vēl kādus paņēmienus, ar kuriem mūs aplaupīt, kontrolēt un manipulēt, lai mēs savu kolektīvo pašnāvību varētu pieņemt kā lielu privilēģiju!

Kādā amerikāņu fantāzijas filmā rāda planētu, kurā varu pār cilvēkiem sagrābušas nežēlīgas ķirzakas. Neraugoties uz to, ka ķirzakas metodiski iznīcina šīs planētas civilizāciju, planētas iemītnieki savos vēlēšanu rituālos vēl un vēl balso par ķirzakām. Kad kosmiskie viesi painteresējās, kāpēc iemītnieki tā atbalsta ķirzaku varu, tie saņēma skaidru atbildi: "Mēs balsojam par šīm ķirzakām tāpēc, lai pie varas netiktu nepareizās ķirzakas!"

Ar to tad nu arī mēs varētu noslēgt šo īso ekskursiju Orvela pasaulē, kas nu ir arī mūsu pasaule.

2011. gada 16. novembris

Specdienestu provokācijas kļūst latvijai nāvīgi bīstamas!

Noorganizēt masu slaktiņu mūsdienās nav grūti.

Par piemēru ņemsim bijušo Dienvidslāviju. Ja neskaita Kosovas albāņus, šo teritoriju 1980. gados apdzīvoja būtībā viena simpātiska un dzīvības pilna slāvu cilts, kas runāja vienā valodā (protams, ar reģionālu dialektu atšķirībām). Atšķirības bija vēsturiski noteiktas, jo dažādi Dienvidslāvijas reģioni vēsturiski bija sadalīti starp dažādām impērijām, piemēram, starp Osmaņu impēriju un Austroungāriju. Līdz ar to radniecīgie slāvi bija pieņēmuši dažādas reliģiskās ticības un parašas: katoļu, ortodoksālo Austrumu kristietību vai islamu. Taču bija radušās arī jaunas saites: simti tūkstoši, ja ne miljoni serbu, horvātu, slovēņu, melnkalniešu un bosniešu pēdējā gadsimta laikā bija sieti ģimeniskām saitēm, audzināja kopīgus bērnus, dzīvoja kopīgās mājās, kopā cēla modernu infrastruktūru, kopā mācījās, veidoja kopīgu kultūru, kopā priecājās un veica kopīgus darbus.

Dienvidslāvija bija saimnieciski un kulturāli attīstīta valsts, kas izvietota stratēģiski svarīgā Eiropas reģionā. Taču tāda spēcīga slāvu valsts Eiropas vidū traucēja jaunajiem pasaules iekarotājiem ASV un tās NATO satelītiem Eiropā. Un viņi nolēma Dienvidslāviju sadalīt vairākos proamerikāniskos režīmos. Šo procesu iniciēja specdienesti.

Viss sākās šķietami nevainīgi ar demokrātiskām politiķu diskusijām par vēsturiskām pārestībām un netaisnībām, kuras it kā cits citam nodarījuši serbi, horvāti, bosnieši un pārējie. Bet drīzi vien provokatoru un anonīmu snaiperu iespaidā šīs diskusijas pārauga brāļu karā, masu genocīdā, bēgļu straumēs, koncentrācijas nometnēs, etniskās tīrīšanās (aplams apzīmējums, jo būtībā etnoss un valoda bija viena), NATO aviācijas bombardēšanā un vairāku disfukcionālu režīmu iedibināšanā.

Līdzīgs scenārijs pašlaik tiek īstenots Latvijā.

Valodu karš Latvijā

Latvija nav tik liela valsts kā Dienvidslāvija, taču izvietota ne mazāk stratēģiski svarīgā reģionā pie Baltijas jūras un Krievijas robežas. Nav noslēpums, ka Jaunās pasaules kārtības ieviesējiem ir plāni par Krievijas sadalīšanu savstarpēji naidīgos, bet proamerikāniskos satelītu režīmos (šis plāns izklāstīts, piemēram, Zbigņeva Bžezinska doktrīnā). Mērķis sagrābt milzīgos Krievijas dabas resursus.

Faktiski jau Krievija 1990. gados bija atvērusies Rietumiem un tika uz nebēdu izlaupīta, bet tad V. Putina valdība šīm laupīšanas orģijām pielika punktu un ir daļēji atguvusi savu teikšanu pasaules lietās. Tātad globālo laupītāju ieceres vēl nav īstenojušās līdz vēlamajam galam. Tieši te parādās Latvijas nozīme.

Tā noticis, ka arī Latvijai ir sava sarežģīta vēsture, kas atstājusi sekas, tai skaitā daudzu PSRS republiku pilsoņu apmešanos uz dzīvi Latvijā. Šo jautājumu varēja mēģināt tiesiski risināt 1990. gadā, kad Latvija atguva valstisko neatkarību, taču tas netika darīts: PSRS laikā ieceļojušo PSRS pilsoņu dzīvošanu Latvijā ar savu lēmumu legalizēja pati Latvijas valdība (lai gan Krievija vairākkārt publiski aicināja savus tautiešus atgriezties dzimtenē). Nu jau liela ieceļotāju daļa ir kļuvusi par Latvijas pilsoņiem, bet arī pilsonību neieguvušie cilvēki Latvijā dzīvo pilnīgi legāli, maksā nodokļus, strādā Latvijas uzņēmumos un infrastruktūras objektos. Kur vien kāda celtniecība vai ražošana, tur redzam, ka strādnieku vairākums ir krieviski runājošie.

Protams, Latvija ir vienīgā vieta pasaulē, kur var brīvi attīstīties latviešu kultūra, un tāpēc gluži dabiski, ka par valsts valodu Latvijā tika pasludināta latviešu valoda. Tātad likumdošanas līmenī valsts valodas jautājums jau bija atrisināts, un neviens politiskais grupējums šādu risinājumu neapšaubīja. Pārējais bija atkarīgs no mums pašiem un mūsu valsts politikas. Visas iespējas bija mums dotas, jautājums tikai kā un cik mēs tās izmantojām? Ja latvieši brīvās valsts iespējas būtu izmantojuši tautsaimniecības iekārtošanai un dzimstības kāpināšanai, Latvija šajos 20 gados būtu kļuvusi daudz latviskāka.

Pirms 10. Saeimas vēlēšanām liela daļa nelatviešu bērnu mācījās latviešu skolās, pārējie tā saucamajās krievu vai citu tautību, piemēram, poļu, skolās. Simtprocentīgu krievu skolu gan nebija, jo arī tā saucamajās krievu skolās ap 70% mācību vielas tika pasniegta latviski.

Problēma bija pavisam cita. Tā kā Latvija bija izvēlējusies kļūt par Rietumu koloniju un savu valstisko neatkarību faktiski jau bija atdevusi Vašingtonai un Eiropas Savienībai, latviešu valoda bija zaudējusi savu nozīmi un funkciju. Arī latviešu kultūra Latvijā nevarēja brīvi attīstīties, jo visus kultūras kanālus bija okupējusi pārsvarā ASV popkultūra. Tieši latviešu kultūrai pati Latvija bija liegusi atbalstu un finansējumu, tā vietā maksājot miljoniem dolāru autortiesību naudas ārvalstīm, kuru produkciju mums uzspieda visos kanālos. Paskatieties paši, kādu produkciju raida mūsu mēdiji! Vai tā ir latviešu kultūra? Vai Latvijai vispār ir kaut viens kultūras kanāls? Latviešu kultūra arī "brīvās Latvijas" apstākļos arvien iedzīta vāji finansētos brīvdabas muzejos un ģimeņu sētās.

Lai cik spožas latviešu valodas zināšanas neapgūtu mūsu jaunieši (neatkarīgi no tā, vai viņi latvieši vai krievi), viņiem Latvijā nav darba. Ir ļoti ierobežots skaits pilnvērtīgu darbavietu, kurās var iztikt tikai ar latviešu valodas zināšanām. Arvien nepieciešama gan krievu valoda, gan vēl jo vairāk angļu valoda. Un šajā kontekstā diskriminēti tiek tieši latviešu bērni. Ja krievu bērni diezgan labi pārvalda latviešu valodu, tad latviešu jauniešu iespējas ir ierobežotas tajās darbavietās, kurās tomēr nepieciešama krievu valoda. Tāda bijusi un ir t.s. latvisko partiju politika diskriminēt savējos.

Es uzdrīkstos apgalvot, ka tieši latvieši Latvijā tiek viszemiskāk diskriminēti un apspiesti. Skolās pat Latvijas vēsturi īsti nemāca. Tas tāpēc, lai bērniem liegtu vēsturisko atmiņu, liegtu tieši latvisko kultūru. Tāda ir t.s. latvisko partiju un arī VL! politika.

Tieši Latvijas valsts ir devalvējusi, ja ne likvidējusi latviešu valodas un latviešu kultūras pozīcijas Latvijā. Pat salīdzinājumā ar padomju laikiem. Mūsu jaunieši gan latvieši, gan krievi aug amerikanizētā vidē: skatās amerikāņu pornogrāfiju, amerikāņu vardarbības trillerus, amerikanizētas ziepju operas un šovus, dejo amerikāņu dejas, klausās angļu vai amerikāņu mūziku, bet pēc skolas pabeigšanas darbu ir spiesti meklēt Īrijā, Anglijā vai Vācijā. Lūk, kādi faktori nosaka latviešu valodas un kultūras prestižu un ietekmi Latvijā!

Nosauciet dažus labus iemeslus, kāpēc, piemēram, krievu bērniem būtu ar prieku jāmācās latviešu valoda, ja viņi labi zina, ka viņiem Latvijā nav nākotnes, ka Latvija viņiem kā pamāte?

Un šādos nožēlojamos apstākļos, ārvalstu specdienestu mudināta, VL! pirms 10. Saeimas vēlēšanām sāka vākt parakstus, kuru mērķis bija krievu skolām liegt arī tos 30% stundu, kuras viņi līdz šim mācījušies krievu valodā. Referendumā par šo provokatīvo ierosinājumu nobalsoja daudzi latvieši, paši nesaprotot, par ko balso. Nesaprotot tāpēc, ka VL! savās propagandas lapelēs un plakātos savu nodomu nemaz nebija izskaidrojuši. Jo propagandas sauklis bija "Par latviešu valodu!", nobalsojumam pierakstot visādus ieguvumus, pat ekonomisko attīstību, bet ne patieso mērķi liegt krievu bērniem dažas stundas krievu valodā.

Ja VL! tiešām sāpētu sirds par mūsu kultūras telpas amerikanizēšanu un darba vietu trūkumu latviešu valodas zinātājiem, viņi ierosinātu pavisam citus valstiskus pasākumus, un es būtu pirmais, kas viņus atbalstītu. Bet nē VL! bija pavisam cits mērķis: radīt etnisko spriedzi, destabilizēt situāciju un izraisīt konfrontāciju.

Reakcija ilgi nebija jāgaida. Par to jau pasen rakstīju rakstā "VL! ir latviešiem naidīga organizācija". Krieviski runājošo pārstāvji, kuri jau bija "norijuši" vienu krievu skolu reformu, ātri vien noorganizēja pretakciju: parakstu vākšanu par krievu valodas pasludināšanu par otro valsts valodu Latvijā.

Ja ar VL! pārstāvjiem esmu daudz runājis un pārliecinājies, ka viņi ir specdienestu vadīti provokatori, tad par "Dzimtās valodas" akciju man tādas pārliecības nav. Pieļauju, ka daļēji tā varētu būt patiesa sašutuma reakcija pret valsts politiku un VL! ietekmes pieaugumu tajā, kuru pastiprināja dīvainais Zatlera partijas gājiens, vispirms aicinot SC valdībā, bet pēc tam viņus bez ceremonijām "uzmetot". Bet arī starp krievu akcijas iniciatoriem pieļauju specdienestu ietekmes klātesamību. Etnisko spriedzi var veicināt vai nu apzināti provokatori vai arī negudri, emociju aizrauti cilvēki, kuri paši nesaprot, ko dara. Katrā ziņā tā ir bīstama spēle ar uguni.

Sevišķi mani izbrīna SC ekonomista Aleksandra Gapoņenko pozīcija, kurš arī iesaistījies parakstu vākšanā par otru valsts valodu. Intervijā NRA tieši Gapoņenko un Zaiceva pamatoja, ka Latvijas valsts organizē genocīdu tieši pret latviešiem. Šo interviju variet izlasīt šeit: "Intervija ar ekonomistiem: 1/4 izdevumu valsts aparātam". Tātad viņš labi saprot, ka t.s. latvisko partiju un VL! politika patiesībā ir vērsta pirmkārt pret pašiem latviešiem. Vai viņš nolēmis pievienoties šim genocīdam?

Pasaules kara mākoņi savelkas

Sācies globālās ekonomiskās krīzes otrais posms, kurš būs graujošāks par pirmo. Bet pēc tam būs vēl trešais posms. Ļoti iespējams saimniecisks haoss, starptautiskās tirdzniecības sistēmas nobrukumi un masu bads. It sevišķi tādās valstīs kā Latvija, kuras savu lauksaimniecību ziedojušas par labu Rietumu pārtikas karteļu monopolam.

Mākslīgais veidojums Eiropas Savienība izirst pa šuvēm, to kādu laiku var saturēt vienīgi centralizēta diktatūra, kas pašlaik veidojas mūsu acu priekšā. Pat tādas valstis kā Grieķija un Itālija jau atdotas ar globālo laupītāju eliti saistītu "tehnokrātu" rokās, lai tās privatizētu un izlaupītu.

Āfrikā un Vidējos Austrumos turpinās un eskalējas karš, kurš itin viegli var pāraugt kodolkara fāzē. Sīriju jau sākuši dalīt maitu ērgļi, bet Sīrijas ūdeņos iebraukusi arī Krievijas flote. Irāna tiek demonizēta, apmelota un terorizēta, lai gan tā jaunāko laiku vēstures periodā nekad nav nevienu valsti apdraudējusi.

Krievija un Ķīna galvenie šķēršļi ASV globālajai kundzībai ir apliktas ar ASV un NATO karabāzēm un stratēģisko raķešu kompleksiem. Arī Latvijas teritorijā pret Krieviju izvietoti vairāki NATO objekti. Demonizēta tiek arī Lukašenko valdība Baltkrievijā, kas ir mūsu kaimiņš.

Lai radītu pretsvaru ASV ekspansijai, ap Krieviju un Ķīnu veidojas Eirāzijas savienība, kuras kodolu veido t.s. Šanhajas sadarbības organizācija. Arvien vairāk Āzijas valstu izteikušas vēlmi šai savienībai pievienoties. Tai skaitā pat NATO okupētā Afganistāna.

Impērijām nav atpakaļceļa. Lai pastāvētu, tām nepārtraukti jāizplešas, sagrābjot aizvien jaunus resursus, paverdzinot aizvien jaunas tautas. Impērijām sava ekspansijas un sabrukuma loģika, un nu uz šā ekspansijas un sabrukuma ceļa nostājusies Amerikas impērija ar saviem NATO satelītiem. Impērijas nobeidzas, kad ir sagrābušas vairāk nekā spēj sagremot. Tas pats liktenis gaida arī Amerikas impēriju, tikai jautājums kāda cena par šo avantūru būs jāsamaksā pasaulei un tās tautām?

Latvija ir viens neliels ASV satelīts, bet mūsu teritorijai ir stratēģiska nozīme. Latviju var izmantot kā placdarmu konfrontācijai ar Krieviju un Baltkrieviju. Un tieši starpetnisks konflikts Latvijā var kalpot par Krieviju provocējošu faktoru. Ja te sāksies masveida etniskas sadursmes, Krievija būs spiesta iejaukties militāri. Lūk, tas arī ir valodu kara provocētāju galējais mērķis!

Katrā ziņā Latviju sagaida ļoti grūti laiki. Vai mēs šo grūtumu vēlamies vēl vairāk sagrūtināt, papildinot to ar etnisku konfrontāciju?

Krievi nav mūsu ienaidnieki, un būtu ideāli, ja mēs visi būtu draugi un sabiedrotie. Jo tikai tā mums pavērsies iespējas grūtos laikus pārdzīvot ar mazākiem zaudējumiem.

Politiķi prot naidot cilvēkus, bet jācieš parasti vienkāršajiem cilvēkiem. Esmu pārliecināts, ka arī šoreiz provokatori jau sagatavojušies kritiskā brīdī no Latvijas pazust, bet mums šeit jādzīvo.

Norobežosimies no visiem provokatoriem un naida kurinātājiem!

Veidosim tautas sadarbības diplomātiju un sadarbības struktūras starp Latvijas iedzīvotājiem, neatkarīgi no tā, kāda kuram tautība, dzimums vai ticība! Jo mēs visi esam cilvēki, un Augstākā priekšā visi vienlīdzīgi, ar tiem pašiem sapņiem un ideāliem. Neļausim algotiem provokatoriem izjaukt mūsu dzīvi!

Izmantosim katru iespēju, lai viņus atmaskotu un izspiestu no politiski atbildīgiem amatiem! Protestēsim, kad vien naida runas izskanēs mēdijos!

Runāsim ar cilvēkiem, katrs savā vietā skaidrosim paziņām situāciju un meklēsim kopīgus risinājumus!

Gatavosimies, lai grūtie laiki mūs nepārsteigtu nesagatavotus un sašķeltus!

Neatteiksimies no sava sapņa par brīvību, taisnīgumu un brālību!

2011. gada 20. novembris

Visa anglo-amerikāņu veidotā finanšu sistēma ir krimināla aplaupīšanas shēma

"Visa ASV valdība ir viena milzīga krāpšanas shēma" /NASDAQ dibinātājs un par savu bagāto klientu aplaupīšanu notiesātais

Bernijs Medofs/

Varbūt esmu vienīgais Latvijas publicists, kurš par globālās finanšu sistēmas sistēmiskās krīzes neizbēgamību Latvijas lasītājus brīdināja jau kopš 1996. gada.

Pēdējos 3 gadus esmu neatlaidīgi aicinājis nacionalizēt Latvijas Banku un visu Latvijas banku sektoru, kā arī boikotēt ārvalstu bankas, savus kontus atverot Hipotēku bankā. Esmu atkārtoti uzsvēris, ka šī sistēma, kas balstās uz "Vašingtonas konsensu", SVF, PB un PTO noteikumiem, ir veidota kā krimināla aplaupīšanas shēma, ka šī sistēma tiek izmantota kā Amerikas impērijas globālās dominēšanas instruments. Kopš 2007. gada sākusies tās dezintegrācija, kuru ASV un NATO cenšas kontrolēt un paildzināt ar tīri militāriem un administratīviem līdzekļiem, pakļaujot laupītāju sistēmai arvien jaunus citu valstu resursus.

Latvija vēl nav tikusi galā ar "Parex" un zviedru banku laupīšanas sekām, tikai uzņēmusies vēl lielākas parādu saistības, bet nu vēl klāt nāk Krājbankas afēra un tās tālākās izpausmes.

Latvijas iedzīvotāju vairākums arvien ir pilnīgā neziņā par šīs laupītāju sistēmas dziļāko būtību, tāpēc katrs jauns nobrukums mūsu sabiedrību pārsteidz nesagatavotu. Kā parasti, sākas panika un dažādu vainīgo meklēšana, kas ar neko nebeidzas. Tad kaislības kādu laiku norimst līdz nākamajam nobrukumam vai afērai.

Pirmkārt, mums jāsaprot, ka Latvijai vispār nav savas banku sistēmas, kā arī nav savas neatkarīgas fiskālās un monetārās politikas. Latvijas Banka nepakļaujas Latvijas valdībai, bet pakļaujas vairākām starptautiskām institūcijām, kuras tad arī nosaka LB politiku. Patiesībā LB un FKTK (Finanšu un kapitāla tirgus komisija) nevis kontrolē ārvalstīm piederošās banku institūcijas, bet pārstāv ārvalstu "investoru" intereses Latvijā. Nevis sargā Latvijas iedzīvotājus no banku patvaļas, bet gan rūpējas, lai šāda patvaļa varētu netraucēti turpināties. To pašu dara t.s. starptautiskās reitingu aģentūras. Augsts reitings tiek piešķirts valstīm, kuras neierobežo savu pilsoņu aplaupīšanu, kas tiek veikta caur ārvalstu bankām un līdzīgām institūcijām.

Pavisam nesen tika pieņemts lēmums sadalīt sešās daļās un izpārdot ārzemniekiem pēdējo Latvijai piederošo banku Hipotēku un zemes banku. Līdz ar to var uzskatīt, ka viss Latvijas banku sektors un ar to saistītās nozares (praktiski visas nozares) ir pilnīgā ārvalstu kontrolē. Finansiālā ziņā Latvija ir 100% okupēta valsts! Jo visas jomas ir atkarīgas no finansēm, līdz ar to tās tiek kontrolētas caur finansēm. Šis okupētas valsts stāvoklis atspoguļojas arī valsts administrācijā, kurā vismaz četrus ministru posteņus un arī prezidenta posteni ieņēmuši ārvalstu banku darbinieki.

Latvijas mēdiji tagad imitē vainīgo meklēšanu. Vieni saka, ka vainīgs Krievijas oligarhs Antonovs, citi, ka vainojama Krājbankas valde vai banku uzraudzības institūcijas. Notikuši pat aresti (interesanti, ka nekādu arestu nebija Parex afēras gadījumā kāpēc?).

Šis ir tas gadījums, kad aiz atsevišķiem kokiem vērtētāji negrib saskatīt mežu.

Pašlaik pasaulē turpinās globālās finanšu sistēmas dezintegrācija. Bankas aplaupa savus klientus ne tikai Latvijā, bet visā Rietumu pasaulē: praktiski visās ES dalībvalstīs un arī ASV. Piemēram, tieši šajās dienās savus klientus dienas laikā aplaupīja "Universa pavēlnieks" ASV bāzētais spekulāciju fonds MF Global. Katrā valstī šo laupītāju radītie parādi tiek nacionalizēti, proti, novelti uz nodokļu maksātāju pleciem. Latvija nav vienīgā valsts, kurā baņķieri kontrolē valdību. Piemēram, Grieķijā un Itālijā pavisam nesen par premjerministriem iecelti ASV megabankas Goldman Sachs augsta ranga darbinieki Lukass Papademos un Mario Monti. Eiropas Savienība apstiprinājusi t.s. Eiropas stabilizācijas fondu, kurš faktiski liek pamatus banku diktatūrai.

Kamēr vien Latvija būs pakļauta šim anglo-amerikāņu globālās dominēšanas instrumentam, tikmēr mūs krāps un laupīs uz nebēdu. Krējbankas laupīšana nav ne pirmā, ne pēdējā.

Kāpēc es šo impērisko kontrolēšanas un aplaupīšanas sistēmu nosaucu par "angloamerikāņu"?

Lai arī tā balstās uz ASV dolāru un ASV militāro potenciālu, šo sistēmu savulaik izveidoja britu impērija. Londonas Sitija arvien ir pasaulē lielākais finanšu centrs un arī lielākais ofšors. Britu impērija aizvien kontrolē lielāko daļu ofšoru, caur kuriem tiek aplaupītas valstis un tautas.

2011. gada 23. novembris

Hipotēku banku pārdot nedrīkst!

Pirmkārt, tāpēc, ka tā ir vienīgā mūsu valstij piederošā banka, kas ilgstoši attīstījusies tikai ar pašas piesaistītiem resursiem, kurai ir nodaļu tīkls visos valsts rajonos, kura darbojusies atbildīgi (izņemot dažus valdības uzspiestus lēmumus; valdība ir Hipotēku bankas akcionārs) un kura nekad nav aplaupījusi vai apzagusi savus klientus. Banku no paša iesākuma vadījuši patriotiski motivēti darbinieki, kas valdības noteikto rāmju robežās vienmēr orientējušies uz Latvijas tautsaimniecības attīstību. Tās ir īpašības, kuras nav piemitušas nevienai privātai vai ārvalstu bankai, kuru galvenā motivācija bijusi tikai maksimāla peļņa uz mūsu rēķina. Un paskaitiet, cik lielus zaudējumus Latvijas iedzīvotājiem pa šiem gadiem nodarījušas privātās bankas?

Otrkārt, pat Hipotēku bankas izpārdošanas iniciatori atzinuši, ka bankas pārdošana iespējama ar lieliem zaudējumiem. Tad kāpēc jāpārdod? Vienīgais arguments ir tas pats vecais, kas Latviju jau gadiem vedis postā: to pieprasa Eiropa.

Treškārt, Hipotēku banka var kalpot kā valsts attīstības politikas instruments. Tā kā pasaulē tagad plosās finanšu karš, kurā pat ģeopolitiskie sabiedrotie karo cits pret citu, piemēram, ASV Volstrīta pret eirozonas valstīm un katra eirozonas valsts pret citām ES dalībvalstīm, tad Latvijai šāds pašu kontrolēts instruments ir absolūti nepieciešams.

Lai Hipotēku banka par šādu attīstības instrumentu taptu, tai nepieciešams piešķirt papildus pilnvaras, funkcijas un misiju:

-      ar likumu jānosaka, ka visi valsts un pašvaldību, kā arī valsts un pašvaldību uzņēmumu līdzekļi glabājami tikai savas valsts bankā, t.i., Hipotēku bankā;

-      caur Hipotēku banku finansējamas visas valsts un pašvaldību atbalsta, kā arī sociālās programmas;

-       algu un pensiju konti visiem Latvijas iedzīvotājiem atverami tikai Hipotēku bankā (tas varētu būt ārkārtas pasākums līdz krīzes pārvarēšanai);

-        tikai Hipotēku banka pilnvarojama pensiju fondu un citu Latvijas iedzīvotāju uzkrājumu apkalpošanai;

-         Hipotēku banka piemērojama Latvijas iedzīvotāju iekrājumu un noguldījumu investēšanai tikai valsts un pašvaldību attīstības projektos gan sabiedriskos, gan privātos;

-         ierakstīt Hipotēku banku neprivatizējamo uzņēmumu sarakstā un piešķirt tai bezpeļņas uzņēmuma statusu;

-       veicama plaša izglītošanas kampaņa, kuras mērķis ir pārliecināt Latvijas uzņēmējus savus kontus un noguldījumus uzticēt tikai Hipotēku bankai;

-        jāizstrādā valsts attīstības stratēģija un tās finansēšana veicama caur Hipotēku banku;

izmeklēt privāto un ārvalstu banku lomu Latvijas tautsaimniecības sagraušanā, kā arī kaitējuma nodarīšanā iedzīvotājiem; nepieciešamības gadījumā apturēt šo banku darbības licences.

Šo pasākumu galvenais mērķis ir Latvijas nacionālā kapitāla koncentrēšana un izmantošana Latvijas attīstības mērķiem: infrastruktūras modernizācijai un ražošanas atjaunošanai, atbilstoši visu Latvijas iedzīvotāju nacionālajām interesēm tuvākā un tālākā nākotnē.

Vērā ņemams arī bijušā Hipotēku bankas prezidenta Ineša Feifera priekšlikums: apvienot Krājbanku, Citadeli un Hipotēku banku.

Protams, Eiropa un Amerika pret šādiem pasākumiem nejauki brēks un draudēs ar sankcijām, bet kas mums svarīgāks ārvalstu spekulantu intereses vai savas valsts un tautas intereses? Paļaušanās uz globālajām struktūrām mums pagaidām nesusi tikai postu un neatgriezeniskus zaudējumus. Beidzot taču šai Latvijas izlaupīšanai un depopulācijai jāpieliek punkts.

Tāpēc aicinu visus Latvijas patriotus organizēties un darīt visu iespējamo un nelikties mierā, kamēr Hipotēku bankas izpārdošana tiks pilnīgi novērsta, un darīt visu, lai šo mūsu banku padarītu par Latvijas atdzimšanu veicinošu struktūru.

2011. gada 26. novembris

Ilūzijas un īstenība

Televīzija gandrīz katru vakaru reklamē dažādu zīmolu ziedes, kas sola noņemt locītavu un muguras sāpes. Šīs ziedes nav īpaši dārgas. Ja reklāma atbilstu īstenībai, Latvijā tikai slinkie vai nezinošie nebūtu atbrīvojušies no savām locekļu sāpēm.

Reklāmas piedāvā bagātīgu zobu pastu klāstu, solot novērst zobu kariesu un bojāšanos. Ja tā būtu taisnība, zobu klīnikas jau sen būtu bankrotējušas, bet zobārsti papildinājuši bezdarbnieku armiju vai pārkvalificējušies.

Reklāmas piedāvā īpašas kosmētisko līdzekļu formulas, kas, protams, radītas tieši priekš jums un kas sola atjaunināt jūsu ādu un izlīdzināt grumbas (vai atveseļot un nostiprināt matus). Ja tā būtu patiesība, mēs uz ielām neredzētu grumbainas sejas un neveselīgus matus.

Un kur nu vēl unikālas notievēšanas formulas, iekšējo orgānu reģenerēšanas formulas, redzes atjaunošanas brīnumlīdzekļi, seksuālās potences atjaunotāji, neskaitāmi uztura bagātinātāji, kas katrs kaut ko sola, ģimenes laimes atjaunošanas līdzekļi un "izdevīgi kredīti", kuri garantē laimīgu ģimenes dzīvi jaunā, gaišā, ar modernām ērtībām aprīkotā mājoklī, un pilnīgu brīvību.

Ir taču skaidrs, ka šīs un visas pārējās reklāmas melo, uzmācīgi melo katru dienu un katru stundu. Tomēr pircēju reklamētajām precēm un pakalpojumiem nepietrūkst, pretējā gadījumā reklāmu bizness būtu bankrotējis. Tātad cilvēku vairākums uz šiem meliem ik dienas uzķeras un notic. Lai arī viļās, tomēr notic vēl un vēl, ja to pašu produktu iepako citā ietvarā vai mazliet citādi pasniedz.

Tātad cilvēki vēl un vēl ir gatavi maksāt naudu vai pat ņemt neprātīgus kredītus, lai nopirktu ilūzijas. Mēs dzīvojam ilūziju pasaulē un skrienam pēc ilūzijām. Cilvēku rīcība visbiežāk nav racionāla. Cilvēki sevi pazaudējuši, kādi leļļu meistari viņiem nolaupījuši dvēseli.

Traģiskākais tas, ka reklāmu uzpūstie brīnumlīdzekļi ne tikai deldē cilvēku makus, kaitē veselībai un ievilina viņus atkarībās, bet vispār novirza no dabiskā dzīves ceļa. Daudzas lietas cilvēki savā dzīvē varētu patiešām uzlabot un atveseļot, bet ne jau ar reklamētajiem brīnumlīdzekļiem, bet ar veselīgu, harmonisku un tikumīgu dzīvesveidu.

Ilūzijas politikā

Komentāros zem maniem rakstiem internetā bieži saņemu pārmetumus, kad atsedzu kādu politisko partiju, Latvijas politisko virzību, starptautisko banku oligarhiju, Amerikas imperiālismu, Eiropas Savienību vai to institūcijas. Zem katra asāka raksta saņemu anonīmus komentārus, kuros mani apsaukā par čekistu, Kremļa aģentu vai Kremļa suni, Pelšes un Vosa audzēkni, Krievijas dienestu rezidentu, staļinistu, kāda oligarha skribentu, Putina emisāru, slēptu "Saskaņas Centra" ideologu, latviešu nacionālisma nīdēju, Latvijas neatkarības ienaidnieku, nodevēju, ceļa bruģētāju uz Krieviju u.tml. Tik daudz goda, ka man jāsāk uztraukties par lieluma māniju.

Jo arī politika tirgus sabiedrībā balstās uz tiem pašiem ilūziju pārdošanas, PR un mārketinga principiem, uz kuriem balstās citu preču un pakalpojumu tirdzniecība. Demokrātija tirgus sabiedrībā ir tikai ilūzija, ko imitē pasīviem patērētājiem un intrigu kāriem skatītājiem. Īsta demokrātija paredz aktīvu pilsoņu aktīvu līdzdalību savas ģimenes, kopienas, pašvaldības un valsts pārvaldē, bet tirgus demokrātija ir permanents ilūziju šovs, ko pasīvi patērē manipulējams pūlis, kura emocijas manipulē sistēmai kalpojošie mēdiji. Partijas un politiķi tiek pārdoti publikai tāpat, kā pārdod veļas pulveri vai ziepes. Katrai gaumei savs zīmols. Un tāpat kā sabiedrība vairs nelieto pirms 5 gadiem reklamētu zobu pastu, tā tā atsakās no jau izmantotiem partiju zīmoliem, lai neprātīgi mestos pēc jauniem. Labi algoti PR speciālisti sabiedrību nenogurdami apgādā ar svaigiem ilūziju burbuļiem, kuri saplīst vēl pirms gaidītās pacelšanās gaisā. Saplīst tieši piemuļķoto PR produkcijas patērētāju sejās, atstājot trulu sāpi, mulsumu un ziepjainu garšu.

Pašiem politiskajiem aktieriem (kurus pat īsti nevar nosaukt par politiķiem) tas ir tikai privāts bizness uz piemuļķotās un aplaupāmās tautas rēķina. Politiķi tikai saņem savus procentus par to, ka spējuši tautu kārtējo reizi piemuļķot un paturēt to uzkārtā nepamatotu gaidu un naivu cerību stāvoklī. Neviens politiķis taču nopietni nedomā savus solījumus pildīt, bet kā var nesolīt?

Re, kādi zēni ar PR dotībām uzbūruši virtuālu konstrukciju, kuru nosauca par nacionāli konservatīvo apvienību "Visu Latvijai!". Un deva latviešiem signālu, ka tie nu būs tie īstie un nesamaitātie, kas latviešu tautu saulītē vedīs. Un daudzi latvieši uz šā plikā āķa uzķērās. Ierija āķi tik dziļi, ka vairs nespēj no tā pašu spēkiem atbrīvoties. Noraugoties uz to, ko īstenībā dara pati "nacionāli konservatīvā apvienība".

Pēc 20 gadiem tirgus sabiedrībā tā kā vajadzētu sākt saprast, ka reklāmai un zīmolam nav ne mazākās saistības ar īstenību. Latvijai svarīgākajos jautājumos VL! balso tieši tāpat kā balso "Vienotība", ZZS vai SC. Ja neticiet, tad pārbaudiet paši! Savu nacionālo zīmolu VL! attaisno tikai ar tukšiem nacionāliem saukļiem un provokācijām. Ar vienu roku viņi iznīcina Latviju, bet ar otru tracina latviešus, vainu par visām pašu atbalstītām nelaimēm uzveļot mistiskai Maskavas aģentūrai.

To pašu var teikt par "Saskaņas Centru". Latviešiem iestāstīts, ka SC pārstāvot krievu un Maskavas intereses, un arī daudzi krievu vēlētāji dzīvo līdzīgās ilūzijās. Tāpēc man patiesi žēl, ka šo koloniālo administrāciju neveidoja SC, jo SC vadītās koalīcijas politika būtu tieši tāda pati, kādu tagad īsteno "reformu un tiesiskuma" koalīcija. Muļķīgās ilūzijas sabruktu kā kāršu namiņš. Krievu vēlētājus SC tracinātu ar apgalvojumiem, ka pie visām nelaimēm vainīgi latviešu nacionālisti un "fašisti", kas neļauj strādāt. Un, protams, viņus pieviltu gluži tāpat, kā tagad "latviskās partijas" pieviļ nu jau 20 gadus muļķoto latviešu elektorātu (vai tā jau nav diagnoze?).

Patiesībā VL! un SC ir dvīņu brāļi, kas cits citu balsta un uztur simbiotiskā mijiedarbībā. Ja nebūtu VL!, tā būtu jāizdomā, jo bez tāda virtuāla ideoloģiskā pretpola SC sašļuktu kā pārdurts balons. Un otrādi, protams.

Pašlaik vadošo Saeimas koalīciju algotie politologi un žurnālisti dēvē arī par "latviskajām partijām" (no šā klubiņa nez kāpēc izslēdzot ZZS). Kopš kura laika pakalpīga Briseles un Vašingtonas direktīvu pildīšana, Latvijas resursu izpārdošana, Latvijas mērķtiecīga depopulācija, Latvijas pilsoņu izdzīšana uz ārzemēm un pakļaušana parādu verdzībai skaitās "latviska"? Ja nu vienīgi vērtējam pēc kāda XVIII gadsimta kritērijiem, kuri bija spēkā vācu muižnieku pārvaldītajā Livonijā.

Kā jau vairākkārt rakstīju, piemēram, rakstā "Daudzpartiju sistēmas astoņkājis" vai šeit, daudzpartiju sistēma Latvijā iecerēta kā starpnieks starp patiesajiem politikas noteicējiem un tautu. Šā starpnieka uzdevums ir tautai uzspiest aizkulisēs paslēpušos varas uzurpatoru gribu. Partiju dibināšana Latvijā ir viena no ienesīgākajām biznesa nozarēm. Biznesmeņu klubi, kuri sevi dēvē par partijām, izstrādā biznesa projektus, kurus izsniedz potenciālajiem investoriem. Pēc tam par šo naudu tiek muļķota sabiedrība. Jo veiklāki muļķotāji, jo lielākas viņu izredzes tikt ievēlētiem. Un tad viņi saņemtās investīcijas ar uzviju atpelna, protams, uz tautas un valsts rēķina. Vismazākā teikšana šajā sistēmā ir pašai tautai, kura iecerēta kā pasīvs, manipulējams pūlis.

Šī manipulatīvās tirgus demokrātijas sistēma Latvijā un arī pārējās postpadomju republikās importēta no Rietumiem. Tā ir tik ideāli atstrādāta, ka nenozīmīgam mazākumam (0,1% sabiedrības) ļauj manipulēt un pārvaldīt 99,9% sabiedrības. Tātad būtībā tā ir ļoti attīstīta oligarhiskas iekārtas forma, kurai nav nekādas saistības ar tautvaldību. Sabiedrība tiek tā apstrādāta, ka tai var iestāstīt gandrīz visu un liek rīkoties pretēji savām kopējām interesēm un veselajam saprātam.

Arī Latvijas neatkarība pašlaik ir tikai ilūzija. No valstiskās neatkarības latvieši atteicās paši, jo viņiem tika iestāstīts, ka iestāšanās ES (tātad atteikšanās no valsts suverenitātes) patiesībā tikai stiprināšot Latvijas neatkarību (spožs dubultdomas paraugs). Latvieši gadu simtos zem svešu varu jūga ir audzināti tā, ka tiem grūti iztēloties situāciju, kurā tie nebūtu kādam pakļauti. Strīdi ir vienīgi par to, zem kuru svešzemnieku varas būs labāk dzīvot zem Rietumiem vai zem Austrumiem. Reti kurš latvietis pieļauj varbūtību, ka Latvija varētu būt patstāvīga valsts, kura ar saviem kaimiņiem sadarbotos atbilstoši Latvijas nacionālajām interesēm un uz abpusēji izdevīgiem noteikumiem, būtu nevis kāda vasalis, bet partneris.

Dzīvojot manipulatīvā sabiedrībā, latvietim veidojas melnbalta pasaules uztvere jeb tuneļveida domāšana: vienus kungus viņš pielūdz un idealizē, citus demonizē. Ja kāds uzdrīkstas kritizēt kārtējo ģeopolitisko elku, viņu apsaukā par pretējās puses aģentu. Agrāk klanījās Maskavai un lamāja Vašingtonu, bet tagad otrādi klanās Vašingtonai un lamā Maskavu. Vienīgais, kas abos gadījumos aizmirsts, ir pašas Latvijas intereses.

Bērnišķīga, ja ne slimīga, ir arī gandrīz mistiskā pieķeršanās dažādiem nenozīmīgiem juridiskiem aktiem. Atcerēsimies kaut vai referendumu par drošības likumu, ko izprovocēja VVF, vai "lietussargu revolūciju" (vai kāds atceras, par ko tā vispār bija?). Ne jau valodas likums nosaka, kādā valodā kurš runās uz ielas vai skatīsies televīziju mājās.

Piemēram, Gruzija, Lietuva un Igaunija arī padomju laika dominēja attiecīgi gruzīnu, igauņu un lietuviešu valodas, bet valodas likums Latvija nemainīja daudzu latviešu valodu lietošanas ieradumus. Cilvēks nav robots, kuru var parslēgt uz citu valodu ar juridisku aktu, cilvēka uzvedību nosaka daudzi samēra komplicēti faktori, tai skaita pašapziņa.

Ja latviešus neuztrauc Latvijas depopulacija, valsts izpardošana un masveida izbraukšana, bet līdz histērijai uztrauc, ka tiks noformulēts valodas likums, tad kaut kas galīgi nav kartība zudusi samēra izjūta starp svarīgo un nebūtisko. Kam tad mēs to stingro valodas likumu atstasim, ja paši izmirstam, savu zemi izpardodam un izklīstam pa visu pasauli?

Ta vieta, lai lietotu, mīlētu un attīstītu latviešu valodu un kultūru, vairotu un attīstītu savu tautu un valsti, mēs sevi ļaujam ievilkt muļķīgas specdienestu provokacijas un nikni cīnamies par likuma burtu? Pat ja tas draud ar etniskam un starptautiskam konfrontacijam saimnieciska sabrukuma perioda?

Cilvēkus un organizacijas mēs nevaram vērtēt pēc PR kampaņam, reklamas zīmoliem, algotu autoritašu piešķirtam etiķetēm vai tituliem. Vērtēt mēs varam pēc realajiem darbiem un šo darbu augļiem tuvaka un talaka nakotnē. Tapēc, lūdzu, nemanīsim vairs sevi un neļausim sevi bezatbildīgi manipulēt! Saksim dzīvot un plaukt šaja vienīgaja realaja pasaulē, kuru mēs varam padarīt labaku un cilvēciskaku!

Ja vēlamies palikt par vienu no pasaules tautam, mums no pasīviem patērētajiem japartop par aktīviem pilsoņiem, kas organizēti, solidari, talredzīgi un ar atbildību spēj attīstīt savu valsti.

Atteiksimies no bīdamu kauliņu lomas svešas spēlēs! Mums ir tikai viena Dzimtene!

2011. gada 26. novembris

Latviešu valodas nākotni apdraud tie, kas jau 20 gadus mērķtiecīgi iznīcina latviju

Praktiski visi Latvijas mēdiji un visi t.s. politiskie spēki tagad iesaistījušies etniskas konfrontacijas strauja eskalacija, par ko esmu brīdinajis jau vairakkart, piemēram, raksta "Latvija tiek gatavota lielai izlaupīšanai un etniskai konfrontacijai". Latviski rakstošie mēdiji par šo konfrontaciju vaino Lindermani, Osipovu un Rīgas mēru Ušakovu. Esam aizmirsuši, ka latviešu valodas valstiskais statuss jau 20 gadus ir konstitucionali nostiprinats, un neviens šo statusu neapšaubīja. Jau sen panakto Status Quo valodu jautajuma pirma izkustinaja nacionala apvienība VL!, pirms 10 Saeimas vēlēšanam vacot parakstus, kuru mērķis bija no t.s. krievu skolam izskaust pēdējas stundas, kuras tur vēl tika pasniegtas krieviski. Tapēc būsim taisnīgi pret sevi un citiem: augsni Lindermana un Osipova panakumiem sagatavoja VL! un tie, kuri, neiedziļinajušies jautajuma, nobalsoja VL! iniciētaja referenduma. Pirms VL! provokacijas Lindermans un Osipovs Latvijas politikā bija marginālas figūras, bez mazākajām izredzēm mobilizēt krieviski runājošo masas.

Es VL! provokācijā saskatu divus galvenos mērķus:

ASV un NATO uzdevumā destabilizēt stāvokli pie Krievijas robežas;

novērst sabiedrības uzmanību no citiem graujošiem procesiem Latvijā.

Destabilizācijas mērķi

Lasot pasaules ziņas, vērojam, kā ASV impērija un tās militārais instruments NATO destabilizē veselus resursiem bagātus reģionus Āfrikā, Vidējos austrumos, Kaspijas reģionā un Vidusāzijā. Destabilizācijai tiek izmantotas šo valstu iedzīvotāju nacionālās, reliģiskās, klanu un etniskās atšķirības. Šo operāciju galvenais mērķis ir pārņemt totālu kontroli pār Eirāzijas resursiem, tādējādi paildzinot arī bankrotējušās finanšu sistēmas mūžu. Šo operāciju mērķis ir sagraut arī pēdējās valstis, kuras šādai resursu sagrābšanai pretojas: Sīriju, Irānu, Pakistānu, Ķīnu, Krieviju, Baltkrieviju u.c. Par placdarmu Krievijas un Baltkrievijas destabilizācijai tiek izmantotas bijušās Varšavas bloka valstis, kurās jau izvietotas pret Krieviju vērstas raķešu sistēmas, un bijušās PSRS republikas: Grūzija, Ukraina, Moldāvija, Vidusāzijas republikas un arī Latvija. Katrā no šīm valstīm destabilizācijai tiek izmantotas iedzīvotāju etniskās, lingvistiskās, reliģiskās un vēsturiskās atšķirības. Tas ir sen pārbaudītais "skaldi un valdi" princips.

Latvijas pilnīga sagraušana

Šie graujošie procesi notiek te un tagad, mūsu acu priekšā, bet mēs tos vairs pat neievērojam, jo esam ļāvušies "valodu karu" emocijām. Kādi ir šie procesi?

-    Latvijā tiek ieviesta ārvalstu baņķieru diktatūra,

-       jau valdības līmenī izskan priekšlikumi atteikties no pēdējām Latvijas suverenitātes iezīmēm un Latviju iekļaut unitārā ES federācijā, kurā vara koncentrēsies starptautisko banku tehnokrātu rokās (Grieķijā un Itālijā tas jau paveikts),

-       ārvalstu bankas aizvien nekaunīgāk aplaupa visus Latvijas iedzīvotājus, piemēram, Krājbankas afēra mums izmaksās apmēram pus miljardu latu,

-       tiek sagatavoti izpārdošanai pēdējie Latvijas valstij piederošie objekti un citi resursi; arī vietējos uzņēmējus ārvalstu bankas grūž bankrotā un liek savus īpašumus un zemi pārdot ārzemniekiem,

-       "Vienotība" svinīgi melo, ka esot Latviju izvedusi no krīzes, lai gan patiesībā ir tikai pieaudzējusi Latvijas parādus un atkarību no starptautiskām institūcijām,

-        Latvija tiek dzīta aizvien lielākos parādos, nabadzībā, bezdarbā un demogrāfiskā katastrofā; arvien jauni Latvijas iedzīvotāju tūkstoši, it sevišķi latvieši, ir spiesti savu Tēvzemi atstāt, lai dotos svešumā, kur latviešu valodas zināšanas noderēs tikai sarakstei ar dzimtenē palikušajiem radiem; šai procesā tiek izārdītas neskaitāmas ģimenes un dzimtas,

-         Latvija tiek gatavota bēgļu izmitināšanai no NATO destabilizētajiem pasaules reģioniem; tie būs cilvēki ar mums pilnīgi svešu valodu, kultūru un tradīcijām.

Bez tam etniska konfrontācija šādos apstākļos mums draud ar Latvijas ievilkšanu militārā konfrontācijā ar Krieviju un Baltkrieviju. Nav izslēgti arī aizkulišu darījumi Jaltas konferences tradīcijās, kad Latvija tika iedalīta Austrumu interešu sfērā. Tādi scenāriji ar katru dienu kļūst arvien iespējamāki. Vai tiešām mēs to vēlamies?

Par latviešu valodu tiešām jācīnās!

Ja patiešam gribam Latvija nostiprinat latviešu valodas pozīcijas, mēs varam darīt ļoti daudz. Piemēram:

-       noraidīt politiku, kas jau 20 gadus īstenota arvalstu finanšu oligarhijas interesēs un simtus tūkstošus latviešu izdzinusi no dzimtenes,

-       organizēties kustība, kuras mērķis ir taisnīga Latvijas attīstība, kas mūsu izklīdinatajai tautai ļautu atgriezties sava dzimtenē un mums nodrošinatu ne vien pliku izdzīvošanu, bet arī brīvu nakamas paaudzes attīstību,

-   organizēties Latvijas iedzīvotaju kooperacijai un ražošanas atjaunošanai,

-         atjaunot solidaritates, savstarpēja atbalsta un sadarbības saites starp Latvijas iedzīvotajiem katrs to var darīt sava dzīves un darba vieta, šada attieksme atri sadziedēs politisko provokatoru cirstas rētas,

-       attīrīt Latvijas mēdijus no kolonialas drazas visam šīm arvalstu ziepenēm, šoviem, vardarbības, alkatības un izvirtības slavinašanas kulta, radīt alternatīvus mēdijus, kas orientēti un sadarbību,

-       īstenot demografijas atveseļošanas programmu, lai mums būtu kuplas un stipras ģimenes, kas latviešu valodu ienesīs nakotnē,

-   atjaunot valsts atbalstu latviešu un citu tautu kultūrai,

-    rūpēties par latviešu valodas prestižu, pirmkart, pašu latviešu skolas.

Latviešu valoda patiešam jalieto, jatur goda un jaattīsta, taču to nedrīkst izmantot ka ģeopolitisku ieroci naida un konfrontacijas radīšanai.

Latviešu valodas ietekme pieaugs un nostiprinasies tad, kad Latvija pati būs saimnieciski plaukstoša un sociali taisnīga valsts.

2011. gada 6. decembris

10 cilvēku manipulācijas stratēģijas

1. stratēģija: Uzmanības novēršana un izliedēšana

Socialas kontroles galvena stratēģija, kuru izmanto modernie mēdiji, ir uzmanības novēršana no sabiedriskas dzīves problēmam un svarīgiem politiskas vai ekonomiskas "elites" lēmumiem vai iesaktajam parmaiņam (reformam). To panak ar ta saucamo Plūdu tehniku jeb apziņas aizpludinašanu ar nenozīmīgu informaciju un izklaidi. Piemēram, līdz histērijai sakapinatais "valodu karš" novērš sabiedrības uzmanību no valdības nodoma ieviest vēl bargakus finanšu izspiešanas pasakumus un izpardot Latvijas īpašumus arzemniekiem.

Uzmanības izkliedēšana un izklaides industrija tiek izmantota arī, lai sabiedrība vispar nerastos interese par svarīgam zinašanam: zinatnēm, ekonomiku, politekonomiku, psiholoģiju, neirobioloģiju, kibernētiku u.c. "Turiet publiku aizņemtu, aizņemtu, aizņemtu! Lai tai nebūtu laika domat; iesprostojiet to ferma pie citiem dzīvniekiem!" (skat. 'Silent Weapons for Quiet Wars').

Ideāls šīs stratēģijas instruments ir televīzija: nepārtraukti šovi, reklāmas, videoklipu efekti, seriāli, primitīvākos instinktus kairinošas filmas, īsas informatīvas pārraides, kurās īpaši atlasītas ziņas tiek pasniegtas vienkāršos apgalvojuma teikumos, bez analīzes un vēsturiskā konteksta. Daudzi cilvēki, it sevišķi nabadzīgākie, pie televizora pavada visu savu brīvo laiku. Par pasaulē notiekošajiem procesiem šiem cilvēkiem nav ne mazākā priekšstata, vien ziņu pārraidēs dzirdētas frāzes neapstrīdamu apgalvojumu formā.

Otrs ietekmīgākais uzmanības izkliedētājs ir internets. Cilvēki ar nedisciplinētu prātu internetā aizmirstas, viņu uzmanību sarausta intriģējoši attēli un video klipi, banneri un skrejošās rindas, hipersaites, reklāmas, e-pasti, bezjēdzīga čatošana, sekošana tviterziņām, spēles, t.s. sociālie portāli, visdažādākie piedāvājumi utt. Tipisks interneta lietotājs internetā var nosēdēt stundām un dienām, pat aizmirstot, kāpēc tur ienācis. Tā ir arī smaga atkarība.

Līdzīga funkcija ir arī visam izklaides biznesam.

2.  stratēģija: "Pats radi problēmu un pats piedāvā risinājumu"

Šo metodi sauc arī par "problēma-reakcija-risinājums". Tiek radīta problēma vai situācija, kurai jau iepriekš paredzama publikas reakcija. Atsaucoties uz šo reakciju, elite pieņem lēmumu (risinājumu), kurš citos apstākļos nebūtu iedomājams. Piemēram, elite pati izraisa ekonomikas krīzi, un tās pārvarēšanas vārdā samazina algas, likvidē sociālās programmas, lēti sagrābj sabiedriskos uzņēmumus vai institūcijas. Elite noorganizē terora aktu, un "cīņas pret terorismu" vārdā atceļ cilvēku tiesības un brīvības. Izplata teoriju par "globālo sasilšanu", lai sāktu ierobežot, kontrolēt un ar jauniem nodokļiem aplikt enerģijas patērēšanu.

3.  stratēģija: pakāpenība jeb "uzvārītās vardes"stratēģija

Ja vardi uzreiz iemet karstā ūdenī, tā sasprindzina visus spēkus un no katla izlec. Ja grib uzvārīt dzīvu vardi, tā vispirms jāieliek remdenā ūdenī un tad ūdens jāsilda lēni un pakāpeniski.

Pēc šīs stratēģijas pasaulē tika ieviesta neoliberālā kārtība. Ja sabiedrībai uzreiz tiktu izskaidroti liberālo reformu mērķi un sekas, sabiedrība sadumpotos un noraidītu visu reformu paketi. Tāpēc reformas (valsts funkciju samazināšana un komercializēšana, privatizācija, masu bezdarbs, šoka terapija, tirgus atvēršana, monetārā disciplīna, valstu ievilināšana nesamaksājamos parādos, starptautisko baņķieru diktatūras ieviešana) tika ieviestas pakāpeniski, pilienu pēc piliena, izstiepjot tās gadu vai gadu desmitu garumā.

4.  Atlikšanas stratēģija

Vēl viens veids, kā sabiedrību piespiest samierināties ar "nepopulāriem lēmumiem", ir tos pasludinot par "sāpīgiem, bet nākotnei nepieciešamiem". Cilvēkiem vieglāk samierināties ar upuriem nākotnē, nekā ar tūlītējiem upuriem. Jo masām raksturīga tendence naivi cerēt, ka "gan jau nākotnē viss nokārtosies" un, iespējams, tik lieli upuri nemaz nebūs nepieciešami.

Šo stratēģiju veikli izmanto mūsu budžeta "konsolidētāji". Iznākumā kopējā parādu nasta ir krietni pieaudzēta un zaudēts laiks, bet īstā maksāšana it kā atbīdīta laikā sākot no 2013. gada. Lai nomaksātu uzpūstos parādus kopā ar procentiem, valdība starptautiskajā tirgū aizņemsies jaunus parādus ar vēl lielākiem procentiem. Tātad krīze ir nevis parvarēta, bet padziļinata, padziļinot arī paradu verdzību.

5.  stratēģija: "Uzruna sabiedrību ta, it ka tie būtu mazi bērni"

Šo stratēģiju plaši izmanto reklamas un PR bizness. Manipulatori savos sižetos sabiedrību uzruna tada pat intonacija un lietojot tadus pašus argumentus, kadus lietotu, uzrunajot mazu bērnu vai garīgi atpalikušu personu. Uzsverot cilvēku vajības un bezpalīdzību, un tūlīt piedavajot vienkaršu risinajumu. Jo vairak sabiedrība japiemuļķo, jo bērnišķīgaki argumenti jalieto. Šada suģestijas metode iedarbojas ta: personas, kuras tiek uzrunatas ar bērnišķīgiem argumentiem, tiecas šo bērna lomu pieņemt un atbilstoši reaģēt.

6.       stratēģija: "Jauzsver problēmas emocionalie aspekti, jaizvairas no kritiska prata argumentiem"

Izraisot emocionalu reakciju, cilvēkos atveras zemapziņas līmeņi, kuros var viegli iedēstīt idejas, bailes, vēlmes, iekari, šaubas, apmatību, pirmatnējos instinktos balstītus uzvedības modeļus. Kad iedarbinatas instinktīvas reakcijas, cilvēka atslēdzas spēja racionali analizēt un racionali rīkoties.

Šo stratēģiju bieži izmanto demagogi, manipulējot pūļa instinktus mītiņos un citos saietos. Labs piemērs tam bija 13. janvara demonstracija Rīga, kas pēkšņi parauga grautiņos. Arī patreiz eskalētaja diskusija par valsts valodas jautajumu abas puses izmanto tikai emocionalus argumentus. Līdz ar to nekada racionala diskusija un stavokļa apjēgšana lielakajai sabiedrības daļai, kura šos emocionalos argumentus pieņēmusi, nav iespējama.

7.  stratēģija: "Turi sabiedrību tumsonība, veicini pelēku viduvējību!"

Rūpējies, lai sabiedrība neparzinatu tas metodes un tehnoloģijas, kas tiek izmantotas tas kontrolei un paverdzinašanai. "Izglītības kvalitatei zemakajiem slaņiem jabūt tik zemai vai viduvējai, cik vien tas iespējams, lai zemakos slaņus no augstakajiem šķirtu neparvarama ignorances plaisa" (skat. 'Silent Weapons for Quiet Wars').

Lai šadu stavokli sasniegtu un uzturētu, Rietumu pasaulē pastav divas skolu sistēmas: elitara un visparēja. Visparēja obligata izglītība ražo patstavīgi domat nespējīgus funkcionalos analfabētus. Pēdējos 20 gados šada sistēma ieviesta arī Latvija. Skat. arī ASV pedagoga Džona Teilora Gatto gramatas un manu rakstu "Katra cilvēka snauž ģēnijs".

8.  stratēģija: "Mudini sabiedrību lepoties ar savu viduvējību"

Iedvesiet sabiedrībai, it sevišķi jauniešiem, ka būt stulbam, vulgaram un neizglītotam ir stilīgi.

9.  stratēģija: "Veicini vainas sajūtu"

Cilvēkiem jaiedveš, ka viņi paši vainojami par savam nelaimēm, jo nav bijuši pietiekami gudri, spējīgi, centīgi. Līdz ar to šie cilvēki nevis sacelsies pret netaisnīgu ekonomisko sistēmu, bet vainos sevi un dzīvos depresīva stavoklī. Savukart depresijas sekas ir aktivitates trūkums, bet bez aktivitates nebūs revolūcijas. Tieši šada depresīva sevis vainošanas stavoklī pašlaik iestrēgusi arī Latvijas sabiedrība.

Labs piemērs tam ir t.s. zviedru banku afēra Latvija. Skaidrs, ka lielaka Latvijas iedzīvotaju daļa vienkarši nebija informēta par gadu tūkstošos izstradatajam banku krapniecības shēmam. Par tam nemaca pat mūsu augstskolas. Tomēr bankas un arī valdība "treknajos gados" cilvēkus mudināja ņemt kredītus uzpūsta tirgus apstākļos, neizskaidrojot riskus un veselīgas kreditēšanas politikas principus. Kad krāpnieciskajā shēmā bija ievilināta pietiekama sabiedrības daļa un kredītu piramīda sabruka, baņķieri un politiķi sāka vainot šīs mērķtiecīgās krāpniecības upurus, kuri "paši vainīgi, ka ņēmuši, bet parāds ir jāmaksā". Patiesībā banku rīcība ir krimināla, bet politiķi ir šā nozieguma aktīvi līdzdalībnieki.

10. stratēģija: "Izproti cilvēkus labāk, nekā viņi izprot paši sevi"

Pateicoties zinātnes sasniegumiem, pēdējos 50 gados radusies milzīga zināšanu plaisa starp t.s. eliti un to apkalpojošiem tehnokrātiem, un parasto cilvēku sabiedrību. Izmantojot atklājumus bioloģijā, neirobioloģijā un praktiskajā psiholoģijā, "sistēma" ieguvusi izpratni par to, kā "darbojas" cilvēks gan fizioloģiski, gan psihiski. Lielā daļā gadījumu tas nozīmē, ka varas sistēma ieguvusi lielu varu pār cilvēkiem. Lielāku varu, nekā šie cilvēki paši pār sevi.

Materiāla sagatavošanā izmantots ASV lingvista, filozofa, kognitīvo zinātņu speciālista un sabiedriskā aktīvista profesora Noama Čomska līdzīga nosaukuma darbs.

2011. gada 9. decembris

Latvijai nepieciešama dekolonizācija un kooperācija

"Ekonomiska iespiešanās valstī rada tādu pašu efektu, kādu teritoriāla okupācija"

/ Vācu ģeopolitiķis Oto Mauls (Otto Maull)/

Kamēr Latvijai naidīgas aģentūras turpina eskalēt "valodu karus", tiek novērsta uzmanība no pastiprinātas Latvijas ekonomiskās un finanšu kolonizācijas. Svaigākais Latvijas uzņēmēju apkarošanas piemērs ir tikko notikušais t.s. Konkurences padomes policejiskais uzbrukums triju zemnieku piensaimniecības kooperatīvu izveidotajai kooperatīvu savienībai "Latvijas piens", kura iesākusi sava piena pārstrādes uzņēmuma celtniecību Jelgavā (skat. materiālu "Latvijas piens": KP apdraud turpmāko kooperatīvu veidošanos Latvijā").

Kooperatīvu savienība "Latvijas piens" bija iesākusi to, kas jau sen bija jādara Latvijas vietējiem uzņēmējiem apvienot spēkus, kooperēties, celt un ražot. Tas, protams, nepatīk tā saucamajiem ārvalstu investoriem, kuri faktiski okupējuši un monopolizējuši veselas Latvijas tautsaimniecības jomas un nekaunīgi parazitē uz Latvijas rēķina. Konkurences padome to, protams, izliekas neredzam, jo arī pati kalpo ārvalstu kolonizatoriem. Arī Latvijas iedzīvotāji šo lienošo un kluso Latvijas okupāciju neredz vai pat savā naivumā atbalsta, jo viņu emocijas tiek nepārtraukti bombardētas ar "mūžīgajiem jautājumiem": valoda, pilsonība, tautība, 1940. gada okupācija, Maskavas draudi utt. Tikai retais uzdrīkstas jauno okupāciju un kolonizāciju nosaukt īstajā vārdā, kā to dara, piemēram, Jānis Miežagrauds rakstā "Investoru īstais vārds ir interventi". Šis lienošās kolonizācijas process atgādina stāstu par vardes uzvārīšanu. Ja vardi iemet karstā ūdenī, tā sasprindzina visus spēkus un no katla izlec. Ja grib uzvārīt dzīvu vardi, tā jāieliek remdenā ūdenī un tad ūdens jāsilda lēni un pakāpeniski. Pēc šīs receptes tiek kolonizēta Latvija.

Kas aizliegts vērsim, tas atļauts Jupiteram

Atbildot uz jautājumiem, Konkurences padomes pārstāve piena kooperatīvam (kooperatīvu apvienības Latvijā aizliegtas ar likumu) pārmeta apvienošanos un vienošanos par piena cenu. Viņasprāt, kooperatīviem bija nevis jāapvienojas, bet citam ar citu jākonkurē. "Eksperti" nemaz nemulsina tas, ka kooperācijas pamata princips un būtība ir nevis konkurence, bet tieši sadarbība un vienošanās. Ne vien kooperatīva biedru vidū, bet arī pret klientiem ārpus kooperatīva. Šo principu sekmīgi izmanto skandināvu un Rietumeiropas kooperatīvi, kuri Latvijā ienāk nevis kā kooperatīvi, bet kā kolonizatori. Skandināvijas valstīs kooperācija ir ļoti attīstīta, un tieši šajā faktorā slēpjas šo uzņēmumu spēks. Nav dzirdēts, ka Latvijas Konkurences padome mēģinātu ierobežot Skandināvijas lielo kooperatīvu ekspansiju Latvijā, bet tikko apvienoties sāk vietējie ražotāji, tā konkurences padome tūlīt klāt, ar policijas atbalstu konfiscē dokumentus un sāk "izmeklēšanu", kura var ieilgt bezgalīgi. Tik ilgi, kamēr Latvijas kooperatoru iecerēto nišu aizņems ārzemnieki.

Lai arī ar lielu novēlošanos, vajadzību pēc kooperēšanās un vietējā tirgus aizsardzību sāk apzināties arī vietējie ražotāji. Tā Latvijas radio biznesa ziņās 9. decembrī plkst. 08:05 izskanēja ziņa, ka Latvijas Pārtikas uzņēmumu federācija nolēmusi turpmāk virzīt likumdošanas iniciatīvas, kuru mērķis ir vietējo ražotāju legālais protekcionisms. Tas izpaudīšoties valsts iepirkuma konkursu rīkošanas kārtībā, kuros priekšroka dodama Latvijas uzņēmumiem.

Nu tad beidzot! Lai gan uzreiz jānorāda uz divām interesantām niansēm. Pirmkārt, šo ziņu neizplatīja neviens cits masu mēdijs, pat pašas Pārtikas uzņēmumu federācijas mājas lapa, otrkārt, šo iniciatīvu nevirza vietējie pārtikas ražotāji, bet gan zviedriem piederošā AS "Aldaris", kuras valdes priekšsēde Ināra Šura vienlaikus ir arī Pārtikas uzņēmumu federācijas priekšsēdētāja. Tātad iniciatīva patiesībā nāk no t.s. ārvalstu investoriem, kuri grib sevi pasargāt no citiem ārvalstu investoriem.

Kāpēc Latvijā nav Latvijas uzņēmumu padomes?

Masu mēdiju atturība ir saprotama, jo arī lielākā daļa šo mēdiju patiesībā pieder ārzemniekiem, un to vietējiem izpildītājiem vēl nav ieslēgta zaļā gaisma šādu ideju popularizēšanai. To pašu var teikt par dažiem mēdijiem, kuri vēl pieder Latvijas pilsoņiem. Viņiem ideja par Latvijas ražotāju aizsardzību šķiet pārāk ķecerīga un nelojāla pret "mūsu Eiropas sabiedrotajiem". Tipisks latviešu pakalpiņu sindroms.

Drīz pēc "Maijpuķīšu revolūcijas" man bija gods uzrunāt NP Foods vadību. NP Foods ir vadības un attīstības uzņēmums, kurš administrē AS "Laima" un AS Gutta" darbību. Šie uzņēmumi atkal atgriezušies Latvijas uzņēmēju īpašumā.

Centos viņiem izskaidrot, ka akcija "oligarhu bēres" patiesībā ir uzbrukums visiem Latvijas uzņēmējiem un ražotājiem. Ja Latvijas uzņēmēji neapvienosies un neizstrādās kopīgu aizsardzības un attīstības stratēģiju, viņus aprīs pa vienam: sākot no AAA oligarhiem, beidzot ar visnabadzīgāko zemnieku. Signālu šim uzbrukumam 2007. gada 16. oktobrī savā bēdīgi slavenajā uzrunā LU deva ASV vēstniece Ketrīna Toda Beilija. Pie uzdevuma izpildes ķērās mums jau pazīstamie kolaboranti "Vienotība", Zatlers un VL, sarīkojot virkni krāsaino revolūciju un nodibinot "reformu un tiesiskuma" koalīciju.

Problēma ir tāda, ka Latvijas uzņēmēji ir neorganizēti un neaizsargāti. Tie cīnās tikai katrs par sevi un konkurē cits ar citu, kamēr t.s. ārvalstu investori ir organizēti, un tiem ir sava stratēģija, kuru tie diktē Latvijas valdībai. Faktiski Ārvalstu investoru padome ir kļuvusi par noteicošo Latvijas Ekonomikas ministrijas struktūru, kas pasūta Latvijas ekonomisko politiku. Apskatiet paši internetā, kā šī struktūra inkorporēta Ekonomikas ministrijas mājas lapā, bet tur neatradīsiet nevienu Latvijas uzņēmējus pārstāvošu struktūru.

Tāpēc es NP Foods vadību aicināju sazināties ar citiem Latvijas ražotājiem, organizēt kopēju forumu un darba grupas, izstrādāt kopīgu stratēģiju, nodibināt kopīgu mēdiju tīklu utt. Varbūt vainojamas manas pārliecināšanas spējas (to trūkums) vai pieredzes trūkums (nav pieredzes uzrunāt tādus forumus un gatavot efektīvas runas), bet šī ideja pagaidām pakārusies gaisā.

Iztēlosimies Latvijas valsti kā lielu akciju sabiedrību, kuru pārvalda akcionāri. Pēc dažādām aplēsēm, 80 līdz 85% Latvijas ekonomikas pieder t.s. ārvalstu investoriem, kuri ir labi organizēti un pilnīgi pārņēmuši galvenās jomas. Atlikušie 15 20% ekonomikas vēl pieder Latvijas valstij, pašvaldībām un privātiem vietējiem uzņēmējiem. Turklāt, vietējie uzņēmēji nav organizēti, neapzinās savas kopīgās intereses, bet valsts un pašvaldības danco pēc ārzemnieku stabules.

Ārzemnieki pārņēmuši visu banku sistēmu, kas regulē naudas plūsmas un nosmeļ no tām savu krējumu, kontrolē gandrīz visu tirdzniecību, kontrolē valsts monetāro politiku, kontrolē mēdijus un lielā mērā arī sakarus. Ārvalstu investoru intereses pārstāv arī starptautiskās organizācijas, kurām pakļāvusies Latvija: ES, SVF, PB, PTO, NATO u.c.

Latvijas uzņēmējiem nav pat savas balss. Ja viņi kaut ko vēlas teikt valdībai vai Latvijas sabiedrībai, viņiem jāiet ar cepuri rokās uz mēdijiem, kurus kontrolē ārvalstu investori. Latvijā nav neviena alternatīva mēdija, kas darbotos nacionālā līmenī! Un tie mēdiji, kuri vēl skaitās Latvijas kontrolē, klusē, jo ir atkarīgi no tā paša ārvalstu kapitāla reklāmas pasūtījumiem. Tāpēc arī pati Latvijas sabiedrība ir dezorientēta, nav nevienas nacionāla mēroga idejas, kas to vienotu. Risinājumus sabiedrība gaida no koloniālās administrācijas un partijām, kuras patiesībā pārstāv reālo Latvijas akcionāru intereses, manis minēto 85% intereses. Cilvēkiem kaut kā nepielec, ka mums vairs nav savas valdības, ka tā struktūra, kuru aiz inerces pieņemts uzskatīt par savu valdību, patiesībā apkalpo 85% kapitāla, kas pieder ārzemniekiem, un dara visu, lai ārvalstu kapitālam atdotu arī atlikušos 15% Latvijas.

Neviens koloniālisms nevar būt labs tautai

Es rakstu par lietām, kuras patiesībā mēs katrs labi zinām. Tikai ārvalstu kontrolēto mēdiju propaganda mums centusies iepotēt, ka ļauns bijis tikai padomju koloniālisms, bet atkarība no rietumvalstīm kaut kādā mistiskā veidā nāk mums par labu.

Nu ko, pastudējiet asiņaino koloniālisma vēsturi, pajautājiet atlikušajiem Amerikas indiāņiem, Āfrikas, Dienvidaustrumāzijas, Vidējo austrumu un Dienvidamerikas iedzīvotājiem, cik labs viņiem bijis Rietumu koloniālisms? Padomājiet un pacentieties izprast, kāpēc šīs tautas allaž cīnījušās par brīvību un neatkarību? Kāpēc arī tagad šī cīņa turpinās? Kāpēc tieši tagad, pēc gadu simtiem ilgušas līdzāspastāvēšanas un par spīti "Monro doktrīnai", Dienvidamerikas un Karību valstis nodibinājušas savienību, lai kopējiem spēkiem sevi aizsargātu no labā tēvoča Sema draudzīgajiem apkampieniem? Kāpēc arī rietumvalstu pilsētās nemitējas masveida protesti pret t.s. elites prettautisko politiku?

Tātad brīvības atslēga ir sadarbībā un kooperācijā. Nekalpot nelūgtiem svešiniekiem, kuri mums uzspiež savu kārtību, bet vienoties savā starpā. Latvijas iedzīvotājiem trūkst kooperācijas. Ja būs kooperācija un solidaritāte starp savējiem, būs arī līdzekļi savu organizāciju, mēdiju un institūciju dibināšanai. Būs līdzekļi savas valsts dekolonizācijai un vieglprātīgi izšķērdētās brīvības atgūšanai.

2011. gada 10. decembris

Pienācis laiks Trešajai Republikai!

Viens no "Maijpuķīšu revolūcijas" panākumiem bija portāla ManaBalss atklāšana. Doma bija šķietami laba -, ka katrs pilngadīgs pilsonis šajā portālā var ierosināt likumdošanas iniciatīvu, kura, ja saņems nepieciešamo reģistrēto un elektroniski autorizēto atbalstītāju skaitu (vismaz 10 000 balsis), tiks iesniegta izskatīšanai Saeimā. Lai arī ManaBalss iniciatīvas nav juridiski saistošas Saeimai (revolūcijas vadonis Zatlers par to aizmirsa parūpēties, jo viņam tas vairs nav aktuāli), tomēr šādu iniciatīvu netrūka, arī ļoti vērtīgu iniciatīvu. Bet nepieciešamo atbalstītāju skaitu savākušas tikai dažas, tai skaitā jaunākā atņemt mandātu Saeimas deputātam Nikolajam Kabanovam par Saeimas deputāta zvēresta laušanu.

Ar zvēresta laušanu acīmredzot domāta tā zvēresta daļa, kurā katrs deputāts apņemas "stiprināt latviešu valodu kā vienīgo valsts valodu". Kabanovs Centrālās vēlēšanu komisijas oficiāli (tātad likumīgi) izsludinātajā parakstu vākšanā bija parakstījies par otru valsts valodu un to godīgi atzinis visas sabiedrības priekšā. Pēc iniciatoru loģikas būtu jāatlaiž arī Centrālā Vēlēšanu komisija, kas šo parakstu vākšanas procedūru izsludināja, un tos, uz kuru lēmuma pamata tā tika izsludināta.

Var strīdēties, vai Kabanovam bijis apzināts nolūks vājināt latviešu valodu, bet pieņemsim, ka tiešām bija. Jautājums ir pavisam cits: kāpēc no zvēresta izrauta tikai viena neliela frāze un kāpēc tikpat stingras prasības par zvēresta turēšanu netiek piemērotas citiem deputātiem?

Lai par to tiktu skaidrībā, aplūkosim, kādu zvērestu pieņem Saeimas deputāts, uzņemoties savus pienākumus? Izlasīsim to uzmanīgi un vairākas reizes, mierīgi apdomāsim šā zvēresta būtību un galveno mērķi. Gan Satversmes burtu (zvērests ir Satversmes sastāvdaļa), gan garu.

„(..) Latvijas tautas priekšā zvēru (svinīgi solu) būt uzticīgs Latvijai, stiprināt tās suverenitāti un latviešu valodu kā vienīgo valsts valodu, aizstāvēt Latviju kā neatkarīgu un demokrātisku valsti, savus pienākumus pildīt godprātīgi un pēc labākās apziņas. Es apņemos ievērot Latvijas Satversmi un likumus."

Jauks un dižens zvērests, vai ne? Bet vai jūs varat nosaukt kaut vienu Saeimas deputātu, kurš kopš 1995. gada nebūtu šo svinīgo zvērestu lauzis, turklāt to darījis apzināti, mērķtiecīgi un atkārtoti, nepalaižot garām nevienu izdevību?

Es varētu nosaukt vienu vai divus deputātus, kuri pāris reizes ir mēģinājuši savu zvērestu tomēr turēt godā, piemēram, Visvaldis Lācis, kurš atturējās vai pat balsoja pret Lisabonas līguma ratifikāciju. Jo Lisabonas līgums (faktiski tā ir ES konstitūcija), kuru deputāti atbalstīja bez izlasīšanas un debatēm, nepārprotami ir vērsts pret Latvijas suverenitāti un nozīmē Latvijas suverenitātes atdošanu Briselei. Un Visvaldis Lācis vienīgais šo līgumu neatbalstīja. Turklāt tas no viņa puses bija tāds vienas reizes varoņdarbs tīrais donkihotisms dvēseles apskaidrības brīdī, jo visos citos gadījumos Lācis aktīvi piedalījās Briseles direktīvu iestrādāšanā Latvijas likumos.

Tātad varam droši apgalvot, ka absolūti visi Saeimas deputāti ir nepārtraukti un ilgstoši, mērķtiecīgi un sistemātiski vājinājuši Latvijas suverenitāti un līdz ar to arī latviešu valodu, ka viņi visi mērķtiecīgi un sistemātiski ir grāvuši Latviju kā neatkarīgu un demokrātisku valsti, ciniski un nekaunīgi uzspļaujot Latvijas Satversmei, kuras 2. pants nosaka, ka suverenā vara Latvijā pieder Latvijas tautai. Un ka viņi to darījuši ar iepriekšēju nodomu, jau pirms zvēresta došanas pilnībā apzinoties, ka savu deputāta zvērestu lauzīs ik dienas un pie katras izdevības, vēl un vēl, ka mīdīs to kājām, tirgos suverenitāti visās pasaules biržās, bet suverenās varas nesēju (tautu) iedzīs parādos, pārdos verdzībā, pakļaus genocīdam, izklīdinās pa visu pasauli, ciniski krāps, aplaupīs, dzīs trimdā un ņirgāsies. Vārdu sakot, nicinās un nīdēs, cik vien to spēs.

Un nu šī totālā, kolektīvā un sistēmiskā zvēresta laušana mūs likumsakarīgi novedusi līdz stāvoklim, kad ministri, frakciju un Saeimas priekšsēži smaidot tērzē par veidiem, kā bankrotā iedzīto Latviju ātrāk un dziļāk iedabūt centralizētā federācijā un pakļaut internacionālo baņķieru kliķes tiešai pārvaldei. Satversmes Aizsardzības biroju (SAB), kura darbiniekiem šādus pretvalstiskus sazvērniekus vajadzētu nekavējoši arestēt un nodot taisnīgai tiesai, vada vienas paplukušas lielvalsts armijas ģenerālis, kuram tikai pirms iecelšanas amatā piešķirta Latvijas pilsonība ārpus kārtas, t.i., apejot Latvijas likumus. Drošības policija, kuras pienākumos ir novērst politiskas un ekonomiskas diversijas pret Latvijas valsti, mierīgi saņem algu un smaidot laiski noskatās, kā Latvija tiek sistemātiski izlaupīta un izvazāta, kā tās vadītāji vienlaikus ir arī galvenie valsts grāvēji. Kas zin, varbūt viņi tūlīt pamodīsies, izlasot šo rakstu. Ne jau lai novērstu nelikumības, bet lai arestētu vai apklusinātu tādus atgādinātājus kā mani.

Lūk, pie kā noved zvēresta laušana un dubultstandarti. Bet mēs to sen vairs nejūtam, jo esam jau pieradināti un paši aktīvi piedalāmies sazvērestībā pret savu valsti. Nodevība un zvēresta laušana Latvijā ir kļuvusi par normu. Par to pat apbalvo, paaugstina dienestā un piešķir prēmijas, it sevišķi 18. novembra jubilejas svinībās. Nē, 18. novembris nav Eiropas Federācijas dibināšanas diena. 18. novembris kādreiz bija Latvijas neatkarības proklamēšanas diena.

Varbūt kāds tomēr ierosinās šā pretvalstiskā veidojuma, kas sevi dēvē par Saeimu, atlaišanu un tiesāšanu, un Satversmes darbības atjaunošanu Latvijā? Ja jau deputāti sistemātiski un apzināti lauž zvērestu, tad viņi paši sevi pasludinājuši ārpus likuma. Bez pārstāvniecības palikušajiem pilsoņiem steidzami jāsasauc Satversmes darbības atjaunošanas sapulce!

Atgadinu, ka pēc Satversmes 2. panta, suverena vara Latvija nepieder ne deputatiem, ne Briselei, bet gan tautai, t.i., mums visiem kopa. Suverēna vara nozīmē augstako varu valsts teritorija. Mēs varam brīvi izvēlēties vai nu pasīvi piedalīties šaja sazvērestība un to atbalstīt, vai tomēr aktīvi sakartot un celt savu valsti.

Ta ka Saeima faktiski jau sen atteikusies no jebkadas atbildības par Latvijas un tas iedzīvotaju nakotni, tad ir pilnīgi dabiski, ka arī mums nav ne mazaka pienakuma ar saviem nodokļiem uzturēt šo pretvalstisko un disfunkcionalo uzraudzības aparatu institucionalizēto vagaru, kas uzblīdis līdz astronomiski traģikomiskiem apmēriem, metodiski nožņaudz katru attīstības impulsu, bet pats katru gadu aprij vairak neka ceturto daļu budžeta. Salīdzinajumam var minēt, ka pat padomju perioda valsts aparats par saviem pilsoņiem tomēr rūpējas, planoja un vadīja tautsaimniecību, un sevis uzturēšanai patērēja tikai 8% ieņēmumu.

Tadējadi varam secinat, ka šis režīms ir bankrotējis gan saimnieciski, gan morali. Pienacis laiks Trešajai Republikai!

2011. gada 12. decembris

"Latviskas Latvijas" vīruss valsts stūrakmens vai kapakmens?

Ar ko beidzas "arabu pavasaris" šis twitter revolūciju serials bez skaidras vadības, bez jebkadiem mērķiem un programmas? Ar to, ka tika sagrautas vairak vai mazak suverēnas valstis un to vieta pašlaik tiek dibinati asiņaini koloniali režīmi, kuri savu pastavēšanu balsta uz ASV sabiedrotas Sauda Arabijas vahabītu laboratorijas sintezētas islama fundamentalisma versijas. Šo valstu resursi atkal tiek nodoti Rietumu korporaciju izlaupīšanai, tiek partraukti un sagrauti iesaktie attīstības projekti, valstīs ierodas SVF, PB un līdzīgas misijas, kuru mērķis ir šīs tautas atkal nospiest kolonialisma, neaprakstamas nabadzības un analfabētisma jūga. Šo valstu teritorijas tiek gatavotas līdz zobiem apbruņotas teroristu un diversantu vienības, kuras islama un Allaha varda palīdz Rietumu kolonizatoriem atkarot tas musulmaņu teritorijas un valstis, kuras vēl nav padevušas Jaunajai pasaules kartībai: pirmkart jau kristietības šūpuli Sīriju un nepakļavīgo Iranu, ka arī citas musulmaņu apdzīvotas teritorijas, vienlaikus destabilizējot arī valstis ar musulmaņu kopienam, ka Ķīnu un Krieviju.

Minētajai islama fundamentalisma versijai ir maz kopēja ar tradicionalo islamu un musulmaņu tautu interesēm. Līdz nepazīšanai vienkaršotu un sakropļotu islama versiju šie kolonizatoru pakalpiņi izmanto, lai sagrautu tradicionalo musulmaņu dzīvesveidu, iznīdētu islama civilizacijas saknes, vēsturisko kultūras mantojumu un socialas saites, lai no teritorijam izdzītu citu reliģiju kopienas (kristīgos koptus no Ēģiptes, Irakas un Sīrijas kristiešus), lai Allaha varda nogalinatu vai apklusinatu citadi domajošos musulmaņus, lai Rietumu kolonizatoru interesēs eksportētu revolūcijas, sava ceļa sagraujot neskaitamas valstis. Islama fundamentalisms kalpo ka apziņas vīruss un Rietumu kolonialisma instruments šariats kolonialisma kalpība. Tads ir šis ASV, Lielbritanijas un Francijas smadzeņu centros izstradatais pasaules paverdzinašanas projekts. Angļu valoda lasošie ar šā projekta detaļām var iepazīties James Corbett, Michel Chossudovsky, Mahdi Darius Nazemroaya, William Engdahl, Webster Tarpley un citos līdzīgos pētījumos, kuri atrodami internetā.

Kāpēc es rakstu sāku ar "arābu pavasari"? Tāpēc, ka Latvijā vērojami līdzīgi procesi. Protams, sekularizētajā Latvijas sabiedrībā nav iespējams reliģiskā fundamentālisma vīruss (kā, piemēram, evanģēlisko kristiešu fundamentālisms ASV), bet ir iespējams etniska fundamentālisma vīruss.

Tie, kuri 20 gadus to vien darījuši, kā iztirgojuši Latvijas nacionālās intereses un mūsu resursus, par šo nodevību no kolonizatoriem saņemot komisijas naudu un iedomātu starptautisku prestižu, nu ir nonākuši dilemmas priekšā. Latvija ir ievilināta nesamaksājamu parādu verdzībā, un nu ir jāpārdod pēdējais, kas vēl palicis no Latvijas valsts un sapņa par Latvijas valsti, kurā mēs paši būtu gan saimnieki, gan arāji. Nu šo nacionālās nodevības aktu vairs nav iespējams noslēpt un argumentēti attaisnot. Viss, kam 20 gadus esam ticējuši un cerējuši, izrādījies vien krāsaini ilūziju burbuļi un meli. Tuvojas Patiesības stunda.

Lai novērstu uzmanību no šās skaudrās realitātes un iegūtu laiku pēdējo Latvijas resursu izpārdošanai, režīmam kalpojošie dvēseļu inženieri un aģenti-provokatori palaiduši "latviskās Latvijas" ideoloģisko vīrusu islama fundamentālisma latvisko versiju.

Kāpēc es to nosaucu par apziņas vīrusu? Tāpēc, ka tas vismaz sākotnēji neprasa nekādu garīgo vai fizisko piepūli, radošo enerģiju vai atbildību. Viss, kas jādara, ir nemitīgi jāatkārto "latviskas Latvijas" mantra, vaina par katastrofālās politikas sekām bez domāšanas jāuzveļ cittautiešiem un jāmeklē nodevēji savā tautā. Nodevēji šajā primitīvajā shēmā ir tie, kas neiekļaujas mantras atkārtotāju vienbalsīgajā korī, tie, kuri ceļ trauksmi par Latvijas valsts mērķtiecīgo iznīcināšanu, atgādina par valsts un tautas interesēm un iespēju vēl arvien celt savu valsti. Visi, kas nepiekrīt režīma politikai (Latvijas izpārdošanai un iedzīvotāju izdzīšanai trimdā), tiek ērti ierakstīti Maskavas aģentu rindās. Tātad radīts neizsmeļams ienaidnieka tēls un nosprausta sarkanā līnija: "Kas nav ar mums, tas ir pret mums." Atliek vien veidot melnos sarakstus un no šiem traucējošajiem elementiem atbrīvoties.

Interesanti, ka lielākā daļa "latviskās Latvijas" sludinātāju internetā paši nav apguvuši latviešu valodu un savas mantras izplata kroplīgās frāzēs un kaut kādā noplicinātā jaunvalodā. Šīs digitalizētās "zelta jaunatnes" intelekta līmenis, ja par tādu var vispār runāt, neatbilst pat mūsu degradētās izglītības sistēmas 4. pamatskolas klases prasībām. Jo mantru jau var iemācīties pat papagailis.

Tātad latviešiem tiek piedāvāts nīst cittautiešus (internetā Gardas meitenes jau rēķina masveida deportācijām nepieciešamo vagonu skaitu), lamāt Maskavu un meklēt slēptos nodevējus savā vidū starp tuviniekiem, radiem un paziņām. Latviešiem novēlēts dzīvot savstarpējās aizdomās, šaubās un bailēs bailēs no pasludinātajiem ienaidniekiem un pašu inkvizīcijas jeb domu policijas. Par Latvijas valsts nākotni latviešiem nav jādomā, nav jākritizē koloniālās administrācijas politika, nav jāprotestē, nav jāorganizējas, nav jāsadarbojas, vispār nav jādomā. Latviešiem nav jāuztraucas par demogrāfisko katastrofu, masveida Latvijas cilvēku izbraukšanu, jaunatnes bezdarbu un atkarību epidēmiju, pēdējo uzņēmumu un zemes izpārdošanu, ārvalstu banku kriminālo reketu, SVF, Vašingtonas un Briseles diktātu un iesaistīšanu nebeidzamajos NATO karos. Latviešiem nekas nav jādara, lai atjaunotu Latvijas tautsaimniecību, sagatavotos nākamajam globālās depresijas vilnim, novērstu draudošo badu utt. Nekas nav jādara, tikai mehāniski jāatkārto mantra par "latvisku Latviju" un jāmaksā aizvien pieaugošie nodokļi ārvalstu kreditoriem. Tādi ir "latviskās Latvijas" vīrusa izplatītāju patiesie mērķi.

Neprasiet par "latviskas Latvijas" nākotnes vīziju, attīstības mērķiem un programmu. Tādas vienkārši nav, jo tā ir tikai mantra, apziņas vīruss un garīga terora ierocis, kuru ar laiku var izmantot arī fiziskam teroram pret tiem, kam vēl dārga Latvija un tās tauta.

Ir izgudrots arī otrs lozungs: "Latvijas valsts stūrakmens ir latviešu valoda". Bet ja valsts ir izpārdota un atdota citiem, vai šis stūrakmens nepārtop par kapakmeni?

Nenovērtēsim šo apziņas vīrusu par zemu. Vīrusiem ir īpašība izplatīties, vīrusi nes infekciju un nāvi. Apziņas vīrusi maina cilvēku uztveri un domāšanu. It sevišķi šis vīruss bīstams ilgus gadus muļķotā, propagandas apstrādātā, dezorientētā, aplaupītā, nabadzībā un izmisumā iedzītā sabiedrībā, kura nospiesta infantilas maģiskās apziņas līmenī, tāpēc ir atvērta primitīviem risinājumiem, vēlmju domāšanai un arī raganu medību vilinājumam.

Tas ir pavisam nopietni un nāvīgi bīstami! Esiet gatavi un stipriniet savu patriotisko imunitāti pret provokatoru izplatītiem vīrusiem. Alternatīva ir uzņemties aktīvu atbildību par Latvijas un tās tautas nākotni. Neviens cits mūsu vietā Latviju neglābs!

2011. gada 18. decembris

Bēdas tautai, kas dzīvo melos un realitātes noliegumā

Nesen mēdijos parādījās ziņa par BBC žurnālistu veidoto video sižetu, kurš informē par Latvijas saimniecisko, sociālo, demogrāfisko un kultūras pagrimumu pēc iestāšanās ES. Minēto video sižetu var noskatīties šeit. Manuprāt, šis sižets labi un līdzsvaroti atspoguļo Latvijas realitāti pēc mūsu valsts suverenitātes zaudēšanas un iekļaušanas ES (tieši iekļaušanu ES un globālo krīzi raidījuma vadītājs uzskata par vispārējā pagrimuma cēloņiem). Ja BBC žurnālisti vēlētos Latviju parādīt no vēl sliktākas puses, viņi izvēlētos nevis salīdzinoši pasargātās Cēsis, bet kādu pavisam depresīvu Latvijas reģionu, kurā jau likvidēta pilnīgi visa sociālā infrastruktūra. Neesmu BBC fans, taču šoreiz esmu šim mēdijam pateicīgs, ka tas pasauli informē par globalizācijas un suverenitātes likvidēšanas sekām kādreiz tik attīstītajā Baltijas reģionā pašā kādreiz plaukstošās Vidzemes sirdī.Ja mani kas šokē, tad tā ir Latvijas žurnālistu (amorālai varai kalpojošus žurnālistus ASV prognožu speciālists Džeralds Selente sauc par prestitūtām saīsināti no preses prostitūtām) un iedzīvotāju reakcija uz šo mūsu bēdīgās realitātes patieso un trāpīgo atspoguļojumu (skat. NRA materiālu Iedzīvotāji šokā par BBC kritiku Cēsīm). Tā vietā, lai vainotu un izvērtētu iepriekšējo gadu politiku, kas Latviju novedusi tik traģiskā stāvoklī, latvieši vaino BBC žurnālistus, kas šo realitāti talantīgi atspoguļojuši. Viņiem taču vieglāk būtu nointervēt Valdi Dombrovski vai līdzīgu pīlīšu pūtēju, kas stāstītu, "cik veiksmīgi Latvija pārvarējusi finanšu krīzi" un kā tā kalpo par paraugu citām internacionālo baņķieru izlaupītajām valstīm, bet no tālienes atbraukušie žurnālisti tomēr nevainojami pildīja savu misiju devās Latvijas iekšienē, lai atspoguļotu realitāti. Manuprāt, kaut kas nav kārtībā ar tiem, kas šo visiem redzamo realitāti noliedz un ļauj sevi manipulēt pīlīšu pūtējiem un Latvijas nacionālo interešu nodevējiem. Patiesībā BBC žurnālisti 100 sekunžu īsā sižetā talantīgi parādīja latviešu neaprakstāmo muļķību un traģēdiju: sākot ar negudro šampanieša dzeršanu un bērnišķīgo diešanu par godu Latvijas suverenitātes galīgai zaudēšanai 2004. gadā (faktiski suverenitāte tika ziedota un izšķiesta jau no 1991. gada) un beidzot ar drūmo realitāti pie sasistās siles: tukšajām Cēsu ielām, slēgtajām ražotnēm, slimnīcām, skolām, kultūras iestādēm, bankrotējušajiem veikaliem. Ja britu žurnālisti iebrauktu vēl dziļāk Latvijā, viņi atrastu vēl lielāku postu visas klasiskās valsts un tautas iziršanas un sociālās degradācijas pazīmes. Un uz šās kolektīvās šizofrēnijas un sabrukuma fona sašķeltu, strauji izmirstošu sabiedrību, kas verdziski atbalsta savus iznīcinātājus politikas līmenī un provokatoru izraisīto valodu karu, kura mērķis ir etniska konfrontācija starp tiem, kuri vēl no Latvijas nav aizbraukuši un ir kaut kā izdzīvojuši jau 20 gadus ilgušajā genocīdā.

Kas ir suverēna valsts?

Suverēna valsts ir noteiktas teritorijas iedzīvotāju kopēja, brīvi pausta griba patstāvīgi organizēt un savām interesēm atbilstoši iekārtot savu dzīvi, kopīgi celt, uzturēt, regulēt un attīstīt valsts politisko, saimniecisko, sociālo un kultūras infrastruktūru, kuras mērķis savukārt ir nodrošināt katra pilsoņa brīvu attīstību, tautas vairošanos un dzīves apstākļu nemitīgu uzlabošanu, optimālu (taisnīgu un ražīgu) sadarbību kopējo interešu labā. Valsts uztverama kā paplašināta ģimene, kurā kopējo mērķu sasniegšanai apvienojušies daudzi indivīdi, ģimenes, ciltis un citas kopienas, gādājot par racionālu sadarbību, solidaritāti un savstarpēju atbalstu. Suverenitāte nozīmē gribu un spēju valstij un katram tās loceklim svarīgus lēmumus pieņemt patstāvīgi, izejot no valsts nacionālajām interesēm. Suverenitāte (burtiskā tulkojumā augstākā vara valstī) nenozīmē izolacionismu, bet gan patstāvību, pieņemot lēmumus, tai skaitā lēmumus par starptautisku sadarbību uz līdztiesīgiem, partnerībā, savstarpējā cieņā un izdevīgumā balstītiem principiem. Šāda starptautiska sadarbība iespējama tikai starp suverenām valstīm, suverenitāte ir šādas sadarbības priekšnoteikums. Ja viena puse nav suverēna, tad tādu sadarbību sauc citiem vārdiem, piemēram, koloniālisms, imperiālisms, tautu pakļaušana, paverdzināšana, aplaupīšana vai citāda izmantošana savtīgiem, netaisnīgiem mērķiem.Suverenā vara Latvijā pēc Satversmes pieder Latvijas tautai. Citiem vārdiem tas nozīmē, ka augstākā vara un galīgais (pēdējais) vārds katra lēmuma pieņemšanā pieder valsts iedzīvotājiem vai pilsoņiem, t.i., tautai. Tātad valsts pamats ir valsts infrastruktūra, kas veidota un tiek uzturēta atbilstoši Latvijas nacionālajām interesēm un tautas suverenajai gribai.

Starpetniska konfrontācija latviešu valodas mūžu tikai saīsinās

Kāda vieta šajā valsts shēmā ir valodai? Valoda ir svarīgs savstarpējas sazināšanās, informācijas iegūšanas un apmaiņas, kā arī savas gribas izteikšanas un citu gribas uzklausīšanas līdzeklis. Valoda ir ļoti svarīga kultūras infrastruktūras sastāvdaļa, it sevišķi modernajā tehnoloģiju laikmetā, kurš diktē standartizāciju un vienotus terminus. Tā kā vēsturiski Eiropā bijušas neskaitāmas valodas un dialekti, veidojoties suverenām valstīm, visur tika panākta vienošanās par katrā valstī oficiāli lietojamo valodu vai vairākām valodām. Ne Eiropā, ne Āzijā nav etniski viendabīgu nāciju, tāpēc vienošanās par kopīgu oficiālās valodas lietošanu nekur nav bijusi viegla, bieži bijusi saistīta ar lielāku vai mazāku uzspiešanu vai kompromisiem. Nekur nāciju neveido kāda viena etniska grupa, nācija ir augstāks jēdziens par etnisku grupu.Risinājumi bijuši ļoti dažādi, piemēram, mūsdienās tik ietekmīgā angļu valoda vispār ir daudzslāņains un gadsimtiem ildzis dažādu valodu sintēzes mākslīgs rezultāts. Ne tikai Īrijas īri, bet arī Anglijas velsieši, skoti, Francijas gaskoņi un neskaitāmas citas etniskās grupas vispār pazaudējušas savu valodu. Vairākas Vācijas zemes savu valodu zaudējušas pavisam nesen (Vācija ir salīdzinoši jauna valsts, kas tikai XIX gadsimtā apvienojās), šo valodu vai dialektu pēdējie lietotāji atrodami vien dažās salīdzinoši izolētās nomalēs. Valodas zudušas arī Latvijas teritorijā, piemēram, seno Latvijas pamatiedzīvotāju lībiešu valodu pazīst vairs tikai daži cilvēki. Līdzīga izzušana draud arī citām Latvijas vietējām valodām. Plaukstošā un demokrātiskā Šveice pieņēmusi četras līdztiesīgas oficiālās valodas un šo stāvokli prot sekmīgi izmantot savās interesēs. Viena no lielākajām pasaules valstīm Indija par valsts valodu izvēlējusies nevis kādu no daudzajām Indijas subkontinenta reģionālajām valodām, bet mākslīgi veidoto angļu valodu, vienlaikus neliedzot arī vietējo zemju valodas. Arī tas nebija viegls lēmums, jo Indija ir bijusī Anglijas kolonija, tāpēc daudziem angļu valoda saistījās ar koloniālo pagātni. Līdzīgs, bet ne identisks valodas risinājums pastāvēja arī PSRS. Oficiālā valoda bija krievu, bet krievi bija skaitliski lielākā PSRS tauta, tāpēc citas PSRS tautas šādu risinājumu varēja uzskatīt par izdevīgu krieviem un diskriminējošu sev. Indija no šādas PSRS kļūdas izvairījās.Tātad valoda ir svarīgs valsts infrastruktūras elements, bet tas ir tikai viens no daudziem valsts dzīves faktoriem, kuru savukārt nosaka neskaitāmi citi faktori.Vai valsts valodu var noteikt voluntāri, ar ierakstu Satversmē?Iedomāsimies, kas notiktu, ja mēs aiz cieņas pret senākajiem Latvijas pamatiedzīvotājiem, kuru pēcteči ar pilnām tiesībām latviešus varētu saukt par okupantiem, par valsts valodu pasludinātu lībiešu valodu? Protams, nekas labs no tādas cēlas ieceres nesanāktu. Lai arī daudzu Latvijas iedzīvotāju dzīslās rit lībiešu asinis, bet savu valodu šie cilvēki jau sen ir pazaudējuši.Ja būtu iespējas izanalizēt katra latvieša (kam tā rakstīts pasē) etnisko izcelsmi, tad atklātos, ka tīrasiņu latviešu nemaz nav. Lai gan sevi uzskatām par latviešiem, mūsu dzīslās rit visdažādāko Eiropas un pat Āzijas tautu asinis, piemēram, Latvijā savulaik tika nometināti daudzi turku gūstekņi, bet karagājienos Latvijas teritorijā piedalījās arī tatāri un citas tālas tautas. Tie, kurus mēs tagad uzskatām par latviešiem, patiesībā ir daudzu tautu vēsturiskas sajaukšanās un asimilācijas produkts, kas izvēlējies vai pieņēmis latviešu tautību. Tas bija gadsimtiem ilgstošs process. Arī svaigākie iebraucēji Latvijā nav tikai no PSRS laikiem. Tūkstošiem viesstrādnieku, pārsvarā poļi un lietuvieši, Latvijā iebrauca un palika jau Ulmaņa laikos. Iebrauca tāpēc, ka Latvija bija nodrošinājusi tautas augšanai nepieciešamo infrastruktūru, bet latviešiem pašiem dažādu iemeslu dēļ bija zema dzimstība. Tā ir nenovēršama vēstures likumsakarība: ja kāda tauta nerūpējas par savu vairošanos, tās teritoriju pakāpeniski sāk apdzīvot citas tautas.Tātad saziņas valodas lietošanu nosaka ne tik daudz ieraksts Satversmē (ieraksts par latviešu valodu kā Latvijas valsts valodu parādījās pavisam nesen, sākotnējā 1922. gada Satversmes redakcijā tā nebija), kā tautas pieaugumam un attīstībai nepieciešamā infrastruktūra vai tās trūkums, kā arī tautas griba vairoties un pastāvēt vai tās trūkums.Tā kā pēdējo 20 gadu politika tautas dzīvei nepieciešamo infrastruktūru Latvijā ir iznīcinājusi un latvieši masveidīgi izmirst un izbrauc, tad latviešu valodai Latvijā nav nākotnes. Neatkarīgi no tā, kā 18. februārī nobalsos Latvijas pilsoņi. Pat latviešu skolās latviešu valodai nav prestiža, jo bērnus taču gatavo aizbraukšanai no Latvijas. Nākotnes Latvijā nav arī krievu valodai, jo krievi Latvijā izmirst vēl straujāk nekā latvieši, turklāt krievi strauji izmirst arī pašā Krievijā. Nav tālu laiks, kad krievi būs minoritāte arī Krievijas teritorijā. Tas apliecina, cik muļķīgas un tuvredzīgas ir pašreiz uzvirmojušās kaislības par valsts valodu. Ja šīs kaislības novedīs pie vardarbīgas starpetniskas konfrontācijas (tātad arī dzīvā spēka upuriem un pastiprinātas aizbraukšanas vai došanās bēgļu gaitās), latviešu un krievu valodu mūžs Latvijas teritorijā tiks vēl vairāk saīsināts.

Latviešu alkaida

Latviešu valoda nav tik bagāta, lai trāpīgi raksturotu tos provokatorus, kuri nu jau gadiem mērķtiecīgi provocē etnisku konfrontāciju Latvijā. Lai krievi paši tiek skaidrībā par saviem kūdītājiem, bet es mēģināšu raksturot nosacīti latvisko kūdītāju pusi, kuru patlaban simbolizē un iemieso apvienība VL!, bet nedaudz klusāk atbalsta arī citas "latviskās" partijas. Manuprāt, tie ir psihiski slimi vai naidīgas propagandas nozombēti izdzimteņi, kuriem pilnīgi sveša valstiskās atbildības apziņa un vienaldzīga savas tautas nākotne, bet kuri labprāt iesaistās destruktīvās ārvalstu slepeno dienestu operācijās. Presē daudz rakstīts par Raivi Dzintaru un Imantu Parādnieku, taču, manuprāt, visspilgtāk VL! pretvalstisko un necilvēcisko būtību atklāti pauž tādi VL! gariņi kā Jānis Dombrava un Ritvars Eglājs. Viņi pavisam atklāti pauž prieku par Latvijas izmiršanu un depopulāciju, savās slimajās smadzenēs izrēķinājuši, ka latvieši, lūk, izmirstot lēnāk par citām etniskām grupām, līdz ar to, paātrinoties izmiršanai, Latvija paliekot latviskāka. Viņuprāt, jo straujāk izmirst Latvija, jo tā kļūst latviskāka (aizmirstot, ka izmirusi teritorija tukša nepaliektajā ieplūst citas tautas). Lūk, atbilstoši materiāli internetā: Latviešu skaits pieaug latviskā vidē; Latvijas stiprība: 60,36%. Un te vēl viens Eglāja meistardarbs: "Izmērīts Saeimas deputātu latviskums". Līdz tādiem murgiem pat Hitlers neaizdomājās.Pavisam nesen Jānis Dombrava divvalodības aizstāvjus (simtus tūkstošus cilvēku, kas parakstījušies par referendumu) faktiski nosauca par noziedzniekiem. Protams, raksts noformēts tā, lai apgrūtinātu krimināllietas ierosināšanu, bet tieši tāda ir vēsts, ko Dombrava publiski sūtījis krievvalodīgajiem (skat. materiālu Noziedznieki atbalsta divvalodību un tā krievisko atreferējumu krievu Delfi: Домбрава: референдум поддерживают преступники), un tā nepaliks bez atbilstošas reakcijas. Viņiem žurnālā Playboy savdabīgi piebalso no rietumiem iebraukušais provokators Krišjānis Kariņš (skat. materiālu Iesniegums par Kariņa izteikumiem nodots Drošības policijai). Lūk, ar tādiem rakstiem tiek bruģēts ceļš uz vardarbīgu starpetnisku konfrontāciju un ārvalstu militāru iesaistīšanu izprovocētā konflikta nomierināšanā.Atgādināšu, ka valodu karus

Latvijā iesāka tieši VL! (skat. manu rakstu "VL! ir latviešiem naidīga organizācija"), un tieši VL! mērķtiecīgi veic iesāktā konflikta turpmāku eskalāciju, piemēram, savācot 30 Saeimas deputātu parakstus par jau izsludinātā referenduma atcelšanu (skat. materiālu Ideja par divvalodības referenduma apturēšanu rada plaisu koalīcijā). Padomājiet paši, kā tas radikalizēs krievvalodīgos, ja tiem liegs izteikties jau izsludinātajā referendumā? Faktiski VL! mērķtiecīgi rūpējas par V. Lindermaņa un līdzīgu krievvalodīgo kūdītāju ietekmes pieaugumu krievvalodīgo vidē. Reakcija nebija ilgi jāgaida. Lūk, jau nākamā krievvalodīgo iniciatīva: Vāc parakstus pilsonības piešķiršanai visiem nepilsoņiem Latvijā. Protams, arī vecas muļķības, kā pilsonības liegšana tik lielai iedzīvotāju daļai, ar laiku nenovēršami atspēlējas. Bet ilustrācija ir par to, kā provokatori visās valstīs sadarbojas, lai izraisītu starpetniskas vai starpreliģiskas konfrontācijas. Tieši tāpēc VL! spici esmu salīdzinājis ar radikālo musulmaņu organizāciju Alkaida. Alkaida tēlo musulmaņu patriotus, bet faktiski kalpo ASV specdienestiem un kara kurinātājiem. Nesen Lībijā iefiltrētie Alkaidas aktīvisti panāca plaukstošās Lībijas iebombardēšanu akmens laikmetā un pilsoņu karu. Tieši to pašu Latvijā grib panākt VL!.

Latvija iznīcināta ar pašu latviešu aktīvu un ilgstošu atbalstu

Rakstu iesāku ar latviešu vēlmi dzīvot realitātes noliegumā, politiķu un PR speciālistu radītajos mītos, melos, liekulībā un provokācijās. Faktiski Latvijas nemaz nav bijis tā uzreiz atteicās no savas suverenitātes, un mēs tikai tēlojām neatkarīgu valsti, eksistējām vēlmju domāšanas ilūzijās.Valodu kari un citas nesaskaņas ir tikai likumsakarīgas valsts iziršanas un bojāejas izpausmes. Kad valsts mirst, aktivizējas maitasputni un dažādi marodieri, kas cer iedzīvoties vai uzdienēties uz citu nelaimes rēķina.Tieši tā notiek valsts bojāeja. Kad valsts infrastruktūras demontāža sasniegusi kritisko masu, turpmākais sairums notiek automātiski un arvien pieaugošā ātrumā. Nu jau esam pieraduši, kā plānveidīgi slēdz skolas, pasta nodaļas, autobusu maršrutus, ražotnes, slimnīcas, bibliotēkas un pārējo infrastruktūru, kā likvidē darbavietas un sabrūk ceļi, kā ik pēc mēnešiem atkal griež budžetu, un viss vērtīgais tiek izpārdots ārzemniekiem, kamēr pašu cilvēki, it sevišķi jaunatne, no Latvijas aizbrauc, lai iekļautos globālajā lētā darbaspēka tirgū (modernā verdzības forma). Tā tas turpināsies, līdz vienā bēdīgi skaistā dienā lavīnveidīgi sabruks viss, kas vēl palicis un kaut kā funkcionē. No Latvijas paliks vien ģeogrāfisks un administratīvs nosaukums, bet saimniekos un dzīvos šeit citi. Bet kā šis valsts sabrukums sākās? Mantojumā no PSRS pirms 20 gadiem mēs taču saņēmām attīstītu un funkcionējošu valsti, kas bija pilnīgi brīva no parādiem!Latvijas demontāžas plāni tika izstrādāti Rietumos un kopumā šo valsts suverenitātes likvidēšanas un kolonizācijas plānu pasaulē sauc par "Vašingtonas konsensu". Par šo plānu konkrētāk esmu rakstījis citos savos rakstos un grāmatās.Latvija šos 20 gadus ir bijusi pīlīšu pūtēju un tiem paklausīgu muļķu zeme. Tie, kas sevi uzskata par politiķiem vai citiem sabiedriskās domas veidotājiem, latviešiem iestāstīja, ka valsts var plaukt bez savas ražošanas un jebkādiem attīstības mērķiem vai plāna, ka valsts resursi jāprivatizē un jāpārdod ārzemniekiem, ka jāveic Amerikas smadzeņu centros izstrādātas valsts demontāžas reformas, ka valstij nav jāiejaucas ekonomikā, nedz jāatbild par savu pilsoņu labklājību vai sociālo taisnīgumu, ka mums jādzīvo nevis solidaritātē un sadarbībā, bet savstarpējā konkurencē, kurā stiprākais un viltīgākais aprij vai nožņaudz vājāko un godprātīgāko. Mēs visus šos gadus dzīvojam ačgārnā vērtību sistēmā un absolūti amorālā iekārtā. No vienas afēras līdz otrai, un tā bez gala un mēra.Atgādināšu, ka latvieši visas šīs aplamības ir gadiem pieņēmuši un ar apbrīnojamu konsekvenci vadošajos valsts amatos atbalstījuši minētos pīlīšu pūtējus un svešzemju imperiālistu kalpus.Gan latvieši, gan krievi ir gļēvi un pasīvi noraudzījušies, kā tiek demontēta viņu valsts Latvija, bet tagad vēl ļauj sevi sarīdīt starpetniskai konfrontācijai. Ak jā, vēl jau Amerikas impērijas iesāktais pasaules karš, kurā bez iztikas palikušie latvieši un cittautieši varēs iesaistīties kā NATO lielgabalgaļa un citu tautu paverdzinātāji. Degradācijai, ja tā pārņēmusi sabiedrību, nav robežu!Latvijā nav nevienas organizācijas, kura sabiedrību kaut mēģinātu modināt un vienot Latvijas suverenitātes atjaunošanai un valsts attīstībai, bet ir ļoti daudz organizāciju, kuras dzīvo no ārvalstu grantiem, konsekventi drupina Latvijas suverenitāti, iztirgo Latvijas resursus, svētku datumos imitē neatkarīgu valsti, cits citu apbalvodami par savas valsts nodevību, bet tagad sākušas sarīdīt un naidot vēl izdzīvojušos Latvijas iedzīvotājus.Ne latvieši, ne krievi nav gatavi ne pirkstiņu pakustināt savas nākotnes un valsts labā.Atvainojiet, bet tādā situācijā man vairs nav ko teikt. Pret masveida muļķību un kolektīvu šizofrēniju vienkārši nolaižas rokas. Lūgsim Dievu, lai Tas mums atgriež saprātu, taisnīguma un goda apziņu, sirdsapziņu, dzīvotgribu un tai nepieciešamo dūšu! Kamēr vēl eksistējam, paliek vismaz teorētiska cerība, ka kādu dienu no šā hipnotiskā murga tomēr pamodīsimies.

2012. gada 14. janvāris

Destabilizācijas un apvērsumu tehnoloģiju evolūcija

1953. gadā demokrātiski ievēlētais Irānas vadītājs Muhameds Mosadeks sāka īstenot pirms vēlēšanām apsolīto Irānas tautsaimniecības un it sevišķi naftas industrijas nacionalizāciju, lai šo industriju peļņa paliktu Irānā un kalpotu tautas attīstībai. Lielbritānija, kuras naftas kompānija Anglo-Iranian Oil Company (tagad British Petroleum) bija sagrābusi Irānas naftas ieguvi, bija zaudējusi savu kādreizējo varenību, tāpēc Mosadeka gāšanai Irānā tika iesūtīta dāsni finansēta ASV CIP operatoru grupa Kermita Rūzvelta vadībā. Rūzvelts sadarbībā ar atbilstošiem britu slepenajiem dienestiem uzpirka Irānas armijas ģenerāli Fazlollah Zahedi un izveidoja plašu aģentūras tīklu, kas tēloja komunistus vai Mosadeka drošības dienestu aģentus. Viņi veica vairākus terora aktus pret musulmaņu objektiem. Uzpirktā prese šos terora aktus pierakstīja Mosadeka režīmam. Sākās ielu nekārtības radikālu islamistu vadībā. Nemieru rezultātā pie varas nonāca britu un amerikāņu ieliktenis šahs Muhameds Reza Pahlavi, kurš apturēja Irānas naftas industrijas nacionalizāciju un Irānā nodibināja proamerikānisku diktatūru. Šo apvērsuma metodi, kuru Džeimss Korberts (James Corbett) nosaucis par Destabilization 1.0, ASV vēlāk veiksmīgi izmantoja daudzu valstu destabilizācijai un proamerikānisku diktatūru iedibināšanai Dienvidamerikā un citos pasaules reģionos. Taču šai metodei bija arī lieli trūkumi, jo CIP ir oficiāla ASV valdības institūcija, kuru finansē un daļēji kontrolē ASV Kongress. Vairākas CIP diversijas tika atmaskotas un sagadaja diplomatiskas neērtības ASV valdībai. Tapēc turpmak valstu destabilizacijai un kolonizacijai vairak tika izmantotas tadas starptautiskas institūcijas ka SVF un PB, kuras skaitījas starptautiskas, bet kuras faktiski kontrolēja ASV valdība un tas Rietumu sabiedrotie.

Destabilization 1.1 jeb globālo institūciju diktāts

Šī metode tika un arvien tiek izmantota Trešas pasaules valstu destabilizacijai un ievilinašanai paradu atkarība. Mērķis paliek iepriekšējais valstu suverenitates likvidacija un kolonizacija Rietumu korporaciju interesēs. Metode balstas uz korumpējamas valdības uzpirkšanu. Piemēram, Pasaules Banka piedava finansēt lielu attīstības projektu, kura ietvaros 10% finansējuma paliek līguma parakstītajam (diktatoram vai korumpētai valdībai) ka komisijas nauda. Finansējums tiek dots ar noteikumiem, kas gada par to, lai kreditējama valsts nekad nebūtu spējīga aizņēmumu atmaksat. Otraja dramas cēliena paradas SVF misionari, kuri piedava jaunu aizdevumu, bet ar vēl nelabvēlīgakiem noteikumiem: privatizacija, netraucēta arvalstu kapitala kustība, socialo izdevumu samazinašana, tirgus liberalizacija un deregulacija, monetarais režīms utt. Šī noteikumu pakete, kas tiek saukta par "Vašingtonas konsensu" regulē apmēram 111 ekonomiskos un finansialos parametrus, kas valsti atver Rietumu korporaciju izlaupīšanai un ekspluatacijai, noved aizvien lielaka atkarība, parados, sociala polarizacija un nabadzība. Arī šī programma tika plaši izmantota daudzas valstīs, sakot no Jamaikas, Čīles un Mjanmaras, beidzot ar Zimbabvi un jaunajam postkomunisma valstīm. Arī šī destabilizacijas metode vajadzības gadījuma paredz režīma maiņu, ko īsteno, izraisot t.s. SVF dumpjus.Šo destabilizacijas metodi pasaulei 2001. gada izklastīja Pasaules bankas galvenais ekonomists un Nobela prēmijas laureats Džozefs Stiglics (Joseph Stiglitz), kuru par šo drosmīgo soli atbrīvoja no amata. Vēl detalizētak šo metodi atmaskoja ša procesa aktīvs dalībnieks Džons Perkinss (John Perkins), kura gramata "Ekonomiska slepkavas grēksūdze" partulkota arī latviešu valoda.

Destabilization 1.2 jeb krāsainās revolūcijas

Lai arī iepriekš aprakstīta metode izradījas ļoti efektīva, jo likvidēja daudzu valstu suverenitati un tas atvēra Rietumu korporaciju izlaupīšanai, pēc minētajiem atmaskošanas gadījumiem globalas ģeopolitikas arhitektiem nacas meklēt aizvien jaunas demokratiski ievēlētu valdību gašanas vai ietekmēšanas metodes. Destabilization 1.2 metode paredz CIP un citu slepeno dienestu funkcijas deleģēt "nevalstiskam organizacijam" ar neitraliem vai pat cēli skanošiem nosaukumiem, piemēram, "Atklatas sabiedrības institūts" un citas Dž. Sorosa fonda finansētas institūcijas, "Brīvības nams", "Nacionalais davinajums demokratijai" (Open Society Institute, Freedom House, the National Endowment for Democracy). Līdzīgi ka ASV militaristi savu mērķu sasniegšanai izmanto privatas militaro kontraktoru firmas, piemēram, Blackwater, ta arī šaja gadījuma CIP savu mērķu sasniegšanai izmanto šķietami sabiedriskas organizacijas. Šīs organizacijas demokratijas, tiesiskuma un cilvēktiesību varda atver savas filiales upurvalstīs, kur sak finansēt, apmacīt, veidot un mobilizēt opozicionaras kustības, atbalstīt opozicionaras partijas un nevalstiskas organizacijas. Šo organizaciju vajadzībam izstradatas "nevardarbīgas revolūcijas" rokasgramatas, kuras balstas uz Alberta Einšteina institūta vadītaja Džīna Šarpa (Gene Sharp) iestradēm. Šīs instrukcijas pārtulkotas daudzās valodās un pielāgotas katras kultūras īpatnībām. Finanšu oligarha Džordža Sorosa finansētas "nevardarbīgās revolūcijas" sekmīgi īstenotas daudzās valstīs: Ukrainā, Serbijā, Grūzijā, Kirģīzijā u.c. Parasti šīs revolucionārās kustības mobilizācijai izmanto noteiktas krāsas pazīšanās simbolus, tāpēc tās iesauktas par krāsainajām revolūcijām.Tomēr arī šo destabilizācijas un režīma maiņas metode ir vairākkārt atmaskota, uzrādot šo kustību saiknes ar rietumvalstu dienestiem. Vairākās valstīs, piemēram, Moldovā un Baltkrievijā, krāsainās revolūcijas tika laikus atmaskotas un cieta neveiksmi. Arī Grūzijā, reaģējot uz Saakašvilli apvērsumu un diktatūru, izveidojusies spēcīga anti-Sorosa kustība.

Destabilization 2.0 jeb twitter revolūcijas

Šī metode ir Destabilization 1.2 atvasinājums. Jauninājums tāds, ka protesta mobilizācijai tiek izmantoti t.s. sociālie tīkli internetā, it īpaši Twitter un Facebook tīkli, kā arī nacionālie sociāli tīkli. Liels uzsvars tiek likts uz dezinformāciju un viltojumiem, kurus izplata globālie korporatīvie mēdiji, piemēram, protesta ainas Lībija tika filmētas Indijā un Katarā, protesta ainās Maskavā vērīga acs pamana palmas kokus, protesta dalībnieki Sīrijā parādīti vasarīgā apģērbā, lai gan pašlaik Sīrijā ir ziema, Sīrijas prezidenta Asada atbalstītāji tiek parādīti kā pret Asadu vērsti protestētāji utt. Interesanti, ka šo destabilizācijas metodi pirmo reizi izmantoja 2009. gadā un atkal Irānā prezidenta vēlēšanu laikā. Vēlēšanu rezultāti vēl nebija saskaitīti, bet jau opozīcijas līderis Mir-Huseins Musavi paziņoja par savu pārliecinošu uzvaru un piedraudēja, ka jebkuri citi rezultāti tiks apstrīdēti. Rietumu mēdiji kā pēc komandas sacentās cits ar citu Irānas prezidenta Ahmadenidžada nomelnošanā. Melu izplatīšanā, šķiet, uzvarēja BBC, kura Ahmadenidžada atbalstītāju demonstrāciju attēloja kā opozīcijas protesta demonstrāciju (šo viltojumu atsaucot krietni vēlāk). Internetu pēkšņi pārpludināja 30 tūkstoši "tvītu" par tautas sacelšanos. Lielākā daļa bija angļu valodā, un tos raidīja svaigi reģistrēti lietotāji ar identiskiem profiliem. YouTube apgādāja pasauli ar hipersaiti uz "pēdējiem notikumiem Irānā". Par laimi, Irānas demokrātiski ievēlētajai valdībai izdevās šo spiedienu pārvarēt un noturēties. Praksē valstu destabilizācijai un valdību gāšanai tiek izmantoti visu uzskaitīto metožu elementi.Pašlaik līdzīga destabilizācijas metode tiek izmantota Krievijā. Pagaidām neveiksmīgi, bet nākamais raunds gaidāms jau martā, kad Krievijā paredzētas prezidenta vēlēšanas. Starp citu, pat Krievijas "demokrātiskā" telekanāla "Lietus" (Дождь) fani, balsojot par gada cilvēku, atbalstīja nevis ASV skoloto Krievijas "demokrātu" elku Alekseju Navaļniju, bet Lībijas varoni Muamaru Kadafi. Šīs metodes variantu pagājušajā pavasarī varējām vērot arī Latvijā, t.s. "Maijpuķīšu revolūcijas" un "Oligarhu bēru" laikā. Galvenie aktīvisti atkal bija dažādu Sorosa finansētu organizāciju stipendiāti. Arī Draugos LV tika sacelta histērija pret "oligarhiem" un par prezidentu Zatleru. Sauklis "Zatlers ir mūsu prezidents" savāca desmitiem, ja ne simtiem tūkstošus atbalstītāju. Interesanti, kur šie Zatlera atbalstītāji palikuši tagad un ko viņi tagad domā par savu tā brīža elku Zatleru?Starp citu, Zatlera revolūcija Latvijā uzvarēja un tagad mēs dzīvojam "tiesiskuma un reformu" ērā, lai gan pat "revolūcijas" organizētāji nespēj sakarīgi izskaidrot, par kādu tiesiskumu un kādām reformām vispār bija runa, un kādi bija "revolucionāru" patiesie mērķi?

Destabilizācijas metožu klasifikāciju aizņēmos no Japānā dzīvojošā ASV analītiķa

Džeimsa Korbeta materiāla, kas lasāms šeit: http://www.corbettreport.com/articles/20090623_destabilization.htm Manu rakstu "Krāsaino revolūciju anatomija" var sameklēt internetā. 2012. gada 19. janvāris

Politiķis domā par nākamajām vēlēšanām, valstsvīrs par nākamajām paaudzēm

Brīvdienās noskatījos Krievijas dokumentālo filmu sēriju 7 daļās "PSRS: impērijas krahs". Galvenais secinājums, manuprāt, PSRS sagrāva pati Maskavā koncentrētā kompartijas nomenklatūra. Filmā atspoguļoti procesi vairākās PSRS republikās, bet Latvija nav pat minēta. Tas neglaimo "dziesmotās revolūcijas" arhitektiem Latvijā un tiem, kuri jau vēlāk pieteicās pie "baļķa nešanas", bet atspoguļo patiesību: Latvija bija tik ārkārtīgi lojāla Maskavas ortodoksālajai (ļeņiniski staļiniskajai) līnijai, ka ne tikai krietni atpalika no tiem pārbūves procesiem, kuri vārījās pašā Maskavā un citos PSRS reģionos, bet tiem aktīvi pretojās. Lai arī Latvijā organizētu "Tautas fronti", kura vēlāk evolucionēja līdz neatkarības idejai, Rīgā no Maskavas ieradās ļoti ietekmīgs PSKP CK Politbiroja loceklis Aleksandrs Jakovļevs. Secinājums: Latvijā nebija proaktīvu brīvības cīnītāju gan pārbūvi, gan vēlāko neatkarību Latvijai uzspieda Maskava. Atcerēsimies, ka tieši Latvija bija Pelšes un Vosa fenomenu dzimtene, kuri bija ticīgāki par pašu Maskavas politbiroju. Diemžēl arī pēdējos 20 gados Latvija ģenerē tādu pašu pelšismu un vosismu, tikai ģeopolitiski pretējā virzienā.

Otrkārt, minētā filma labi ataino, cik ātri mainījās PSRS iedzīvotāju noskaņojums un sabiedriskā doma nevis gados vai mēnešos, bet pat nedēļās, dienās un stundās. Centrs Maskavā rīkojās tik destruktīvi un pretvalstiski (no PSRS interešu viedokļa), ka apbrīnojami īsā laikā piespieda republikas noticēt ilūzijai, ka PSRS ir galvenais, ja ne vienīgais šķērslis labākai dzīvei. Atliek vien atbrīvoties no Centra un republikām, un katrs Savienības subjekts pēkšņi un bez piepūles sāks dzīvot "kā rietumos": veikali būs pilni firmas lupatām un simt šķirņu desām, uz ielām slavenas automobiļu markas, veiksminieki varēs ceļot pa pasauli un zīmēties "smalkajās aprindās" utt.

Arī šim gandrīz reliģiskajam ticējumam ir tieša saistība ar notikumiem Latvijā. Ja LPSR AP vēlēšanas notiktu kādu pus gadu agrāk, Latvijas iedzīvotāji neatkarību neatbalstītu, ja pus gadu vēlāk, neatkarību atbalstītu visi, ieskaitot PSRS karaspēka vienības Latvijas teritorijā. Tik dinamisks bija impērijas dezintegrācijas process. Par to es pārliecinājos personīgi, kad 1987. gadā iesaistījos grupā "Helsinki 86". Jēkabpilī bez manis grupā iestājās vien kāds ideālistisks, 85 gadus vecs pensionārs un viens gados jauns drošības orgānu pārstāvis (kā vēlāk noskaidrojās). Pārējie vien smaidīja un, ja nebija liecinieku, izteica vārdiskus komplimentus, bet grupā nestājās un varbūt pat aiz muguras stučīja. Bet jau pēc dažiem mēnešiem komunisti mani tēvišķi pamācīja par "latviešu patriotismu" un "tautas vienotības nepieciešamību".

Un šai apziņas revolūcijai nebija ne mazākās saistības ar kādiem īpašiem "latviešu brīvības centieniem". Neaizmirsīsim, ka gandrīz visi vēlākie Interfrontes līderi savu karjeru sāka kā Latvijas Tautas frontes aktīvisti, bet tieši vēlākie TB/LNNK "radikāļi" šo periodu izvēlējās, lai vēl pagūtu iestāties kompartijā. Šīs dienas "varonis" Vladimirs Lindermans bija LTF izdevuma "Atmoda" krievu izdevuma redakcijas darbinieks, vēlāk pirmās porno-avīzes izdevējs. Tātad īsts revolucionārs un cīnītājs par vārda brīvību Rietumu izpratnē.

Tā kā AP vēlēšanas notika tad, kad tās notika, par neatkarību nobalsoja pārliecinošs Latvijas iedzīvotāju vairākums, ieskaitot "okupācijas karaspēka" kontingentu, bet bija arī pretinieki, kuri veidoja mazākumu. Tā vairs nebija nekāda varonība vai uzdrīkstēšanās, bet gan konformistiska piesliešanās tiem procesiem, kas notika visā PSRS teritorijā. Ne dziļa, gadiem lolota pārliecība, bet spontāns modes kliedziens. Un šādu lēmumu dienām un naktīm propagandēja tie paši kompartijas mēdiji, kuri tolaik baudīja monopolstāvokli. Ja kāds ar Triju zvaigžņu ordeni apbalvots "komandieris" tagad jums stāsta par savu cīņu par brīvību jau komunistu laikos, tad ziniet, ka šis liekulis melo. Viņa stāsti brīvi mainās līdz ar varas un iekārtas maiņām.

Nacionālisms daudznacionālā valstī ir graujošs un pretvalstisks faktors

Tas vēl viens svarīgs secinājums pēc minētās filmas noskatīšanās. Pirmie etniskie nemieri brūkošajā PSRS notika Kazahijā, kur Maskava par vietvaldi bija iecēlusi no centra atsūtītu kadru ar krievu uzvārdu. Pēc tam tēvzemi sāka dalīt armēņi ar azerbaidžāņiem, Krimas tatāri ar kazahiem un ukraiņiem, gruzīni ar abhāziem un osetīņiem. Pašā Krievijā auga pārliecība, ka labāka dzīve būs bez PSRS republiku nastas (visas PSRS republikas, izņemot pašu Krieviju un Baltkrieviju tika dotētas, un PSRS nacionālās nomales bija attīstītākas par Krievijas vidieni).

Šodien noklausījos viena talantīga Krievijas (ne krievu, bet tieši Krievijas) impērijas propagandētāja un vairāku grāmatu autora Nikolaja Starikova lekciju. Uz jautājumu par krievu nacionālismu Starikovs šo kustību asi nosodīja, uzsvērdams, ka nacionālisms daudznacionālā valstī ir ārkārtīgi destruktīvs un graujošs spēks. Tā vietā nepieciešams slēgt savienības ar apkārtējām tautām, tās ieinteresēt. Jautāts par iespējām radīt savienību bijušās PSRS robežās, Starikovs atbildēja, ka tas būs iespējams tikai pēc tam, kad pati Krievija sakārtosies un atgūs spēku.

Arī Latvijas valsts un tās vēsturiskais priekštecis Livonija allaž bijusi daudznacionāla. To var teikt gan par 1918. gadā proklamēto Latvijas Republiku, kuras saimnieciskajā elitē dominēja cittautieši, gan 1990. gada 4. maijā proklamēto Latvijas Republiku, kas kļuva iespējama, pateicoties daudzu tautību atbalstam un pašas Maskavas dotajam impulsam (tieši Krievija pirmā atzina Latvijas Republikas suverenitāti, bet no rietumvalstīm Islande).

Diemžēl latviešu vairākums nav izkopis spēju domāt valstiskās kategorijās. Tas arī saprotams, jo vēsturiski latvieši ilgi dzīvojuši citu tautu aizbildniecībā un sava valstiskuma pieredze bijusi pārlieku īsa. Valstiska domāšana ietver ne vien solidaritāti, sadarbību un spēju domāt par visu valsts iedzīvotāju kopējām stratēģiskajām interesēm, bet arī spēju domāt tālākā perspektīvā, nevis tikai dienu, mēnesi vai gadu uz priekšu, bet vairākas paaudzes uz priekšu. Tipiski politiķi labākajā gadījumā domā par nākamajām vēlēšanām, bet īsti valstsvīri par nākamajām paaudzēm. Skaitliski nelielām tautām svarīgi, lai valstiski domātu liela sabiedrības daļa.

Ja 1990. gados Latvijā dominētu valstiska domāšana, mēs nekad nebūtu lieguši pilsoņu tiesības tik lielai iedzīvotāju daļai (laužot LTF pirms vēlēšanām doto solījumu). Arī nelielai daļai nebūtu lieguši, jo valstiska domāšana pēc definīcijas orientējas uz augšanu, uz jaunu piekritēju piesaistīšanu. Ja sekls nacionālisms ir pamazinošs un dilstošs, tad valstisks nacionālisms iekļaujošs, augošs un paplašinošs. Ja Latvijā dominētu valstiska domāšana, mēs nekad nebūtu pieņēmuši valsts dezintegrācijas programmu, ko Rietumos sauc par "Vašingtonas konsensu", nedz arī dalību ES lielbiznesa projektā. Ja Latvijā dominētu valstiska domāšana, mēs domātu par valsts augšanu, nevis suverenitātes izdalīšanu. Valstiski domājoši cilvēki pat instinktu līmenī novērstos no jebkādām sekla nacionālisma izpausmēm. Valstiski domājošā valstī nebūtu vietas ne TB/LNNL/VL, ne Ždanokai un Lindermanam.

Valsti vai impēriju N. Starikovs salīdzināja ar cilvēka organismu. Katrs cilvēks savā organismā pārnēsā daudz baciļu, vīrusu un citu mikroorganismu, kuri zināmos apstākļos var izraisīt slimību vai vēzi. Kamēr cilvēka veselība ir stipra, šie organismi netraucē, vai pat veic derīgas, attīrošas funkcijas, kā arī nostiprina cilvēka imunitāti. Bet ja veselība zūd, šie mikrobi aktivizējas un sāk nomākt vai pārņemt visu organismu. Gluži tāpat ir ar valsti.

Protams, katrā sabiedrībā ir cilvēki ar seklu, kroplīgu nacionālisma izpratni. Būtībā viņi ir kā vīrusi, kurus pārnēsā sabiedrība. Veselīgai sabiedrībai un stiprai valstij tie nav kaitīgi, un pat var izrādīties derīgi, piemēram, atgādinot par nacionālām saknēm un tradīcijām. Taču bēdas tādai daudznacionālai valstij, kurā sekls nacionālisms kļūst par valsts politiku.

"Četras kājas — labi, divas kājas — slikti!"

Lai raksturotu Latvijas politiku un demokrātiju pēdējos 20 gados, pilnīgi pietiek ar šo Dž. Orvela formulu: "Četras kājas labi, divas kājas slikti!". Protams, šī formula tiek izmantota postmodernisma laikmetam raksturīgā, elastīgā stilā. Ar "divām kājām" jāsaprot, pirmkārt, Maskava un Krievija. Ne jau visa Krievija, bet tā Krievijas daļa, kura nepiekāpjas Amerikas impērijas "Jaunās pasaules kārtības" globālajām prasībām. Amerikas impērijai (Pax Americana) nekādi konkurenti vai brīvdomātāji nav pieņemami. Atbilstoši Vašingtonas doktrīnai, visām pārējām valstīm jāatsakās no suverenitātes, jāatver savas robežas ārvalstu investoriem, jāpieņem dolāra sistēma, jāatbrīvo finanšu plūsmas spekulācijām, jāatsakās no sociālās drošības, visi resursi jāprivatizē, jākotē Ņujorkas biržā un arī jāiztirgo. Proti, jādara viss tas, ko Latvija konsekventi darījusi visus šos 20 gadus, Pat ja tas nozīmē savas ražošanas iznīdēšanu, dzīvošanu uz parāda, resursu pārdošanu ārzemniekiem, valsts pilsoņu izmešanu "starptautiskajā darba tirgū" un izmiršanu.

Krievijā ir tādi spēki, kas šādām reformām piekrīt. Tos mūsu mēdiji sauc par "Krievijas demokrātiskajiem spēkiem" un mūsu grāmatnīcās nopērkamas viņu sarakstītās grāmatas, kurās Krievija tiek visādi demonizēta un nomelnota.

Krievija nav vienīgā, kas pretojas "Vašingtonas konsensam". To nepieņem arī Irāna, Ķīna, Sīrija un vēl daudzas valstis, tai skaitā Islande, kura pirmā atzina Latvijas suverenitāti. Patiesībā tam pretojas visas tautas, ieskaitot vienkāršos amerikāņus. Par "Vašingtonas konsensu" un "četrām kājām" ir tikai korumpētās valstu elites.

Latvijā šī "četru kāju" politika visbiežāk tiek pasniegta kā "nacionāla politika", "latviskums", "latviskas Latvijas" doktrīna, partijas ar "stingru nacionālu stāju", "Rietumu demokrātiskās vērtības", lai gan tieši latvieši ir galvenie šīs politikas upuri. Jo tie politiķi, kuri sevi slēpj aiz "latviskās Latvijas" lozunga, ir tie paši, kuri patiesībā tikai kalpo Amerikas imperiālismam. Tad jau "Vienotība", kas priekšplānā izvirzījusi "Rietumu demokrātiskās vērtības", ir salīdzinoši patiesāka. Lai gan būtībā visas t.s. "latviskās partijas" tagad ir vienlīdz iesaistījušās arī valodu karos, tāpēc būtisku atšķirību vairs nav.

Ja LPSR Augstāko Padomi vēlēja visi Latvijas iedzīvotāji un valdīja starpetniskas solidaritātes gars, tad Saeimu vēlēšanās pats galvenais jautājums vienmēr bijis nacionālais un pilsonības jautājums. Politiķiem nebija jārūpējas par tautsaimniecību, iedzīvotāju labklājību, valsts interesēm, valsts attīstību un personīgo morāli, ja vien viņiem bija gana "stingra nacionālā stāja". Tas pats, protams, attiecināms arī uz t.s. krieviskajām partijām. Nekādu citu domstarpību nav, izņemot tās, kas saistītas ar elektorāta etnisko piederību. Līdz ar to mūsu valsts ir novesta bojāejas priekšā, un etniskie vīrusi pārņēmuši un saindējuši visu novājinātās valsts organismu. Nu šī totālā saindēšanās pārņēmusi visu politisko spektru un pēdējā laikā izpaužas kā konfrontācija par valsts valodas jautājumu. Ja jau varenā PSRS tika sagrauta ar nacionālisma instrumentiem, kāds ir pamats cerēt, ka Latvija šo etniskās konfrontācijas sprādzienu pārdzīvos?

Kāda nozīme valodai un pilsonībai, ja valsts un tās iedzīvotāji iet bojā?

Visus šos gadus partijas Latvijas pilsoņus šķēlušas un manipulējušas ar nacionālo jautājumu. Atliek pabaidīt ar krieviem vai Maskavu, un latvieši kārtējo reizi konsolidējas ap saviem manipulatoriem. Atliek pabaidīt ar "latviešu fašisma atdzimšanu", un krievvalodīgie vēlētāji kārtējo reizi konsolidējas ap saviem manipulatoriem. Bet mūsu valsts tikmēr iet bojā, tās iedzīvotāji izmirst un izbrauc pa īrijām, Latvijas resursi nonāk ārzemnieku rokās, bet politiķi saņem savu komisijas naudu par šiem Latvijas izpārdošanas darījumiem. Abu pušu mēdiji labprāt publicē pretējās puses bezatbildīgākos izteicienus un uzkurina savu publiku. Lai panākumus gūtu SC, jāaktivizējas VL. Lai panākumus gūtu VL, jāaktivizējas Lindermanam un SC. Pēc tam abas manipulējošās puses draudzīgi uzdzer šņabi par otras puses veselību. Ērti iekārtojusies mūsu politisko parazītu šķira, vai ne?

Daudzi lasītāji man vaicājuši, kā reaģēt uz 18. februārī ieplānoto referendumu?

Atklāti sakot, es nezinu, jo jautājums formulēts tā un valsts nostādīta tādā stāvoklī, ka jebkurš rezultāts būs slikts Latvijai. Tik tālu esam degradējušies un šo slimību ielaiduši.

Ja latviešiem būtu griba organizēties, kopā ar citiem iedzīvotājiem atjaunot Latvijas suverenitāti, attīstīt savu valsti un kultūru, un būt saimniekiem savā zemē, tad valsts valodai, protams, jābūt latviešu. Bet ja šādas gribas nav, tad kāda gan paliekoša nozīme valsts valodai? Turklāt ļoti iespējams, ka visi glābšanas mēģinājumi būs jau novēloti. Ja slimība bojājusi dzīvībai kritiski nepieciešamos orgānus, iestājas neatgriezeniskas sekas.

Lai gan pēc dabas esmu optimists, pašlaik es nejūtu reālu pamatu optimismam. Viss nolaists tik tālu, ka es neredzu, kā latvieši vieni paši bez cittautiešu (un pat zināma starptautiska) atbalsta varētu atgūt Latvijas valsti, pat ja viņi to vēlētos un spētu organizēties.

Tātad vispirms nepieciešams atjaunot to starpetnisko un sociālo solidaritāti, kāda Latvijā valdīja 1989. un 1990. godos, pirms sākās mērķtiecīga sabiedrības šķelšana. Pirmais solis šādas solidaritātes atjaunošanā būtu Latvijas pilsonības beznosacījumu piešķiršana visiem pastāvīgajiem Latvijas iedzīvotājiem. Ja nemaldos, parakstu vākšana par šādu iniciatīvu jau izsludināta. Vienlaikus šāds pasākums efektīvi neitralizētu galveno manipulācijas un šķelšanas instrumentu politisko manipulatoru rokās.

Vai mēs uzdrīkstēsimies šādu soli spert, es nezinu. Drīzāk jau nē.

Bet, ja baidās vilkus, tad nevajag iet mežā. Laiks pārvarēt šo "mazā letiņa ar kruķiem" kompleksu, ko mums, latviešiem, iedvesuši politiskie manipulatori un viņiem kalpojošie mēdiji. Smelsim iedvesmu no tiem mūsu tautiešiem, kuri savulaik kļuva izcili, neraugoties uz visām iespējamām diskriminācijām, un spēja ietekmēt pat pasaules vēstures gaitu.

Skaidrs ir viens līdzšinējā politika nozīmē pašnāvību. Ar tādu politiku mums nav nākotnes.

2011. gada 23. janvāris

Latviskuma teatrālais farss

"Pārāk daudz latviešu piedalās un atbalsta politiskus murgus."

/Latviešu vēsturnieks un domātājs Uldis Ģērmanis/

Daudzos rakstos un komentāros, it sevišķi krievu mēdijos, bieži lasāmi apgalvojumi, ka Latvija ir monoetniska, gandrīz vai nacistiska vai etniskā aparteīda valsts, kurā atbildīgus amatus var ieņemt tikai latvieši vai, izņēmuma kārtā, kāds priekšzīmīgs latviešu valodas pratējs. Un latvieši šai brēcošajai aplamībai priecīgi piebalso un vēl nikni uzstāj, ka tieši tā arī tām lietām jābūt. Nu arī valodu karš uzsākts ar grūti prognozējamu konfrontācijas dinamiku. Kas vēju sēj, tas vētru pļauj.

Daļēji šim mītam ir tīri anekdotisks pamats. 1990. gadu sākumā Latvijā radās jauna profesija "latvietis". Proti, privātajā biznesā, kurā jau no iesākuma dominēja cittautieši, par formālajiem prezidentiem un sekretārēm iecēla cilvēkus ar latviskiem uzvārdiem, kuri prata izteikties latviski. Šiem zicdirektoriem bija tīri butaforiska nozīme, viņi neko nelēma, tikai pozēja pie prezidija galda preses konferencēs un prezentācijās, tika uzrādīti, ja firmā ieradās valodas inspektors, vai uzņēmās atbildību par firmas pārkāpumiem. Ārkārtīgi pazemojoša profesija. No otras puses, politiskās un sabiedriskās struktūrās parasti centās iesaistīt kādu "dežūrējošo krievu", ko atrādīt Briseles cilvēktiesību komisāriem. Ar šo kroplīgo fenomenu sākās nacionālo jautājumu liekulības farss Latvijā.

Uzreiz teikšu, ka tas ir pašiedvests mīts, virtuāla fasāde, kam gandrīz nekādas saistības ar realitāti. Patiešām apbrīnojami, kā šādas blēņas var iestāstīt latviešiem, kuri taču labi zina, ka tā nav taisnība. Iznāk, ka viņi tikai tēlo "latviešus ar stingru nacionālo stāju", un šis tēls ir tikai demonstrēšanai zināmā publikā un zināmos gadījumos, piemēram, anonīmos interneta komentāros.

Lielie uzņēmumi

Patiesībā kopš padomju laikiem nekas nav būtiski mainījies. Padomju uzņēmumos, kurus nelikvidēja un kuros krievu valoda dominēja agrāk, tāds pats stāvoklis ir arī tagad. Ja neskaita minēto zicdirektoru, sekretāri, tulku, juristu un varbūt kādu grāmatvedi ar latvisku uzvārdu.

Tā kā latviešu jauniešiem krievu valodu vairs nemāca, un ja viņi to nav apguvuši paši, viņiem darbs šādos uzņēmumos nespīd. Tie visi ir lieli uzņēmumi, piemēram, Latvijas Dzelzceļš, Latvijas Gāze, Latvijas Kuģniecība, Ventspils tranzītuzņēmumi, būvniecības uzņēmumi u.c. Latviešu valoda arvien dominē tajos uzņēmumos, kuros tā dominēja arī padomju laikā, piemēram, Latvenergo, Latvijas meži u.c. Tā kā lielsaimniecības un lauku infrastruktūra likvidēta, tradicionāli latviskajos laukos darbavietu skaits latviešiem ir būtiski sarucis. Izmiruši simtiem ciematu, mazpilsētu ielas tukšojas, latvieši brauc uz īrijām.

Pakalpojumu joma

Ražošana, kurā padomju laikos dominēja cittautieši, ir lielā mērā iznīcināta. Pasludināts postindustriālais laikmets un notikusi pāreja uz "pakalpojumu ekonomiku". Tā ir tirdzniecība, tūrisms, finanšu pakalpojumi, dažādi starpniecības, tehniskie un spekulantu kantori, lielā mērā arī pašvaldību iestādes, proti, iestādes, kurās apkalpo klientus.

Lai ko runātu politiķi, tirgus ekonomikā vienīgas dievs, kuru pielūdz, ir tirgus un peļņa. Peļņa atkarīga no klientu piesaistīšanas. Tāpēc darbam ar klientiem Latvijas uzņēmumi, piemēram, lielveikali, pieņem tikai gados jaunus cilvēkus, kuri labi pārzina vismaz divas valodas latviešu un krievu, bet vēlams arī angļu.

Tā kā latviešu skolas jau 20 gadus nemāca krievu valodu, bet krievu jaunieši gluži labi apguvuši latviešu valodu, tas nozīmē, ka uzņēmumos, kuri apkalpo klientus, darbu saņem galvenokārt krievu jaunieši, proti, Latvijas ekonomikas lielākā daļa ir latviešiem nelabvēlīga. Latviešu jauniešiem, kuri krievu valodu nepārzina, darbs šajos uzņēmumos nespīd. Viņiem jābrauc uz īrijām.

Lielās pilsētas un lauki

Visiem labi zināms, ka investīcijas Latvijā plūst uz lielpilsētām. Tāpēc lielpilsētās ir arī darbavietas un dāsnas sociālās programmas. Lauki, mazpilsētas un veseli reģioni slāpst investīciju badā, tajos nav darba, tiek likvidēta infrastruktūra, nav naudas sociālajām programmām.

Tāpat labi zinām, ka lielpilsētās iedzīvotāju vairākums ir cittautieši, bet laukos un mazpilsētās latvieši. Tātad arī šādā griezumā labi redzams, ka atstāt valsti ir spiesti galvenokārt latvieši. Cittautieši lielpilsētās var tīri labi izdzīvot no sociālajiem pabalstiem. Piemēram, Rīgā ģimene var saņemt līdz 500 latu pabalstu mēnesī.

Tas nozīmē vien to, ka Latvijas valdības un t.s. latvisko partiju politika visus šos gadus īstenojusi tieši latviešu genocīdu. Latvija ir valsts, kura visvairāk un mērķtiecīgi iznīcina savus pamatiedzīvotājus latviešus.

Interesanti, ka šo sakarību ievērojuši nevis propagandas apmuļķotie latvieši, bet gan divi krievu ekonomisti A. Gapoņenko un J. Zaiceva. Lūk, fragments no šo ekonomistu intervijas NRA 2001. gada 11. aprīlī:

J. Z.: Aizsāktā medicīnas un izglītības izdevumu optimizācijas programma ved uz atklātu valsts genocīdu pret latviešu tautu.

A. G.: Latvijas….

J. Z.: Nē, latviešu! Skaidroju, kāpēc. Tāpēc, ka izglītības un medicīnas optimizācija noved pie tā, ka pirmām kārtām tās kļūst nepieejamākas lauku iedzīvotājiem. Bet lauku ļaudis mums ap 80-90% ir latvieši. Mums ir novadi, kur praktiski nav nevienas izglītības iestādes, pat pamatskolas. Bet, ja nav skolas, nav stimula dzīvot laukos un dzemdēt bērnus. Tas jau ir genocīds, un tās jau ir tieši Dombrovska valdības darbības sekas. Tāpēc, ka viņš pēdējos divus gadus ir īstenojis mūsu te iepriekš apcerēto politiku.

Valsts pārvalde

Ja apskatām valsts pārvaldi, tad arī tajā nevar strādāt tikai latviešu valodas pratēji, jo patiešām svarīgi dokumenti ir tikai angļu valodā. Šo aspektu detalizēti analizējis Ventspils mērs A. Lembergs rakstā "Referendumu demokrātija labajiem un sliktajiem" ( http://zinas.nra.lv/viedokli/aivars-lembergs/64307-referendumu-demokratija- labajiem-un-sliktajiem.htm). Tātad latviešu valoda valsts valodas godu nebauda pat valsts pārvaldē. Valsts valoda Latvijā kalpo tikai propagandas un manipulāciju mērķiem ! Nekur citur latviešu valodai nav savu māju, ja nu vienīgi dažās pašu latviešu radītās brīvdabas saliņās.

Ar šo nelielo ieskatu vēlējos demonstrēt to politiķu neaprakstāmo cinismu, kuri tagad kūda un tracina latviešus par valsts valodas tēmu. Tie ir tieši tie paši politiķi, kuri jau 20 gadus veic plānotu latviešu tautas genocīdu un reāli Latvijā diskriminē tieši un galvenokārt latviešus. Tie ir politiķi, kuri pat prestižām valsts iestādēm, piemēram, LU un AirBaltic, vadītājus meklē aiz Latvijas robežām, paši strādā Briseles komisāru uzraudzībā, bet investīcijas Latvijai piesaista, tirgojot Krievijas biznesam uzturēšanās atļaujas.

Vēl varētu uzrakstīt rakstu par to, ka finansējumu šīs "latviskās partijas" saņem ne jau no šķīstiem latviešu zemniekiem. Latviešu zemniekus šī sistēma mērķtiecīgi iznīcina, bet šo genocīda politiku pasūtījušas pavisam citas un nepārprotami nelatviskas aprindas, kuras ieinteresētas Latvijas depopulācijā un izmantošanai saviem korporatīviem mērķiem.

T.s. latviskās partijas jau sen sevi neuzskata pat latviešu tautas daļu, bet sevi iedomājušās globālās elites rindās. Latvieši šiem politiskajiem aktieriem ir tikai pateicīgs, viegli manipulējams materiāls, uz kura pakāpties savā karjerā. Protams, viņi sevi māna, jo globālā elite šos iedomīgos tautas deldētājus tikai izmanto, lai pēc tam izmestu vēstures mēslainē.

Elites nāk un iet, bet jautājums ir pavisam cits: kāpēc latvieši dzīvo acīm redzamos melos, ļauj sevi tik nekrietni manipulēt un muļķot, konsekventi atbalsta paši savus iznīdētājus? Vai tiešām latvieši zaudējuši pēdējo pašcieņu un vēlmi dzīvot?

2012. gada 8. februāris

Dari, ko darīdams, apdomā galu

"Ikviena valsts, kas savā iekšienē sašķelta, aiziet postā, un tur nams uz

namu grūst."

/Jēzus Kristus/

Kad ASV Ziemeļu pavalstis pilsoņu karā militāri sakāva dienvidu pavalstu veidoto Konfederāciju, ASV prezidents vakardienas ienaidniekiem, kurus iepriekš bija pasludinājis par valsts nodevējiem, piedāvāja izlīgumu, līdzvērtīgu vietu ASV pārvaldē un plašu atjaunošanas programmu. Konfederācijas varoņu pieminekļi un īpatnā ASV dienvidu pavalstu kultūra saglabājusies līdz mūsdienām.

Kad cariskās Krievijas karaspēkam pēc smagām un ilgstošām cīņām 1859. gadā izdevās salauzt Ziemeļkaukāza tautu bruņoto pretestību imama Šamila vadībā, Šamils saņēma Krievijas muižnieku augstākās kārtas titulu, viņam godu atdeva gan Krievijas cars Aleksandrs Otrais, gan viņa armijas ģenerāļi. Un Šamila vadītā pretestība nebija veltīga, jo tā Krievijas impēriju piespieda ievērot un cienīt Ziemeļkaukāza tautu dzīvesveidu un pašpārvaldes sistēmu.

Tā rīkojas tālredzīgi valstsvīri, kuriem rūp savas valsts un tautas nākotne. Taču vēl augstāka meistarība nepieciešama, lai jau laikus novērstu priekšnoteikumus, kuri var izraisīt nemierus, pilsoņu šķelšanos un pilsoņu karu.

Pašiznīcināšanās šūpoles Latvijā

Bēdas tām valstīm, kuras pašas sēj sēklas savai bojāejai. Diemžēl Latvija jau izsenis piekopusi tuvredzīgas pašiznīcināšanās tradīciju. Gadsimtiem ilgi vācu muižniecība ar vietējo vagaru starpniecību kalpināja latviešus, bet latvieši nespēja vienoties, lai no šā netaisnā jūga atbrīvotos, līdz 1905. gadā tie nonāca iesūtītu aģitatoru ietekmē un nodedzināja vācu baronu pilis. Vācu baroni un viņu pakalpiņi ātri vien atgriezās, lai ar kazaku soda ekspedīcijas palīdzību nodedzinātu latviešu mājas, apkautu revolucionārus, bet pārējos nospiestu pazemojošā verdzībā.

1919. gadā triumfēja "sarkanie", kuri arī nemeklēja izlīgumu, bet slaktēja un laupīja "baltos". Pēc dažiem mēnešiem sākās "baltais terors", kas nīdēja sarkanos, bet līdz ar viņiem arī katru, kam dārgi bija cilvēku brālības un sociālā taisnīguma ideāli.

1940. gadā atkal pienāca sarkanā terora kārta, kas asiņaini izrēķinājās ar baltajiem, daudzus nobendēja, atkulakoja vai izsūtīja. Pēc Vācijas armijas ienākšanas revanša iespējas atkal tika baltajiem, bet jau pēc dažiem gadiem viņiem nācās bēgt tālos ceļos vai palikt, rēķinoties ar sarkano atriebību. Nekāda kompromisa, nekāda izlīguma: vai nu kļūsti sarkans, vai mirsti. Tad nu daudzi dzīvoja ar sarkanu masku un gaidīja atmaksas stundu.

Tā pienāca pēc 1990. gada. Bijušo stārastu un vagaru pēcteči atkal Latvijā ieaicināja Rietumu kungus, padomniekus un naudas mijējus, atjaunoja Baltijas muižniecības pieminekļus un simbolus (piemēram, Melngalvju namu un hercoga Jēkaba pieminekli). Sarkanos vairs neveda uz nošaušanu, bet sodīja visu tautu: šoka terapija, denacionalizācija, tirgus fundamentālisms, sabiedrības sadalīšana kungos un beztiesīgos nabagos, ekonomisks genocīds un valsts depopulācija. Šīs politikas upuru skaits un morālie zaudējumi 20 gados krietni pārsnieguši visas iepriekšējās terora kampaņas. Sarkanā tradīcija aizliegta ar likumu, bet līdz ar to arī jebkādas cilvēciskās brālības, sadarbības un taisnīguma idejas. Vēsture atkal ir pārrakstīta, glorificējot Rietumu kundzību, bet katru pretestību pasniedzot kā absolūtu ļaunumu un Austrumu absolūtisma izpausmi. Ieviests sociālā darvinisma režīms, kas izslēdz jebkādu tautas un valsts attīstību, bet pavēris ceļu neierobežotai parādu verdzībai. Latvijas tauta atsviesta atpakaļ par 200 gadiem.

Latvijas destabilizācija

Tāpat kā vācu muižniecības laikmetā, lai šādu prettautisku režīmu noturētu (vēlams, bez durkļu palīdzības, jo atklāta vardarbība var izraisīt dumpi, uz durkļiem nosēdēt grūti), nepieciešama sašķelta un viegli manipulējama upuru sabiedrība. Mūsdienu tehnoloģijas un vispārējā izglītības līmeņa mērķtiecīga degradācija šādas manipulācijas padara īpaši efektīvas. Atliek vien pilnā jaudā ieslēgt propagandas aparātu, lai neko nesaprotošo masu emocionāli satracinātu, sakūdītu atbalstīt visnecilvēcīgākās idejas un visreakcionārāko politiku, kas Latvijas valsti jau pārvērtusi par 3. šķiras Rietumu koloniju.

Uz šā tautas genocīda fona tad arī sākās manipulatīvā referendumu politika:

-         VL! parakstu vākšana par pilnīgu krievu valodas izspiešanu no jau iepriekš latviskotajām krievu skolām (atsaucās un parakstījās vairāk nekā 120 000 dezorientētu latviešu). Kampaņas mērķis bija mērķtiecīgi pazemot krievus, sanaidot sabiedrību (ko varēja panākt tikai, ķeroties pie krievu bērniem), radīt iekšējā ienaidnieka tēlu un piekto kolonnu (skat. arī manu rakstu "VL! ir latviešiem naidīga organizācija"), bet pašiem tikmēr uzmesties par ievēlētiem "latviskuma" aizstāvjiem. Šīs kampaņas loģiskais turpinājums bija parakstu vākšana par otru valsts valodu un 18. februāra referendums.

-        10. Saeimas atlaišana, "Maijpuķīšu revolūcija" un oligarhu bēres. Šīs kampaņas iesākums bija "Lietussargu revolūcija", "pareizā krieva" Loskutova aizstāvība, VVF iniciētā parakstu vākšana par grozījumiem Nacionālās drošības likumā. Visu šo kampaņu galvenais virzītājspēks bija Dž. Sorosa finansētās organizācijas, kampaņas galvenais mērķis bija nacionālās buržuāzijas vājināšana ārvalstu oligarhijas interesēs.

Lai arī t.s. ārvalstu investori jau pārņēmuši apmēram 80% Latvijas ekonomikas, viņi grib pārņemt pilnīgi visu. Vietējie "oligarhi" naivi cerēja, ka arī viņi, līdz ar ārvalstu kungiem, varēs piedalīties Latvijas pārvaldē un viņu intereses tiks respektētas. Taču šī nacionālā buržuāzija neko nebija mācījusies no vēstures: Rietumu kundzības shēmā augstākā latvieša karjeras virsotne ir kļūt par uzticamu vagaru, kurš svešo kungu interesēs izkalpina, aplaupa un visādi apspiež savas tautas brāļus un māsas. Nekādi vietējie konkurenti ārvalstu investoriem nav vajadzīgi, viņu formula allaž bijusi: "Uzvarētājs paņem visu."

"Maijpuķīšu revolūcija" savu mērķi sasniedza Saeima lielā mērā tika attīrīta no vietējo uzņēmēju finansētiem pārstāvjiem (ZZS nospiesta opozīcijā, "Par labu Latviju" izgāzta, cittautiešu uzņēmēju atbalstītā SC atstāta pie ratiem), bet krasi pieauga Sorosa struktūru un ārvalstu banku ietekme Latvijas administrācijā. Vietējo oligarhu nišu nekautrējoties ieņēma ārvalstu oligarhijas pārstāvji, kas tūlīt pēc vēlēšanām ar zviedru banku starpniecību sāka žņaugt un iznīcināt vietējos uzņēmējus. Naivajiem latviešiem iestāstīja, ka tā būs priekš viņiem labāk. Bet vai ir labāk?

Vēl viena tāda "uzvara", un Latvija pārstās eksistēt

Tomēr vislielāko Latvijas destabilizācijas efektu sasniedza etniskās sanaidošana, kas būtībā ir visas līdzšinējās prettautiskās politikas kulminācija.

Kā jau norādīju, 18. februāra referendums bija likumsakarīgs pret latviešiem vērstās VL! provokācijas turpinājums. Lindermanam & Co nebūtu nekādu izredžu savākt 180 000 parakstu par otru valsts valodu, ja iepriekš VL! nebūtu savācis 120 000 parakstu par faktisku krievu skolu likvidāciju. Pieaugušie krievi gatavi paciest daudz, bet sasparojās, kad VL! vērsās pret viņu bērniem.

VL! provokācijai nebija nekāda sakara ar rūpēm par latviešu valodas un kultūras nākotni. VL! ir tikai "ārvalstu investoru" pakalpiņi, kuri līdz ar citām partijām veic mērķtiecīgu latviešu genocīdu. Šai ciniskajai provokācijai grūti atrast analoģiju pasaules vēsturē. Ja nu vienīgi amerikāņu "rūpes" par rezervātos sadzīto indiāņu labklājību, tiem izdalot ar nāvējošiem baciļiem saindētas segas. Pat Hitlers neiedomājās rūpēties par senebreju valodas propagandu nāves nometnēs sadzītajiem ebrejiem. Tā taču būtu tik fantastiska PR kampaņa, par ko sajūsmā rakstītu pasaules prese!

Tāpēc latviešiem nebūtu paštaisnā neziņā jātēlo baltie un pūkainie, jo tieši 120 000 latviešu nekritiski parakstījās zem VL! provokācijas un tādējādi deva ne ar ko neatsveramu ieguldījumu Lindermana & Co lietā. Diemžēl latvieši savu kļūdu nespēj ne redzēt, ne atzīt. Gluži otrādi viņi itin viegli un vēl kuplākā pulkā pakļāvās arī nākamajai propagandas kampaņai, kurā nu iesaistījās praktiski visas "latviskās partijas" un visi masu mēdiji. Šī kampaņa bija par "pret" balsojumu referendumā.

Protams, protams, arī šoreiz propagandisti latviešus maldināja, iestāstot, ka no "pret" balsojuma atkarīga latviešu valodas nākotne, bet vai pašiem savas galvas nav, vai vienmēr akli jāpakļaujas masu mēdiju propagandai, kas mūs maldinājusi jau 20 gadus?

Patiesībā referenduma juridiskais mērķis bija noskaidrot, cik pilsoņu atbalsta ierosinātos labojumus par otras valsts valodas ierakstīšanu Satversmē, un tie paši latviski raidošo mēdiju propagandisti darīja visu, lai "par" balsojums būtu iespējami liels. Piemēram, uzkurināja vispārējo histēriju un tieši pirms referenduma aizvēra Krievijas robežu tiem Latgales iedzīvotājiem (tai skaitā latviešiem), kuri savu izdzīvošanas iespēju genocīda apstākļos bija atraduši lēto Krievijas preču un resursu ievešanā un tirdzniecībā.

Tieši Latgalē "par" balsojums bija visiespaidīgākais un tam pievienojās arī daudzi latvieši. Pavērojot referenduma rezultātu ģeogrāfisko karti, nav grūti ievērot šādu likumsakarīgu: jo ekonomiski depresīvāks reģions, jo lielāks arī "par" balsojušo procents. Piemēram, salīdzinoši pārtikušajā Rīgā ir liels krievvalodīgo iedzīvotāju pārsvars, bet "par" nobalsoja tikai 37%, taču Latgalē "par" balsojums ir nepārprotams un pārliecinošs. Tāpēc ir nopietns pamats uzskatam, ka lielā mērā "par" balsojums liecināja nevis par vēršanos pret latviešu valodu, bet par protestu pret valsts politiku. Par "par" balsojumu rūpējās arī interesantās propagandistu formulas, piemēram: "Balsojot pret, tu balsosi par". Propaganda tika tā pārsālīta un samudžināta, ka pilnīgi sajauca tautiešu prātus, un beigās daudzi palika dziļās šaubās, kā tad īsti jābalso, lai būtu "pareizi".

Tātad referenduma mērķis (otras valsts valodas ieviešana) bija atkarīgs tikai no "par" nobalsojušo skaita. Panākumus referendums gūtu vienīgi tad, ja "par" būtu nobalsojuši vairāk nekā puse no visiem balsstiesīgajiem, t.i., vairāk nekā 771 892balsstiesīgiepilsoņi (neatkarīgi no "pret" balsojušo skaita). Arī paši referenduma iniciatori atklāti atzina, ka šādu rezultātu viņi necer sasniegt, vien sūtīt signālu varai. Tas nozīmē, ka valsts valodas pozīcijas netika apdraudētas, un "pret" balsojušo skaits bija nepieciešams tikai propagandas nolūkiem, lai turpinātu etniskās konfrontācijas eskalāciju.

Šo eskalāciju varēja just jau svētdienas rītā, kad simti VL! fanu pārpludināja internetu (tai skaitā krievu portālus) ar triumfējošām uzvaras gavilēm un "zaudētājus" zaimojošiem pazemojumiem. Esmu pārliecināts: ja tik pazemojoši komentāri krieviem tiktu veltīti pirms referenduma, "par" balsu būtu krietni vairāk.

Jāatzīst, ka krievi pret referendumu izturējās daudz atturīgāk un atbildīgāk nekā propagandas satracinātie latvieši. Ja rēķina no visu balsstiesīgo pilsoņu skaita, "par" nobalsoja tikai 17%. 25% sanāk vien tad, ja rēķina no to skaita, kuri referendumā piedalījās.

Latviešu vairākums apbrīnojami viegli pieņem totalitāru domāšanu, ja aiz tās stāv apdullinošs propagandas aparāts. Atlika Alvim Hermanim izvirzīt tēzi, ka valsts nodevēji ir ne tikai tie, kas balsos "par", bet arī tie, kuri neies uz referendumu vai sabojās biļetenus, un tūkstošiem latviešu šo totalitāro formulu ar prieku pieņēma.

Ak, cik vareni nu jūtamies pat nepadomājam, ka esam paši izveidojuši pasaules vēsturē lielāko "piekto kolonnu": 273 347 pilsoņu, kas nobalsoja "par", pārējie krievi, kuri referendumā nepiedalījās, bet pēc "latviešu triumfa" radikālajām izpausmēm var savas domas mainīt, un vairāk nekā 300 000 nepilsoņu, kuriem vispār liegtas vēlēšanu tiesības. Un tas valstī, no kuras iedzīvotājiem genocīda politikas iespaidā atlikuši vien 1,9 miljoni.

Paļaujoties uz ārvalstu specdienestu bīdītām provokācijām, latvieši paši sevi iedzinuši visneapskaužamākajā strupceļā:

Eiropas Savienība Latviju iznīcina, bet nu sabojātas attiecības arī ar krieviju

Man ļoti grūti par šīm lietām rakstīt jūtos šokēts un paralizēts par to vieglumu, ar kādu latvieši pakļaujas zombējošai, totalitārai propagandai. Latvieši, kuri pēc savas iniciatīvas nespēj savākt pat pāris simtus parakstu pret Latvijas uzņēmumu izpārdošanu ārzemniekiem un kuriem normālos apstākļos nacionālisms vispār nav raksturīgs, propagandas aparāta ietekmē pēkšņi zaudē prātu un aizdegas, lai valsts iekšienē izveidotu vēl nepieredzēta apjoma "piekto kolonnu"! Latvieši, kuri savu valsti nodevuši totālā atkarībā no ārvalstu investoriem un globālajām laupīšanas institūcijām, nu sāk apkarot pēdējos valstiskās un pilsoniskās patstāvības piekritējus, piekarot tiem "nodevēju" birku. Zūd pēdējās ilūzijas par tautas gudrību un iespējām izdzīvot šajā manipulatīvās "demokrātijas" sistēmā.

Tos, kuri šīs sistēmas strupceļu izprot, aicinu organizēties pilnīgai sistēmas nomaiņai. Tas arī vienīgais ceļš, kā Latvijā atjaunot nacionālo saskaņu.

Jāsaprot, ka neviens nevienam nevar uzspiest savu valodu, vērtības vai principus. Katra uzspiešana nenovēršami rada pretestību un gluži pretēju efektu iecerētajam. Ar varu mīļš nekļūsi, tikai ienaidniekus un "piekto kolonnu" dabūsi pats sev uz galvas.

Kad Krievijas impērija savām nacionālajām nomalēm sāka uzspiest "Viens cars, viena ticība, viena valoda" politiku, sākās mazākumtautību pretestība, kas tad arī impērijai grūtā brīdī šo impēriju sagrāva. Kad padomju režīms tikpat negudrā veidā aizvien jaunās dzīves jomās sāka uzspiest savas ideoloģiskās dogmas, kurām pats neticēja, un krievu valodas lietošanu, tieši PSRS mazākumtautības palīdzēja sagraut arī padomju impēriju. Gluži tāpat ar lielu postu un nenovēršamu sabrukumu beigsies arī Amerikas impērijas centieni savu kārtību uzspiest pārējai pasaulei.

Kas mums ļauj cerēt, ka latviešu valodas administratīva uzspiešana cittautiešiem beigsies ar citu rezultātu? Kas no vēstures nemācās, tas atkārto vecās kļūdas.

Šī vēstures mācība vienlīdz attiecināma kā uz latviešu mēģinājumu savu valodu uzspiest krieviem, tā uz krievu vai jebkuras citas tautas mēģinājumiem savu valodu uzspiest latviešiem. Tāpēc vien tādi referendumi, kādus organizēja VL! vai V. Lindermans, ir destruktīvi un panāk pretēju efektu. Tā būtībā ir provokācija pret sabiedrību vai pat apzināta valsts destabilizācija kādu ārēju spēku ģeopolitiskajās interesēs. Tikpat neefektīvas, mākslotas un pretdabiskas ir Rietumu institūciju veidotās "integrācijas" programmas.

Ja mēs ko varam, tad varam caur vispārēju izlīgumu radīt tādu valsts attīstības modeli, kura ietvaros varēs brīvi attīstīties un augt visi Latvijas iedzīvotāji. Pārējo integrāciju veiks laiks, kurā mēs visi kopā celsim savu valsti.

Koloniālā atkarība no "ārvalstu investoriem" jānokrata nekavējoši, jo koloniālisms ir svešu spēku uzkundzēšanās, bet vergi spēj ģenerēt tikai jaunus vergus.

2012. gada 20. februāris

Pārdomas par pensiju sistēmas nākotni latvijā

Mūsu apbrīnojamā valdība, kas pavisam nesen pasludināja pilnīgu krīzes pārvarēšanu un ideālākā attīstības modeļa atklāšanu visai pasaulei, turpina mūs aplaimot ar jaunām ģeniālām atklāsmēm.

Laikā, kad Latviju turpina žņaugt konsolidācija un masu bezdarbs, kad arvien jauni jauniešu tūkstoši spiesti darbu meklēt aiz robežām, mūsu ģeniālā valdība nolēmusi palielināt pensionēšanās vecumu, līdz ar to darba izredzes jauniešiem samazinot vēl vairāk. Jau panākta vienošanās par pensionēšanās vecuma palielināšanu līdz 65 gadiem, bet tiek optimistiski runāts arī par 75 gadiem.

Režīmam apbrīnojami lojālā tauta būtu gatava uz visu, taču daudzi vēl mietpilsoniski šaubās, vai tik ilgi spēs nodzīvot un izbaudīt solītos pensionāra priekus. ES attīstītāko valstu pieredze šķiet vājš mierinājums, jo tur pagaidām arī vidējais mūža ilgums ir vismaz par gadiem 10 garāks. Kaut kā mūsu režīmam lojālās sabiedrības patriotisms vēl nesniedzas tik tālu, lai ar savu pašaizliedzīgu, priekšlaicīgu nāvi atvieglinātu budžeta konsolidāciju un ES finanšu stabilizācijas līguma īstenošanu dzīvē. Vai tiešām jārīko vēl viens referendums, kurā triumfēs visaugstākās patriotisma jūtas?

Neoliberālisms vispārēju labklājību un sociālo atbildību neparedz

Ja nopietni, tad mūsu pilsoņu vairākums, šķiet, tā arī nav sapratis, kādā iekārtā dzīvo. Šis nav ne padomju sociālisms, ne keinsiānisma laikmets Rietumos, kuru ietvaros savulaik veidojās divi vispārējās labklājības valsts modeļi, kurus raksturoja četrdesmit stundu darba nedēļa, dāsni atvaļinājumi, aizliegums ekspluatēt bērnus un sievietes, darba nespējas pabalsti, bezmaksas izglītība un veselības aprūpe, kā arī pelnīta došanās vecuma atpūtā jau pēc 55 vai 60 gadu vecuma sasniegšanas (daudzās jomās pat agrāk). Pastāvošajai iekārtai maz kopēja arī ar Ulmaņa laikiem, kurus raksturoja mērķtiecīgs, valsts virzīts ražošanas kāpinājums, lieli projekti, pilna nodarbinātība, augsta kooperācijas pakāpe un līdz ar to arī labklājības līmeņa līdzsvarota augšana.

Mēs jau 20 gadus dzīvojam iekārtā, kuru sauc par tirgus ekonomiku, neoliberālismu, tirgus fundamentālismu vai globalizāciju. Šīs iekārtas praktiskie pamatlicēji bija varonīgais ģenerālis A. Pinočets, M. Tečere un R. Reigans. Tirgus ekonomikas mērķis ir pilnīga brīvība "neredzamajiem tirgus spēkiem", proti, starptautiskajām bankām un korporācijām. Kamēr pus pasaulei krīzes pārvarēšanas vārdā konsolidē budžetus, algas, pabalstus, pensijas, darbavietas un nodokļus, tikmēr multimiljardieru skaits pasaulē šajā periodā pieaudzis vairāk nekā par 33%.

Vai zināt, ar kādu nodokli pēc Otrā pasaules kara bija apgrūtināti ASV bagātnieki, lai nodrošinātu "vispārējo labklājību", kas ierakstīta ASV konstitūcijā? 92% (!), un tas tā turpinājās līdz Reigana reformām, kad šo nodokli samazināja zem 30%. Bet tagad šis "darba devēju" kapitāls ir no nodokļiem praktiski atbrīvots pilnīgi (ja arī nomināli paredzēts, tad ar juristu palīdzību apejams) un savu svētīgo darbu var veikt jau globālā mērogā. Katras valdības mērķis neoliberālajā sistēmā ir rūpēties nevis par savu iedzīvotāju labklājību, bet apkalpot globālo oligarhiju apmēram vienu procentu t.s. elites. Tas arī galvenais iemesls rietumvalstīs augošajai Occupy Wall Street protesta kustībai, kas simbolizē 99% sacelšanos pret 1% tirāniju. Neoliberālisms nav klasiskais kapitālisms, bet drīzāk jau atgriešanās feodālismā.

Jā, Latvijā neoliberālās reformas ieviesa pakāpeniski, lai neradītu pārāk strauju šoku "padomju cilvēka" smadzenēs un ieradumos. Taču jau sen esam pieraduši, ka izglītība un medicīna vairs nav bez maksas, ka darba devējs var likt strādāt tik, cik viņam nepieciešams vai labpatīkas, un maksāt tik maz, cik vien iespējams masu bezdarba apstākļos. Vai arī nemaksāt nemaz, jo aiz vārtiem jau gaida citi darba gribētāji. Vai tad kāds nopietni solīja, ka šajā iekārtā vispār būs garantētas pensijas? Vai jūs tiešām ticat, ka sistēmisko krīzi pārdzīvos arī privātie pensiju fondi? Baby Boomer paaudze ASV jau samierinājusies, ka būs jāiztiek bez gadiem iekrātajām pensijām, jo tie iekrājumi jau ir paspēlēti globālajā kazino.

Apsverot parādu piramīdas augšanas un glābšanas dinamiku, esmu pārliecināts, ka, pastāvot līdzšinējai sistēmai, pensiju jau tuvākajos gados nebūs vispār. Arī tiem, kuri līdz oficiāli noteiktajam pensionēšanās vecumam nodzīvos.

Vispārējās labklājības modelis balstījās uz paaudžu solidaritāti

Labklājības valsts un sociālās garantijas, tai skaitā pensijas, bija ilgstošas sociālo kustību un sociālo reformatoru cīņas rezultāts. Vēl XIX gadsimtā lielākā cilvēku daļa dzīvoja laukos un paplašinātās ģimenēs, kurās darbaspējīgās paaudzes gādāja gan par maziem bērniem, gan par darbaspējas zaudējušiem sirmgalvjiem. Cilvēkiem, kuriem kaut kādu iemeslu dēļ nebija savas ģimenes, bija divi ceļi: vai nu viņus rotācijas kārtībā uzturēja pagasta saimnieki, vai arī pagasts iekārtoja speciālas nabagmājas. Protams, viņi varēja arī ubagot, sēdot pie baznīcām vai krogiem ar pastieptu roku un lūdzošām acīm. Pilsētās no strādājušajiem tika izspiesta visa sula un nebija nekādu sociālo garantiju: pat bērni un sievietes fabrikās tika kalpināti pa 16 stundām dienā, visnežēlīgākajos apstākļos, bez jelkādām darba darba drošības normām, bet naktis pavadīja pārpildītos, antisanitāros graustos. Par to var daudz izlasīt gadsimtu mijas latviešu literatūrā, piemēram Augusta Deglava grāmatās, kas arvien pieejamas mūsu bibliotēkās.

Latviešu literatūrā var izlasīt arī par to brīžiem asiņaino un garo cīņu, kādu pašaizliedzīgi izcīnīja mūsu senči, lai šos necilvēcīgos dzīves apstākļus uzlabotu. Jā, latvieši bija revolucionāra tauta, un par to mēs varam lepoties. Diemžēl viņu sasniegumus mēs pēdējos 20 gados esam iemainījuši pret neoliberālisma ilūzijām.

Vispārējās labklājības modelis balstījās uz reģionālo un paaudžu solidaritāti. Vecāki tāpat apgādāja savus bērnus, vajadzības gadījumā saņemot arī valsts atbalstu vai dzimstības stimulēšanas līdzekļus. Dzīves apstākļi industrializētā sabiedrībā gan mainīja dažus solidaritātes akcentus. Tā kā liela cilvēku daļa pārcēlās uz dzīvi pilsētās, paplašinātās ģimenes modelis vairs nedarbojās, lai gan arī mūsdienās laukos vēl sastopamas ģimenes, kurās zem viena jumta sadzīvo vairākas paaudzes. Tāpēc vairs nedarbojās shēma, pēc kuras izaugušie bērni tieši gādā par saviem darbaspējas zaudējušajiem vecākiem. Taču viņi to darīja netieši, maksājot sociālo nodokli. Modernajās valstīs tika radīta sociālā infrastruktūra, kas gādāja par cilvēku pamatvajadzībām dažādos mūža posmos. Darbaspējīgie uzturēja gan savus bērnus, gan netieši, caur nodokļiem arī pensionārus, rēķinoties ar to, ka arī par viņiem vēlāk vai darbaspēju zaudēšanas gadījumā (nelaimes gadījums, invaliditāte, slimība) gādās sociālās drošības sistēma.

Paaudžu solidaritāte izpaudās arī bezmaksas izglītībā, veselības aprūpē, zinātnē, sporta, mākslas un citās kultūras jomās. Vēl tagad vairākās Eiropas valstīs bez maksas ir pat augstākā izglītība. Lai šo sociālo jomu uzturētu, tika organizēta pilna nodarbinātība un valstis aizsargāja savus nacionālos tirgus. Visu, ko varēja saražot paši, ražoja paši, un arī patērēja galvenokārt pašu ražoto. Līdz ar to nauda apgrozījās uz vietas, bagātinot visus. Līdz ar to kapitāls darbojās visu iedzīvotāju labā gan pašvaldību, gan valsts mērogā, un neaizplūda uz ārvalstīm. Ārējā tirdzniecībā tika ievērots līdzsvars starp

eksportu un importu, valsts veica tiešas investīcijas infrastruktūras attīstībā.

Līdz ar tirgus ekonomikas ieviešanu un robežu atvēršanu Latvijā iznīcināta tika ne tikai ražošana, bet arī sabiedrības sociālā struktūra. Mēs patērējam galvenokārt to, ko paši neražojam, par to maksājot gan ar saviem resursiem, gan ar cilvēkiem, un vēl paliekot strauji augošā parādā. Pērkot galvenokārt ievestu produkciju, mēs finansējam nevis savus, bet ārvalstu ražotājus. Mūsu cilvēki paliek bez darba un ir spiesti aizbraukt.

Neviens nav saskaitījis precīzi, bet aizbraukuši 300 000 līdz 500 000 darba spējīgāko cilvēku, pārsvarā jaunatne. Līdz ar to solidaritātes princips Latvijā vairs nav iespējams. Mūsu jaunākās paaudzes (vesela darba armija) ar savu darbu ceļ citu valstu labklājību un gādā par citu valstu pensionāriem.

Pieņēmuši netaisnīgu sociālo iekārtu un pret tautas interesēm vērstu politiku, mēs esam parakstījuši nāves spriedumu paši sev.

Pensiju vietā nesamaksājami parādi

Ja mēs savas jaunākās paaudzes eksportējam uz ārvalstīm, neesam parūpējušies arī par pozitīvu dzimstību, nedz arī par vērā ņemamu ražošanu, tad no kurienes var rasties līdzekļi pensiju maksāšanai? Protams, tas ir tikai laika jautājums, kad pensiju izmaksa tiks pārtraukta pilnīgi. Tiem, kas paļaujas uz Eiropu, atgādināšu, ka sociālās programmas ES ietvaros ir katras dalībvalsts iekšējā lieta.

Pensiju vietā būs nesamaksājami parādi. Dobrovska "krīzes pārvarēšana" izpaudās ne vien kā valsts izdevumu "konsolidācija" un reālās ekonomikas sašaurināšana, bet arī kā Latvijas ārējā parāda dubultošana. Neoliberālisma iekārtā parādi un garantēta investoru peļņa ir svētas, neaizkaramas lietas, kas tiek turētas augstāk par kaut kādām darbaļaužu sociālajām programmām. Kad būs jāizšķiras (un tas būs jādara pavisam drīz), vai izmaksāt pensijas vai kārtējo parādu maksājumu, priekšroka tiks dota parādiem.

Kā Latvija var maksāt savus parādus?

Klasiskais ārējo parādu maksāšanas veids ir ražošana un eksports. Tā kā mēs savu ražošanu esam lielā mērā iznīcinājuši un jau 20 gadus pēc kārtas importa apjomi gandrīz divas reizes pārsniedz eksportu, tad šāda iespēja mums liegta. Gluži otrādi ārējā tirdzniecība Latvijai ir viens no galvenajiem parāda augšanas cēloņiem. Ar katru gadu, kurā importa apjoms pārsniedz eksportu, pieaug Latvijas ārējais parāds.

Kādu laiku mēs to neizjutām tik tieši un sāpīgi, jo ārējās tirdzniecības iztrūkumu sedzām ar savu resursu (zemes, mežu, izejvielu, nekustamo īpašumu un uzņēmumu) iztirgošanu ārzemniekiem. Nu jau ap 80% Latvijas resursu ir nonākuši ārzemnieku īpašumā un viņi ir īstenie Latvijas politikas noteicēji. Ārvalstu investori Latvijā ir labi organizēti, un viņus pārstāv Ārvalstu Investoru padome.

Šī ārvalstu investoru sistēma Latvijā darbojas kā putekļu sūcējs: tā iznīcina vietējos ražotājus un pakalpojumu sniedzējus (tātad vietējo ekonomiku), bet vietējo patērētāju naudu (izņemot daļu, ko valsts iekasē ar nodokļiem, un pelēkās ekonomikas sektora apgrozījumu) no Latvijas izpumpē. Tā tas turpinājies jau gadiem un šī tendence tikai pieaug spēkā.

Ir palikušas tikai dažas un mūs aplaupošas parāda atmaksāšanas iespējas. Vienu, ko vispār nevar uzskatīt par parāda kārtošanu, jau iesākusi Dombrovska valdība. Tā ir valsts parādzīmju emisija un tirgošana starptautiskajā finanšu tirgū, kurā ar šo parādzīmju likmēm tiek spekulēts. Tātad, lai nomaksātu daļu vecā parāda, tiek ņemts jauns parāds ar vēl lielākām procentu likmēm. Rezultātā kopējais parāds tikai pieaugs eksponenciāli (palasiet internetā paši par compound interest trikiem). Tāpēc šo metodi, kuru atklājusi mūsu ģeniālā valdība, vajadzētu saukt par parāda audzēšanas metodi. Šīs metodes iznākumu demonstrē Grieķija: jo vairāk samaksā, jo lielāks kļūst parāds.

Otrais parādu kārtošanas veids ir turpināt mūsu resursu izpārdošanu, kas arī tiek darīts. Tā var būt gan tieša uzņēmumu vai to akciju izpārdošana, vai arī šo akciju kotēšana un tirgošana starptautiskajās biržās. Tā vai citādi, resursi nonāks ārvalstu investoru īpašumā, jo naudu Rietumos sadrukā pēc vajadzības, bet mums tā jānopelna vai jāaizņemas ar procentiem. Runa nav tikai par tādiem uzņēmumiem kā "Latvijas meži", "Latvenergo" infrastruktūra, dzelzceļš, zeme, ostas, bet arī par pašvaldību komunālajiem uzņēmumiem: ūdens apgādes un kanalizācijas sistēmām, atkritumu saimniecībām, apkures uzņēmumiem, namu pārvaldēm, namiem, ielām, infrastruktūras objektiem utt. Rezultātā vietējiem iedzīvotājiem Latvijā vairs nepiederēs nekas un visu diktēs ārvalstu investori.

Varam rēķināt, kā vien gribam, bet neoliberālās sistēmas ietvaros pensiju un citu sociālo labumu saglabāšana nākotnē ir matemātiski neiespējama.

2012. gada 2. marts

Kā latviešu "nacionālisti" sadarbībā ar Krievijas specdienestiem grib nacificēt latviešu tautu

"Mūsu izmantotāji vienmēr cildinājuši latviešu cīnītājus kā labu un derīgu materiālu un drosmīgus karavīrus.

Mēs varam par to tikai rūgti pasmaidīt."

/Latviešu vēsturnieks un bijušais leģionārs Uldis Ģērmanis/

Pagājušajos 100 gados latviešu karavīri ir karojuši ļoti daudzos karos:

Pirmajā pasaules karā latvieši zem Krievijas impērijas karoga karoja pret Vācijas impēriju. Tā kā cīņas lielākoties notika Latvijas teritorijā, var uzskatīt, ka šie karavīri cīnījās arī par savu dzimteni.

Pēc Krievijas revolūcijas latviešu strēlnieki dūšīgi karoja arī Krievijas pilsoņu karā: gan Sarkanās, gan baltgvardu armijas pusē. Kopš tiem laikiem par latviešu formējumiem Krievijas un Ukrainas teritorijās palikušas baisas atmiņas.

Otrajā pasaules karā latvieši karoja gan zem PSRS karogiem pret Hitlera Lielvāciju, gan vēlāk arī zem Vācijas karogiem pret PSRS. Diemžēl bija kaujas arī starp pretējās puses latviešiem: dēls pret tēvu, brālis pret brāli. Bet bija arī latvieši, kuri paguva pakarot zem abu šo lielvaru karogiem, un no abām saņēmuši apbalvojumus.

1950. un 1960. gados latviešu karavīri karoja zem ASV karoga Korejā un Vjetnamā.

1980. gados latviešu karavīri zem PSRS karoga karoja Afganistānā. To pašu dara vēl tagad, bet nu jau zem NATO karoga.

Daudzas varas slavējušas latviešu karavīru nepārspējamo varonību, taču karš vienmēr ir traģēdija, no kuras vajadzētu pēc iespējas izvairīties, jo kara cirstās brūces dzīst ļoti ilgi, karu viegli uzsākt, bet ļoti grūti pabeigt. Parasti seko revanšs, atriebība, naids un rūgtums, kas neizzūd paaudzēs.

Taču šajā laikā bijis tikai viens karš, kurā latviešu karavīri varonīgi cīnījās zem Latvijas karoga, Latvijas virsnieku vadībā un Latvijas uniformās. Tās bija 1919.-1920. gadu Brīvības cīņas. Šo cīņu piemiņas dienu Latvija svin 11. novembrī un to sauc par Lāčplēša dienu.

Jau citētais latviešu vēsturnieks Uldis Ģērmanis par šo tēmu izteicies tā:

"Vismazākos zaudējumus esam cietuši un vislielākos panākumus guvuši, cīnīdamies zem saviem karogiem un par saviem nacionālpolitiskajiem mērķiem, bet smagi cietuši, izmantoti un pat zaimoti esam tad, kad labās cerībās dūšīgi kāvāmies svešu kungu un viņu mērķu interesēs."

Šo atziņu būtu svarīgi pārdomāt tagad, kad Latvija iekļauta agresīvajā NATO organizācijā, kura pašlaik veic agresiju pret vairākām valstīm un terorizē visu pasauli. Pasaulē atkal rīb jauna kara bungas, propagandas valoda saasinājusies, un es nedomāju, ka tā ir nejaušība, ka nesen Latvijā notika rezervistu mobilizācijas mācības.

Mīts par "Latviešu leģionu"

Bet ķersimies pie virsrakstā paustās tēmas.

Nezinu, kā jums, bet man šķiet, ka Latvijas patriota sirdij tuvākie militārie svētki ir Lāčplēša diena, kad dažādu tautību Latvijas karavīri kopā ar sabiedrotajiem cīnījās par mūsu valsts brīvību. Pieminēt varētu arī Pirmā pasaules kara strēlniekus, kuri varonīgi mira Nāves salā un Tīreļpurvā, lai mūsu dzimteni aizsargātu no negantiem iebrucējiem vāciešiem un viņu kolonizācijas plāniem.

Taču dzīvē redzam, ka Lāčplēša diena, lai gan kalendārā atzīmēta sarkanā krāsā, parasti paiet klusi vai pat paliek nepamanīta, ja neskaita kādu klusu Zemessardzes parādi Latvijas izmirstošajās pilsētās. Jauniešu aptaujas liecina, ka daudzi nezina, kas īsti Lāčplēša dienā tiek svinēts. Klusu šo dienu garām palaiž arī mūsu "nacionālisti", kuri sevi pasludinājuši par Latvijas patriotisma augstāko iemiesojumu un ar savu olekti uzbāzīgi mēra citu cilvēku gan cittautiešu, gan vēl jo vairāk latviešu lojalitāti. Kurš neatbilst šīs olektes standartiem, tiek nodēvēts, ja ne gluži par nodevēju un 5. kolonnu, tad par Maskavas simpatizētāju gan.

Vērojot emocionālās pacilātības līmeni, ja ne histēriju, var konstatēt, ka "nacionālisti" viscentīgāk gatavojas 16. marta atzīmēšanai. 16. marts simbolizē notikumu, kad 1944. gadā no 16. līdz 19. martam abas Latvijas Waffen SS leģiona divīzijas austrumu frontē pie Veļikajas upes pret Sarkanarmiju cīnījās kopā. Šo izvēli vēl dīvaināku padara fakts, ka vienā koalīcijās ar PSRS tolaik pret Hitlera Vāciju karoja arī mūsu šodienas "stratēģiskie sabiedrotie": ASV, Lielbritānija, Francija un citas NATO dalībvalstis.

16. marta svinības un mīts par "Latviešu leģionu" Latvijā importēts no Rietumu trimdas latviešu organizācijām, it īpaši no "Daugavas Vanagiem". Tīri cilvēciski var saprast bēgļu gaitās devušos latviešus, kuriem svešumā nācās uzturēt sabiedrisko dzīvi un tai piešķirt kādu augstāku mērķi piemēram, atgriešanos dzimtenē, kad tā tiks atbrīvota. Tātad "cīņa nav beigusies", un tad jau loģiski, ka šīs cīņas sākumu var saistīt arī ar dienestu Hitlera Waffen SS divīzijās un šim dienestam piešķirt cēlu mērķi: "cīņu pret boļševiku iebrucējiem un par brīvu Latviju".

Taču tas ir ļoti pavirši sadiegts mīts. Jau 1941. gada vasarā, dažas nedēļas pēc Vācijas armijas ienākšanas, visiem bija skaidrs, ka Hitlera nodomos neietilpst Latvijas neatkarības atjaunošana. Okupācijas administrācija pat neatcēla padomju veikto nacionalizāciju un citus likumus. Lai arī samērā daudzi latvieši bija cietuši no padomju represijām un 14. jūnijā veiktās deportācijas, kuru tie labprāt atriebtu "sarkanajiem", hitlerieši no tādas palīdzības augstprātīgi atteicās, latviešiem dodot iespēju tikai sasmērēties netīros darbos, piemēram, ebreju vajāšanā un policejiskās kārtības nodrošināšanā. Latviešu jauniešus gan labprāt iesauca darba dienestā, kad viņi, gluži kā tagad, varēja braukt uz Rietumiem, lai tur kļūtu par lētu darbaspēku impērijas rūpnīcās. Par latviešu militārajām spējām atcerējās vien tad, kad Vācijas armija Austrumu frontē cieta stratēģiskas sakāves un kara laime nosvērās uz pretējo pusi.

Jā, Latvijas Waffen SS leģionā iesaistījās arī daži brīvprātīgie, tomēr pamatā, pārkāpjot visas konvencijas par okupēto valstu iedzīvotāju tiesībām, leģionā Latvijas iedzīvotāji tika iesaukti piespiedu kārtā. Tā esam atklājuši vēl vienu mītu: tas nebija "latviešu leģions", jo tajā tika iesaukti dažādu tautību Latvijas iedzīvotāji, kuri bija sasnieguši iesaukšanas vecumu un kuru veselība atbilda dienesta prasībām. Lai arī kā centās "latviešu pašpārvaldes" amatpersonas, vācu virspavēlniecība kategoriski noraidīja jebkādas runas, ka dalība leģionā būtu kaut kādā veidā saistāma ar iespējamo Latvijas neatkarības atjaunošanu vai atzīšanu nākotnē. Leģionāri uzticību zvērēja nevis Latvijai, bet Lielvācijai un personīgi vadonim Hitleram. Par Vācijas nodomiem attiecībā pret Latviju un latviešiem pēc uzvaras liecina vairāki vēlāk atrasti dokumenti, bet nekādu ilūziju nebija arī tajos gados: Latvijas leģionāriem tika piedāvāts mirt zaudētā karā. Parasti leģionārus sūtīja bezcerīgās, pašnāvnieciskās operācijās, kuru mērķis bija segt vācu daļu atkāpšanos.

Ak, šī brīnišķīgā saspēle!

Tagad palūkosim, kāds dīvains dialogs tiek izspēlēts pasaules priekšā. Dialogā piedalās Krievijas diplomātiskie dienesti un mēdiji, bet otru pusi pārstāv latviešu "nacionālisti" un lielā mērā arī visa Latvijas valdība un diplomātija.

Krievijas mēdiji pa visu pasauli ziņo, ka Latvijā atdzimst fašisms un ielās maršē esesieši. Protams, pārspīlējums, bet latviešu "nacionālisti" steidz to apstiprināt: jā, "Latviešu leģions" ir mūsu brīvības cīnītāji, latviešu karavīra ideāls, kas cīnījās pret noziedzīgo boļševiku režīmu un okupantiem. Un tūlīt steidz to uzskatāmi nodemonstrēt, visai pasaulei rādot vēsturiskas fotogrāfijas ar vīriem esesiešu formās un nāves galvām, labi zinot, ka Eiropā (tai skaitā pašā Vācijā) un Amerikā esesieša tēls simbolizē vislielāko ļaunumu, kas iedzen bailes visiem, un nacisma propaganda tiek krimināli sodīta.

Faktiski Krievijas propagandas meistari var mierīgi gulēt, jo visu darbu viņu vietā paveic latviešu "nacionālisti". Atliek tikai mēdijos pārpublicēt viņu izteicienus vai rakstu fragmentus ar atbilstošām ilustrācijām, kuras arī dāsni piegādā latviešu "nacionālisti".

Tas savukārt dod vielu nacionālistu un Latvijas diplomātu propagandai: redziet, kāda ir Krievija ļauna, cik tā naidīga Latvijai un apdraud mūsu drošību un stabilitāti.

Unikāla propagandas operācija noris tieši tagad. Ziņās lasām, ka "Latvijas Ārlietu ministrija aizliegusi iebraukt valstī krievu vēsturniekiem Aleksandram Djukovam un Vladimiram Simindejam, kuri esot grasījušies vest uz Latviju un demonstrēt izstādi par latviešu līdzdalību Vērmahta pastrādātajos kara noziegumos okupētajā Krievijā un Baltkrievijā II pasaules kara laikā".

Protams, protams, Djukova pasākums ir propagandisks un provokatīvs. Bet, no otras puses, ja Latvijas diplomātija patiešām gribētu šo nejauki smakojošo spēli reiz izbeigt, tā ir brīnišķīga iespēja provokāciju pārvērst dialogā un neitralizēt. To paveikt būtu pavisam viegli. Tātad Djukovs laipni jāaicina atbraukt un jāatvēl gana plašas telpas viņa izstādei, bet ar noteikumu, ka ekspozīcija tiks papildināta ar Latvijas puses materiāliem par 29. krievu SS grenadieru divīzijas (ko sauc arī par "Krievu tautas atbrīvošanas armiju" jeb RONA) kara noziegumiem Krievijas un Baltkrievijas teritorijā, un izstādes ietvaros paredzēt starptautisku diskusiju par padomju tautu traģiskajiem likteņiem Otrā pasaules kara laikā.

Taču kaut ko tādu mēs nesagaidīsim. Latvija grib turpināt saspēlēties ar Krievijas propagandas meistariem un dot viņu rokās visus šiem meistariem nepieciešamos ieročus. Tāpēc vēsturnieka Djukova iebraukšana ir aizliegta un turpinās gatavošanās 16. marta svinībām, kuras visplašāk atspoguļos Krievijas un visas pasaules mēdiji. Šķiet, ka Latvijas puse grib par katru cenu visai pasaulei pierādīt, ka tikai latviešiem pieder monopoltiesības uz Hitlera "zaudētās lietas" īsteno bruņinieku godu, viņu misijas turpināšanu un SS zīmoga uzlikšanu visai latviešu tautai.

Kamēr patiesībā daudz vairāk latviešu cīnījās Sarkanarmijas rindās, bet viņu piemiņas svētkus nolemts pielīmēt tikai t.s. krievvalodīgajiem, lai veicinātu etnisko konfrontāciju Latvijā. Kāds gan bija skandāls, kad latviešu dziedātājs Ainārs Mielavs uzdrīkstējās dziedāt 9. maija pasākumā! Vai tad tie strēlnieki, kuri brīvprātīgi vai piespiedu kārtā cīnījās Sarkanarmijas rindās, nebija latvieši, vai tie nebija mūsu tautas brāļi un māsas? Vai tad ne paši latvieši (vai ar viņu aktīvu līdzdalību) plānoja un cēla arī pieminekli Uzvaras parkā?

Patiesība ir tāda, ka Hitlera Vācijas armijā tika iesaistīti gandrīz visu PSRS tautu pārstāvji, bet skaitliski visvairāk paši krievi. Bez jau minētā RONA SS formējuma (pameklējiet internetā informāciju par 29. Waffen-Grenadier-Division der SS RONA (russische Nr.1), ir atrodama arī Krievijā ražota dokumentālā filma) krievi pret staļinisko PSRS cīnījās Andreja Vlasova armijā, balto kazaku formējumos un vēl citos. Tā bija mūsu tautu kopējā traģēdija, kas visiem kopā mierīgi jāpārrunā, jāgūst vēsturiskā mācība un jāpanāk izlīgums. Vienreiz jāsaņemās un Otrais pasaules karš jāizbeidz, kamēr tas nav pāraudzis Trešajā pasaules karā!

Jura Andersona ierosinājums

Pārkopēju beigu daļu no Jura Andersona raksta "Citāda Latvija", jo tas pauž arī manas domas un izpratni.

"Karš. Neesmu ar daudziem karavīriem runājis par pārdzīvoto, bet no tā mazumiņa izriet vai domājat, ka šie jaunie, no skolas sola izrautie zēni saprata vairāk nekā mēs, labi paēduši, 20 gadus savā valstī mierā dzīvojuši un nesapratuši? Kādam labestīgam vīram acis aizmiglojās un lūpas iedrebējās: cik pārbijušies mēs bijām, kā mēs bēgām… un balss sāka trīsuļot, atgriežoties seno pārdzīvojumu varā, kad viss jaunības dzīves apsolījums izrādījies vien lielgabalšāviņa saplosīta gaļas gabala vērtībā. Tagad mēs noliekam šos vīrus vienu otram pretim, lai viņi raudātu atkal un izraudāto asaru daudzumā lēšam savu politisko kapitālu nākotnē.

Un, ja domāju par prezidentu, kādu novēlu Latvijai, tad lai tas būtu cilvēks, kurš ar vienādu cieņu runātu ar leģionāriem un sarkanajiem karavīriem un pirmais kopā ar viņiem spētu nezinu, kad, iespējams 8.maijā, noiet ceļu no Arkādijas parka līdz Brīvības piemineklim tā, lai šis ceļš ir nevis ienaida un aizdomu bruģēts, bet visu Latvijā dzīvojošo cilvēku ciešanu asaru mazgāts balts, kā pienāktos būt ceļam no uzvaras pretī patiesai BRĪVĪBAI.

P.S. Kopš kara beigām pagājuši 67 gadi un iespēja ieraudzīt šādu gājienu ik dienu dramatiski samazinās. Bet šāda procesija nozīmētu tikai vienu karš ir beidzies arī Latvijā. Ja vien šie vecie vīri iespētu noiet šo garo ceļu un mēs, aiz viņiem, asarām baltu nomazgāt… "

2012. gada 3. marts

Latvija izvēlējusies būt par pasažieri savā automobilī

Šķiet, ka Latvijas pilsoņi tā arī nav sapratuši, ko nozīmē valsts neatkarība jeb suverenitāte, un kāpēc tā ir tik svarīga, lai mēs savā valstī varētu dzīvot cilvēku cienīgu dzīvi, lai valsts darbotos mūsu interesēs un kļūtu par sabiedrības attīstības galveno instrumentu. Piemēram, šā gada 20. martā radio ziņoja par debatēm Saeimā, kurās t.s. nacionālie politiķi pilnā nopietnībā pilsonības piešķiršanu aicināja saistīt ar kandidāta lojalitāti valstij un tās neatkarībai. Veselīgi domājoša, stāvokli izprotoša sabiedrība šādu liekulību pārtrauktu ar svilpieniem un šādus politiķus nekavējoties patriektu uz visiem laikiem, jo tieši šie politiķi taču Latvijas suverenitāti jau sen atdevuši Briseles un citiem globālajiem tehnokrātiem, un paši jau gadiem darbojas pret Satversmi un Latvijas interesēm, tātad ir nelojāli valstij. Izveidojies šizofrēnisks stāvoklis: no vienas puses dzirdami izteicieni, ka valsts suverenitāte mūsdienās nav reāla, bet vienlaikus tiek svinēti valsts neatkarības proklamēšanas svētki un dalīti apbalvojumi par nopelniem Latvijas labā un par neatkarības nostiprināšanu.

Līdzība ar automobili

Reizēm kompleksas problēmas palīdz izprast izklāsts vienkāršākās līdzībās. Šo paņēmienu savulaik izmantoja Jēzus, lai izskaidrotu, piemēram, kas ir Debesu valstība. Es izvēlēšos mūsdienīgāku līdzību, valsti salīdzinot ar lielu, ietilpīgu automobili, bet tās pilsoņus ar lielu saimi, kurai šis automobilis faktiski vai vismaz uz papīra pieder.

Kad PSRS vadība 1990. gados nolēma atbrīvoties no savienoto republiku nastas, uz īsu brīdi mums piederēja viss, kas atrodas Latvijas teritorijā, un arī tas, kas Latvijai piederēja aiz tās robežām, piemēram, samērā lielā tirdzniecības, kravu un zvejas flote, kas vagoja pasaules jūras un okeānus. Tātad Latvijas automobilis piederēja saimei, proti, Latvijas pilsoņiem. Tas nozīmē, ka mēs paši varējām brīvi lemt, ko ar savu īpašumu iesākt un kā to labāk izmantot, lai saime būtu brīva, pārtikusi un laimīga. Neviens mums nediktēja, kā izmantot mūsu automobili: kur braukt vai nebraukt, ko vest vai nevest, cik ātri braukt un kur noteikti nebraukt, lai neciestu katastrofu.

Taču tā laika politiskie vadītāji negribēja būt par pilnīgiem automobiļa saimniekiem: gan kungiem, gan šoferiem. Viņi meklēja jaunu aizbildniecību. Šoreiz Rietumos.

Rietumu padomniekiem padoms jau bija labi pārdomāts un gatavs: saimei būs labāk, ja tā automobiļa vadīšanu uzticēs citiem tādiem speciālistiem, kuri labāk zina, kā automobilis pareizi jāvada. Un vispār būs labāk, ja visas automobiļa sistēmas (dzinēju, bremzes, nesošās daļas, degvielas padevi, sajūgu, stūri, ātrumu pārslēdzēju u.c.) privatizēsim un kotēsim starptautiskajā biržā. Jāprivatizē un svešiem jāatdod arī remontdarbnīca un degvielas stacijas. Mūsu politiķi šos dīvainos padomus uztvēra pavisam nopietni, un tā saime kļuva par pasīvu pasažieri pati savā automobilī.

Sākās jautrās dienas. Sākumā, kamēr saime vēl nebija sapratusi šo "reformu" mērķi, šoferis laipni mūs vizināja un pat centās izdabāt mūsu iegribām. Bet tad tie, kas bija privatizējuši degvielas piedziņu, par savas daļas izmantošanu sāka prasīt samaksu citu automobiļa mezglu īpašniekiem. Tie, kam piederēja bremzes, sāka piedzīt samaksu par bremžu izmantošanu. Nesošās daļas īpašnieks vispār sāka diktēt noteikumus un maksu par tiesībām braukt. Remontdarbnīca un arī degvielas stacija diktēja savus noteikumus. Un arī pats šoferis par saviem pakalpojumiem sāka pieprasīt vēl nedzirdētu algu. Un šos visus rēķinus reformisti pienesa automobiļa pasažieriem, t.i., saimei. Tā kā saimei savas naudas nebija, jo arī naudas drukāšanas tiesības bija atdotas šoferim, nācās braukt uz parāda. Un kādu laiku to mums ļāva, lai gan vienu otru pasažieri jau palūdza iet ar kājām.

Tā parādi krājās, bet arī šim periodam pienāca gals. Šoferis vispār atteicās vizināt parādos iestigušo saimi, izņemot ķīlai sagūstīto saimes galvu, kamēr tā nenomaksās savus parādus. Bet automobili šoferis sāka izmantot tikai savām darīšanām: pārvadāja svešus pasažierus un viņu kravas, nopelnīto naudu noguldot savā ārvalstu kontā.

Izklīdusī saime tā arī turpināja staigāt kājām un iztikt no gadījuma darbiem. Izaugušos parādus šoferim nomaksāt vairs nebija nekādu cerību, bet saime, izņemot pasaulē izklīdušo daļu, aiz inerces turpināja svinēt lielos automobiļa atgūšanas svētkus, dalīt apbalvojumus par varonīgo automobiļa atgūšanu un sodīt katru, kurš atgādināja, ka automobiļa saimei vairs nav, vai nosodīja tos, kas automobili saimei izkrāpuši, un tikai tēlo, ka automobilis arvien pieder saimei.

2012. gada 25. marts

Banku jautājums beidzot jāatrisina

Pēc banku sistēmas izraisītās krīzes, kas Latvijā sākās 2008. gadā un kas vēl nav beigusies, mēdiji, politiķi, eksperti un paši banku darbinieki vainu par krīzi centušies uzvelt kredītu ņēmējiem, kuri, viņuprāt, bijuši vieglprātīgi, atrāvušies no realitātes vai vienkārši stulbi. Tāpēc tieši kredītu ņēmējiem un arī tiem vienkāršajiem cilvēkiem, kas paši kredītus nav ņēmuši, jāuzņemas visa vaina par krīzi, un šī vaina individuāli un kolektīvi jāizpērk, maksājot lielākus nodokļus, paciešot lielākas izmaksas un valsts infrastruktūras demontāžu, saņemot mazākas algas un pabalstus, un zaudējot darbavietas, kamēr banku vadītāji diktē šos bargos noteikumus un turpina saņemt vēl lielākas algas un bonusus. Faktiski baņķieri pārņēmuši suverēno varu valstī, un bezatbildīga kreditēšana turpinās.

Interesanti, ka pati tauta, kas pēc Satversmes ir patiesā un vienīgā suverenās varas nesēja Latvijā, ar šādu netaisnīgu nostādni ir pilnīgi samierinājusies un klusējot pacieš visus finanšu varas apvainojumus un uzliktos spaidus, tādējādi atzīstot mēdiju iepotēto vainu pat tad, ja paši nekādus kredītus nav ņēmuši.

Pirmie jautājumi, kuri varētu rasties pat mazam, bet loģiski domājošam bērnam, ir šādi:

1.  Bet kāpēc neviens nerunā par banku atbildību?

2.   Kāpēc par krīzi jāmaksā tikai kredītu ņēmējiem, bet ne bankām, kuras šos kredītus izsniedza?

3.   Kāpēc par banku un kredītu ņēmēju radīto krīzi jāmaksā tiem, kas nekādus kredītus no bankām nav ņēmuši?

4.     Kāpēc nekādu atbildību nenes tie politiķi un uzraudzības iestādes, kuri šādu banku sistēmu Latvijā ieviesuši, pieņēmuši saistošus likumus un normas, regulējuši un uzraudzījuši kreditēšanas procesu?

Pieaugušam un izglītotākam cilvēkam varētu rasties vēl komplicētāki jautājumi:

1.    Bankas kreditēšanas procesā bija aktīvā, izglītotā, speciāli sagatavotā un licencētā puse, bet kredītu ņēmēji pasīvā un speciāli neapmācītā puse. Konkrētajā gadījumā t.s. zviedru banku vadība bija ne tikai izglītota specializētās augstskolās (tātad zināja atbildīgas kreditēšanas principus), bet arī pieredzējusi, jo tikai pirms dažiem gadiem bija izraisījusi līdzīgu kredītu krīzi Skandināvijas valstīs. Jautājums: kam jānes lielākā atbildība speciāli apmācītai banku vadībai vai nepieredzējušiem, neizglītotiem kredītu ņēmējiem, kuri tika apstrādāti ar agresīvu reklāmas un mārketinga kampaņu?

2.   Gan nekustamo īpašumu vērtību, gan kredīta ņēmēju maksātspēju noteica banku algoti un īpaši apmācīti speciālisti, kredītu ņēmējiem šajā ziņā nekādas teikšanas nebija. Vai tas nav vēl viens likumīgs iemels, kāpēc lielākā atbildības daļa par "sliktajiem kredītiem" jāuzņemas pašām bankām? Ja jā, tad kāpēc no bankām netiek pieprasīta konkrēta samaksa par izraisīto krīzi?

3.    Kreditēšanas procesā bankas rupji pārkāpa vairākus Latvijas likumus, piemēram, likuma "Par Latvijas Banku" 34. pantu, kas nepārprotami nosaka, ka "Lats ir vienīgais likumīgais maksāšanas līdzeklis Latvijā". Savukārt, Civillikuma 1592. pants līgumus, kas noslēgti nelikumīgi, pasludina par nesaistošiem. Kāpēc šie likumi netiek ievēroti praksē?

Tā kā bankas Latvijas iedzīvotājiem izsniegušas tik daudz "sliktu kredītu", ka šie rādītāji neatbilst nekādiem labas un godprātīgas uzņēmējdarbības standartiem, pastāv divas iespējas, no kurām neviena nerunā par labu bankām:

1.  vai nu banku speciālisti bija nekvalificēti un neapmācīti;

2.      vai arī viņi krīzi izraisījuši apzināti, mērķtiecīgi pārkāpjot gan atbildīgas kreditēšanas principus, gan mūsu valsts likumus.

Abos gadījumos mūsu valstij, manuprāt, jārīkojas līdzīgi:

-         pirmajā gadījumā atbildīgajām bankām jāatņem darbības licence un tiesiski jāpiedzen šo banku darbības izraisītie tiešie un netiešie zaudējumi;

-         otrajā gadījumā atbildīgi banku darbinieki jātiesā, bankām jāatņem darbības licence un tiesiski jāpiedzen šo banku noziedzīgās darbības izraisītie tiešie un netiešie zaudējumi.

Jebkurā gadījumā jāievēro taisnīgi un vienādi privātās uzņēmējdarbības standarti. Privāto banku veiktā kreditēšana ir viens no privātas uzņēmējdarbības veidiem. Ja šī uzņēmējdarbība (bizness) bijusi neveiksmīgi izplānota, nepamatoti riskanta vai noziedzīga, uzņēmējiem un akcionāriem jāatzīst savi zaudējumi, nevis tie jāuzveļ sava biznesa upuru pleciem.

Un vēl viens ļoti svarīgs jautājums: kāpēc Latvijā vispār nepieciešamas ārvalstu bankas? Vēl jo vairāk, ja zinām, ka tās nekādu reālu naudu Latvijas ekonomikā neiegulda. "Kreditēšana" mūsdienās notiek tā, ka banka vienā bilances pusē (un kreditēšanas līgumā) digitāli ieraksta izsniedzamās summas skaitli, bet pretī ieraksta kredīta ņēmēja apņemšanos noteiktā termiņā šo "kredītu" kopā ar procentiem atmaksāt, bet nu jau ar reālu, darbā nopelnītu naudu. Tā darbojas tā saucamā daļējo rezervju sistēma. Bankas kā kredītu "izraksta" tikai virtuālu naudu, ko sauc par bezskaidru naudu. Ja gana daudzi kredītņēmēji pieprasītu "izsniegto" summu izmaksāt reālās banknotēs, bankām tādas naudas nebūtu.

No vēstures zinām, ka, piemēram, Ulmaņa laikā ārvalstu banku Latvijā nebija. Latvija nesteidzās ņemt arī ārvalstu kredītus, tāpēc tai faktiski nebija aizņēmumos iekrātu ārējo parādu. Tomēr reālā ekonomika auga. Auga tāpēc, ka suverēnai valstij ir tiesības pašai emitēt augošas tautsaimniecības funkcionēšanai nepieciešamo nacionālās valūtas apjomu, bet ārvalstu valūtas var iegūt tirdzniecībā, līdzsvarojot eksportu un importu. Tādu pašu veselīgu politiku varam īstenot arī mūsdienās, ja nacionalizēsim Latvijas Banku, patrieksim ārvalstu bankas un sāksim emitēt tautsaimniecības vajadzībām nepieciešamo latu daudzumu savu suverēno valūtu. Šis ir ļoti svarīgs jautājums, jo tieši ierobežotā lata emisija ir galvenais iemesls, kāpēc Latvija iestigusi lielos, esošās sistēmas ietvaros nesamaksājamos parādos: 5,678 miljardi latu valsts parāds un 20, 754 miljardi latu rezidentu parāds.

Labā ziņa tā, ka jau sākusies pretestība ārvalstu privāto banku patvaļai Latvijā. Šā gada 25. martā (nelikumīgi represēto dienā) Kongresu namā Rīgā notika seminārs "Par Latviju bez banksteriem".

Diemžēl seminārā piedalījās ārkārtīgi maz cilvēku. Lai banku problēma tiktu atrisināta taisnīgi, šajā kustībā jāiesaistās un organizēti jārīkojas daudziem cilvēkiem.

2012. gada 7. aprīlis

Kapitālisms demokrātijas triumfs

vai sociāla pataloģija?

Pagājuši aptuveni 20 gadi, kopš negaidīti sabruka Padomju Savienība un sociālistisko valstu sistēma, kuru kopumā dēvēja par "Otro pasauli", un arī Latvijā kārtējo reizi mainījās sabiedriskā iekārta. Ir pieaugusi pirmā pēcpadomju paaudze, bet arvien lielākā Latvijas iedzīvotāju daļa ir pieredzējusi laiku, kad Latvija iekļāvās sistēmā, kuru dēvēja par attīstīto sociālismu vai padomju varu. Tāpēc, manuprāt, tieši tagad ir pienācis labākais laiks, lai atskatītos, salīdzinātu, vērtētu.

Katru dienu mēdiji mums ziņo par jauniem skandāliem, konfliktiem, krīzēm, afērām, pat noziegumiem, tiek kritizēti atsevišķi politiķi, biznesmeņi, partijas, koalīcijas un citas nejēdzības, bet netiek analizēta pati sistēma, kurā dzīvojam. Tas atgādina pēdējās padomju varas desmitgades, kad tāpat varēja diezgan brīvi kritizēt atsevišķus politiķus (sevišķi mirušos, kā Staļinu, Pelši vai Hruščovu), uzņēmumu vadītājus un dažādas sociālistiskās sadzīves nejēdzības, bet nedrīkstēja apšaubīt vai analizēt padomju sistēmu kopumā.

Par padomju sistēmas sabrukuma cēloņiem vēl arvien nav vienprātības, cirkulē dažādas teorijas, taču varbūt tieši šis aizliegums kritiski izvērtēt vai analizēt pašu sistēmu ir viens no galvenajiem padomju varas sabrukuma cēloņiem, jo nozīmēja vārdu, ideju un īstenotās politikas aizvien lielāku neatbilstību realitātes izaicinājumiem. Ne dabā, ne sabiedrībā nevar radīt ideālu sistēmu katrs attīstības posms prasa kritisku izvērtējumu un nepieciešamās korekcijas. Tas, kas varbūt bija nepieciešams vienā attīstības posmā, var izrādīties nederīgs vai pat graujošs citā posmā. Tas attiecināms uz visām pārvaldes sistēmām, tai skaitā uz kapitālismu. Nekas uz šīs pasaules nav mūžīgs, un bieži vien kādas idejas šķietamais triumfs patiesībā iezvana visas sistēmas norietu.

Kapitālisma uzvaras stāsts

Padomju Savienība sabruka drīz pēc tam, kad bija šķietami nostabilizējies divu superlielvalstu ASV un PSRS spēku līdzsvars, kad tika sludināta mierīgas līdzāspastāvēšanas politika, detante, pakāpeniska atbruņošanās un Helsinku process, kas vēlreiz apstiprināja pēc II pasaules kara nospraustās robežas un ietekmes sfēras, taču dienaskārtībā ienesa arī cilvēktiesību jautājumu, par kuru abām pusēm bija visai atšķirīgi viedokļi ASV uzsvēra politiskās tiesības, bet PSRS sociālās un ekonomiskās. Radās arī citi disonējoši faktori: ASV prezidenta Reigana teatrāli pasludinātais krusta karš pret "Ļaunuma impēriju" un "Zvaigžņu karu" programma, kā arī PSRS karaspēka ievešana Afganistānā, kas izvērtās neuzvaramā zemas intensitātes karā. Tad pie varas PSRS nāca M. Gorbačovs ar savu "jauno domāšanu", "paātrinājumu", "ekonomisko ekonomiku", "saimniecisko aprēķinu", "pārbūvi" un kampaņveidīgām, savstarpēji nesaskaņotām reformām. "Atklātības" politikas ietvaros sākās vēstures "balto plankumu" šokējoša un reizēm pārspīlēta aizpildīšana, tika stimulēta arī zināma sistēmas kritika, kura drīz vien pārauga sistēmas pilnīgā noliegumā un nacionālās nesaskaņās. Tas jau bija sistēmas beigu sākums.

Tomēr PSRS sabrukums Rietumiem kopumā bija negaidīts, visvairāk pārsteigti bija tieši ASV sovjetologi, kuri gadiem ilgi bija pētījuši PSRS notiekošos procesus un meklējuši vājās vietas. Daudzi Rietumu līderi bija satraukti un neziņā par to, kas notiks tālāk. Tikai pēc zināma samulsuma perioda neokonservatīvie toņa noteicēji pasludināja "uzvaru aukstajā karā" un "vēstures galu", proti, teoriju, pēc kuras Rietumu "demokrātiskais, liberālais kapitālisms" ir guvis neatgriezenisku uzvaru globālā mērogā. Tas bija galvu reibinošs idejiskais apvērsums, jo vēl 1970. gados Rietumos dominēja pesimistiskas teorijas par kapitālisma un demokrātijas sistēmisko krīzi. Trīspusējā komisija (Trilateral Commission) izdeva īpašu pētījumu ar rekomendācijām, kurš tā arī saucās "Demokrātijas krīze". Šajā pētījumā dominēja bažas par to, ka demokrātiskais aktīvisms Rietumeiropā un ASV draud ar kapitālisma pīlāru atstumšanu no varas, bet ieteikts tika visiem līdzekļiem vairot politisko apātiju masās. Lai vājinātu politisko aktīvismu, tika ieteikts masu uzmanību saistīt ar dažāda veida izklaidi, preču patēriņa kultu, atteikšanos no industrializācijas, zaļo ideoloģiju u.c.

Bet vislielāko apjukumu PSRS sabrukums izraisīja Rietumu kreisajās partijās. Reigana un Tečeres politika jau bija vājinājusi arodbiedrību kustību, bet nu šķietami zuda arī sociālisma idejiskais pamats. Pēc zināma apjukuma perioda Rietumu kreisās partijas pasludināja kursu uz "jauno kreisumu" vai "trešo ceļu", proti, politiku, kas pilnīgi atteicās no marksistiskā mantojuma un izvēlējās neoliberālisma doktrīnu, kas daudz neatšķīrās no Reigana un Tečeres kursa uz brīvo tirgu, vispārēju privatizāciju, finanšu jomas liberalizāciju un citiem "Vašingtonas konsensa" noteikumiem.

Vēstures gals nozīmēja arī "demokrātiskā kapitālisma" anglo-amerikāniskā modeļa eksportu uz visām pasaules valstīm, tātad globalizāciju un "Jauno pasaules kārtību". "Uzvarējušā kapitālisma" avangardā nostājās vairāki bijušie marksisti, maoisti un trockisti, kas nu sevi dēvēja par neokonservatoriem un ar īsti trockisku degsmi sāka bezkompromisa cīņu par kapitālisma uzvaru visā pasaulē.

Tā kā izjukušās PSRS sastāvdaļas šo revolūcijas eksportu labprāt pieņēma un pat ilgojās, Rietumiem nācās meklēt jaunu globālo ienaidnieku. Tā kā neviens ASV hegemoniju tieši neapdraudēja, ienaidnieku nācās izdomāt. Šo lomu drīz vien piešķīra "starptautiskajam terorismam" un "islama fundamentālismam", vienlaikus gan neaizmirstot neuzkrītoši kultivēt nepatiku pret visu, kas saistīts ar bijušo PSRS un īpaši Krieviju. ASV militārie izdevumi pēc "uzvaras aukstajā karā" ne tikai nemazinājās, bet strauji pieauga. Jo terorisms taču ir globāls, tāpēc "brīvās pasaules" galvenajam balstam savas militārās bāzes jāizvieto ne vien visos kontinentos un stratēģiskajos "ASV nacionālo interešu" reģionos, bet arī uz jūras, pazemē, kosmosā un kibertelpā. Tika izstrādāta "Pilna spektra dominēšanas" doktrīna, pasludināts "Jaunais Amerikas laikmets" (The New American Century), Pax Americana (pēc Pax Romana un Pax Britannica vēsturiskajiem paraugiem), jaunu elpu guva "amerikāņu izredzētības" (American Exceptionalism) patoss. Vārdu sakot, kapitālisms tika atbrīvots no jebkādiem ierobežojumiem vai iemauktiem, pasaule tika sadalīta Amerikas sabiedrotajos (satelītos, vasaļos) un Amerikas ienaidniekos (atklātajos un potenciālajos). "Kas nav ar mums, tie ir pret mums," paziņoja ASV prezidents Dž. Bušs.

Pret satelītiem un vasaļiem varēja izmantot "maigo spēku" (Soft Power politiķu uzpirkšanu, preses un slavenību kooptēšanu, korumpēšanu, maigu šantāžu, draudzīgu partiju, mēdiju un nevalstisko organizāciju finansēšanu un vadīšanu), ar galvenajiem sabiedrotajiem varēja dalīties laupījumā, bet pret atklātajiem ienaidniekiem un vienkārši nepakļāvīgajiem varēja izmantot elastīgu maigā un cietā spēka (Hard Power) kombināciju. Tas nozīmēja, ka valstis, kuras labprātīgi nepieņēma "Vašingtonas konsensu", vai arī centās iet savu neatkarīgu ceļu, riskēja tikt iebombardētas akmens laikmetā, saindētas ar noplicinātu urānu, vai pat pieredzēt Hirošimas un Nagasaki likteni. Hard Power demonstrāciju pirmā uz savas ādas izjuta Irāka jau 1991. gadā un Dienvidslāvija dažus gadus vēlāk, un tad jau karadarbība turpinājās bez pārtraukuma. Vara korumpē, bet neierobežota vara korumpē absolūti. Savukārt valstis, kuras labprātīgi pieņēma Vašingtonas diktēto modeli, pakāpeniski pārvērtās par Rietumu kolonijām neokoloniālā izpildījumā.

Lai arī jaunie pasaules valdnieki bija smalki izstudējuši Romas impērijas un Britu impērijas varenības izpausmes un grandiozos slavas rituālus, maz vērības tika piešķirts šo impēriju vājajām vietām, tai skaitā lepnības un neierobežotas alkatības liktenīgajai lomai šo impēriju norietā. Taču šāds aklums un atraušanās no realitātes ir viegli saprotams, jo neierobežota vara reibina un atņem saprātu.

Kā franklins delano rūzvelts izglāba kapitālisma sistēmu

Grūti iztēloties trauslāku un nestabilāku iekārtu par kapitālismu. Cik sen pastāvējis kapitālisms, tik sen cilvēce atceras nemitīgas krīzes, skandālus, korupciju un sociālus satricinājumus. Ir pat izstrādātas vairākas biznesa ciklu teorijas, kuras izskaidro, kā pēc katra pacēluma seko kapitālisma krīze jeb recesija. Agrāk šīs teorijas mācīja un pilnveidoja kapitālistisko valstu augstskolās, taču pēc kapitālisma galīgās uzvaras tika pasludināts, ka nu visām krīzēm pienācis gals, jo ir apgūta unikāla risku vadīšanas metode, turklāt kapitālisma globalizācija un liberalizācija (t.i. valstu neiejaukšanās tirgus mehānismos) nodrošina netraucētu tirgus "neredzamās rokas" darbību un tirgus pašregulēšanos.

Patiesībā kapitālismam ir daudz kopēja ar dabā sastopamajiem parazītiem. Jo lielāki un straujāki ir kapitālisma panākumi, jo lielāka ir varbūtība, ka parazīts nogalinās to organismu, no kura viņš pats barojas un pārtiek. Tāpēc kapitālisms var ilgstoši un daudzmaz stabili pastāvēt tikai apstākļos, kad tas tiek ierobežots un stingri regulēts, vai kad kapitālisma destruktīvo dabu līdzsvaro ar tīri komunistiskām aktivitātēm. Tiklīdz šie ierobežojumi atslābst, kapitālisma pastāvēšanu apdraud nevis vienkārša cikliskā krīze, bet sistēmiskā krīze. Tieši tāda sistēmiskā krīze Rietumu kapitālismu paralizēja pēc rosīgajiem 1920. gadiem (Roaring Twenties), kurus raksturoja līdz tam nepieredzētas spekulāciju orģijas uz parāda. Vēsturē sekojošo sistēmas vēsturnieki nosauca par "Lielo depresiju".

Jēdziens "krīze" burtiski nozīmē krustceles, kurās sabiedrībai jāpieņem lēmums turpināt līdzšinējo kursu un iet bojā, vai izvēlēties citu ceļu, kas nodrošinās turpmāku sabiedrības eksistenci.

Šādās krustcelēs Amerika un mazliet vēlāk arī visa Rietumeiropa nonāca pēc Ņujorkas biržas sabrukuma un banku krīzes 1929. gadā. Bezdarba līmenis Amerikā pārsniedza 25%, badā mira miljoniem cilvēku (ap to pašu laiku, kad Staļina industrializācijas politikas iespaidā iestājās bads Ukrainā), bankrotēja visas bankas, apstājās tirdzniecība, sākās tirgus barjeru (nacionālā protekcionisma) un valūtu kari, sabruka starptautiskā naudas sistēma, kas balstījās uz zelta standartu un britu mārciņu. Pie varas daudzās rietumvalstīs nāca fašistiski režīmi. Kapitālistisko sistēmu globālā mērogā pārņēma visas tās negatīvās parādības, kādas mēs un visi Rietumi sākām iepazīt kopš finanšu krīzes sākuma 2007. gadā.

Amerika jau tad bija vadošā kapitālistiskā valsts pasaulē, jo britu un franču impērijas bija novājinātas Pirmajā pasaules karā un maksāja kara parādus Amerikai, bet Vācija maksāja smagas kara reparācijas Antantes valstīm, it sevišķi Anglijai, Francijai un Beļģijai.

Pirmā ASV valdības reakcija uz krīzi bija līdzīga tai, kādu tagad pārdzīvojam mēs: aicinājumi līdzsvarot budžetu, samazināt budžeta izdevumus, ieviest finanšu bardzības pasākumus, glābt privātās komercbankas un spekulantus, no mājām izlikt parādniekus, izūtrupēt bankrotējušo zemnieku un uzņēmēju saimniecības utt.

Bet bija arī būtiska atšķirība. Gan Amerikā, gan Rietumeiropā pastāvēja aktīvas arodbiedrību organizācijas, sociālās kustības un ietekmīgas sociālistiskās, kristīgi sociālās un citu populistu partijas, kuras nemitīgi un aktīvi cīnījās par strādājošo un nabadzīgo cilvēku tiesībām. Ameriku bija pārņēmis iespaidīgs kreiso spēku aktīvisma vilnis, kas reāli apdraudēja kapitālistu iedibināto Status Quo un nebaidījās no nāves. Šādos apstākļos par ASV prezidentu tika ievēlēts no dižciltīgas dzimtas cēlies centrists Franklins Delano Rūzvelts, kurš līdz tam bija darbojies kā Ņujorkas gubernators un eksperimentējis ar vairākām populistu idejām (mūsdienās jēdzienam "populisms" kapitālisma ideologi piešķīruši noniecinošu krāsu, bet patiesībā populisti ir vienkāršās tautas tiesību aizstāvji).

Rūzvelts bija tipisks kapitālistu šķiras pārstāvis, bet viņš izrādījās gudrāks un pareizi novērtēja, ka šoreiz krīze ir sistēmiska, proti, pati bez radikālas valsts iejaukšanās nepāries, kā arī bija ieklausījies augošās sociālo aktīvistu kustības pārstāvjos un uzmanīgi vērojis reālus populistu eksperimentus.

Lielās depresijas pārvarēšanas tēma ir ļoti plaša un komplicēta, tāpēc to ar nolūku vienkāršošu, uzsverot tikai dažus galvenos virzienus. Rūzvelts un viņa komanda, kurā bija pārstāvēti visu virzienu pārstāvji, labi apzinājās fundamentālu pārmaiņu nepieciešamību. Rūzvelts uzturēja nemitīgu dialogu gan ar kapitālistu, gan sociālistu un populistu pārstāvjiem. Kapitālistiem viņa vēstījums bija apmēram šāds: neierobežota kapitālisma laikmets ir pagājis, jums nāksies dalīties ar pārējo sabiedrību. Dalīšanās izpaudās dažādi: uzņēmumu ienākumu nodokļa pacelšana (līdz uz katru dolāru, ko iekasēja no privātām personām, no korporācijām iekasēja 1,5 dolārus), ieņēmuma nodokļa pacelšana bagātajiem (no katra dolāra, kas gadā pārsniedza 200 000 dolāru ieņēmumus, 96 centus nācās atdot valstij nodokļos). Tātad ieņēmuma nodoklis no bagātajiem bija 96%, un apmēram tāds tas saglabājās līdz 1970. gadiem. Rūzvelts ASV dolāru atkabināja no zelta standarta un krietni devalvēja, tā paglābjot parādniekus no izputēšanas vai parādu verdzības, turklāt sāka stingri regulēt banku darbību (Glāsa Stīgela likums u.c. regulējumi, kurus 1980. gados pakāpeniski atcēla) un ierobežoja lielo korporāciju patvaļu.

Risinājumu Rūzvelts piedāvāja arī strādniecības pārstāvjiem: dāsni pabalsti bezdarbniekiem, pensiju, darba nespējas un veselības apdrošināšanas sistēmas ieviešanu, arodbiedrību tiesību palielināšanu un miljoniem darbavietu, kuras radīs pati valsts. Vienīgais noteikums bija tāds, ka strādnieku kustībai jāatsakās no mērķa likvidēt pašu kapitālisma sistēmu no revolucionāriem jāpārtop par konstruktīviem reformatoriem. Līdz ar to Amerikas arodbiedrības turpmāk darbojās kā "biznesa arodbiedrības", t.i., cīnījās tikai par materiāliem labumiem, bet atteicās no centieniem iesaistīties politisku lēmumu lemšanā.

Sākās sabiedrisko darbu un lielo infrastruktūras projektu laikmets. Līdz II pasaules karam ASV valsts radīja apmēram 12 miljonus jaunu darbavietu un iespaidīgu sabiedrisko (nekapitālistisko) sektoru. Savu jauno kursu, kuru Rūzvelts piedāvāja sabiedrībai, viņš nosauca par The New Deal (Jauno norunu). Pilna nodarbinātība gan tika panākta tikai 1941. gadā, kad daļa strādniecības uzģērba karavīru uniformas, bet visi atlikušie gādāja par kara materiālu ražošanu. Kara laikā faktiski visa ASV ekonomika, izņemot individuālās bodes un sīkuzņēmumus, kļuva par valsts ekonomiku. Tādu pašu, kāda pastāvēja PSRS. Tāpēc labējie kritiķi Rūzveltu arvien dēvē par komunistu, lai gan faktiski viņš izglāba kapitālistisko sistēmu.

Interesanti bija Rūzvelta nodomi pēc II pasaules kara. 1944. gada 1. janvārī Rūzvelts publiski izsludināja savu nodomu pēc kara pieņemt Otro cilvēktiesību likumu, politiskās tiesības papildinot ar ekonomiskajām un sociālajām tiesībām. Projekts paredzēja katra ASV pilsoņa konstitucionālas tiesības uz taisnīgi atalgotu darbu (tātad pilnas nodarbinātības politiku), tiesības uz labu mājokli, labu izglītību, vispārēju un katram pieejamu veselības aprūpi, visas pamatvajadzības sedzošu atalgojumu, pilnu sociālo drošību utt. Pēc kara Trešās pasaules valstu bloks koloniālās atbrīvošanās kustības iespaidā šos principus iestrādāja "ANO Starptautiskajā paktā par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām". Lieki teikt, ka ne vadošās rietumvalstis, nedz mūsdienu Latvija šo paktu nav parakstījusi, jo tas ir pretrunā ar kapitālisma principiem. Rietumos arvien pastāv ieskats, ka dēļ nodoma pieņemt Otro cilvēktiesību likumu, kas būtu konstitucionāli nostiprinājis katra amerikāņa ekonomiskās un sociālās tiesības, Rūzvelts pirms kara beigām tika noindēts, bet Otrā cilvēktiesību likuma projekts tika "pazaudēts". Šo projektu tikai 2008. gadā atrada ASV dokumentālo filmu režisors Maikls Mūrs, kurš minēto Rūzvelta uzrunu demonstrēja savā 2009. gada filmā "Kapitālisma mīlas stāsts" (Capitalism: A Love Story).

Kapitālisma "zelta laikmets"

Latvija šo laikmetu nepiedzīvoja, bet Rietumi kopumā šo zelta laikmetu kādu laiku pēc II pasaules kara (no kāda 1950. līdz 1970. gadu vidum) tiešām izbaudīja. Ne līdz tam, ne pēc tam kapitālisms šādu vispārēju labklājību un tik garu bezkrīžu periodu nav piedzīvojis. Jo Rūzvelta "Jaunās norunas" un Eiropas sociāldemokrātiskās kustības iespaidā kapitālisms šajā periodā tika stingri ierobežots un regulēts. Līdzīga sociālās atbildības politika tika īstenota arī Japānā.

Lai arī Rūzvelts bija miris, tomēr "Jaunās norunas" inerce kādu laiku turpinājās. Amerikāņi bija daudz mācījušies no "Jaunās norunas", tāpēc no kara saplosītās Rietumeiropas un Japānas vairs nepiedzina parādus, bet īstenoja Maršala plānu, kurš bija abpusēji izdevīgs, lai arī galīgi neatbilda kapitālisma garam (kapitālistiem taču jākonkurē, nevis jāsadarbojas). Tā kā Rietumieropā nacismam aktīvi pretojušās bija galvenokārt sociāldemokrātiskās un kristīgi sociālās kustības, pēc kara tās ieguva lielāku ietekmi. Bet vēl lielāku ietekmi Rietumeiropā guva kompartijas, tāpēc sociāli atbildīga politika bija nepieciešama arī kā instruments, kas neitralizētu un vājinātu komunisma pievilcību, padarītu to lieku. Tas ir vēsturisks fakts, ka tādās valstīs kā Francija, Itālija, Grieķija u.c. kompartiju nonākšana pie varas vēlēšanu ceļā pēc II pasaules kara bija pavisam reāla. Pat leģendārais Francijas prezidents De Gols bija spiests sabiedroties ar kompartiju un īstenot daudzas tīri komunistiskas iniciatīvas, starp kurām bija arī kapitālistisko lieluzņēmumu nacionalizācija. Lai mazinātu komunistu ietekmi, nepietika tikai ar ASV karaspēka klātbūtni, CIP organizētiem apvērsumiem un NATO slepeno operāciju "Gladio" nācās īstenot sociāldemokrātisku "vispārējās labklājības" politiku. Sākās sacensība arī starp sistēmām PSRS piedāvāto modeli un Rietumu "vispārējās labklājības valsti". Un šīs sacensības iznākums ilgu laiku nemaz nebija tik drošs un paredzams.

Taču kapitālisti nebūtu kapitālisti, ja ar to samierinātos un neplānotu Rūzvelta "Jaunās norunas" iekarojumus pakāpeniski demontēt. Signāls kontrrevolūcijai bija 1950. gadā pieņemtā Nacionālās drošības doktrīna (NSC 68), ideoloģiskā kampaņa pret "Sarkanajām briesmām", "Dzelzs priekškara" runa, Makartija kampaņa pret "komunistu infiltrāciju" valsts pārvaldē, izglītības sistēmā un kultūras jomās, kā arī aukstā kara pasludināšana. Kapitālisti vairs negribēja dalīties ar strādniecību un nabadzīgajiem, tāpēc visa propagandas mašinērija tika iedarbināta histērijas sacelšanai pret "sarkanajām briesmām". Sākās kari pret valstīm, kuras bija nolēmušas atbrīvoties no koloniālā jūga, pat ja to vadītāji nebija komunisti, bet ASV militāro draudu dēļ šajā cīņā meklēja PSRS vai Ķīnas atbalstu. Neveiksmīgo Francijas karu Indoķīnā pārņēma ASV, šim nolūkam pat panākot ANO atbalstu. Nav noslēpums, ka gan PSRS, gan Ķīna koloniālās atbrīvošanās kustību savu trūcīgo iespēju robežās (PSRS bija kara izpostīta valsts) tiešām atbalstīja, vismaz simboliski, lai gan vairījās iesaistīties tieši, jo tas nozīmētu militāru konfrontāciju ar ASV un kodolkaru (šāda iespēja pavisam reāla kļuva t.s. Kubas raķešu krīzes laikā). Pasaules kara un savstarpējo ķīviņu novājinātā Anglija, Francija, Beļģija, Nīderlande un Portugāle formālu neatkarību savām bijušajām kolonijām sāka piešķirt pašas, taču savus koloniālos iekarojumus centās saglabāt citiem līdzekļiem. Savukārt ASV necentās šīs kolonijas pārņemt pēc klasiskā koloniālisma parauga, bet izmantoja neokoloniālisma metodes, kuras paredzēja formālu valstu neatkarību, bet atkarību ekonomisko, kultūras, ideoloģijas un militāro saistību līmenī. Tomēr, lai šo atkarību uzspiestu, bieži nācās iejaukties militāri gan tieši ar savu karaspēku (kā Korejā, Vjetnamā, Laosā, Kambodžā), gan ar CIP organizētiem apvērsumiem (kā Irānā, Irākā, vairākās Latīņamerikas valstīs), gan caur ASV finansētiem režīmiem un diktatoriem (kā Filipīnās, Indonēzijā, Vidējos austrumos).

Taču šāda politika prasīja milzīgus militāros un specdienestu izdevumus, kas savukārt apdraudēja visu ASV dolāra dominēto finanšu norēķinu sistēmu, un kapitālisma sistēmu kopumā. Tādējādi jau 1971. gadā ASV prezidents R. Niksons bija spiests vēlreiz atteikties no dolāra piesaistes zelta rezervēm, glābt krītošo dolāra vērtību un kaut kā slāpēt joņojošo inflāciju. Palīdzēja ASV atbalstītie arābu režīmi un Irāna, kuri, aizbildinoties ar Izraēlas draudiem, caur naftas ražotāju organizāciju OPEC panāca naftas cenas četrkāršošanu 1973. gadā, bet saziņā ar ASV administrāciju noteica, ka nafta tiks tirgota tikai par ASV dolāriem.

Šim ASV administrācijas diktētajam solim bija vairākas dramatiskas sekas. Tā kā naftu varēja nopirkt tikai par dolāriem, pieauga pieprasījums pēc dolāriem, līdz ar to panākot dolāra vērtības krituma apturēšanu. Necieta arī Rietumu naftas kompānijas, jo ar naftas ieguvējiem bija panākta vienošanās par peļņas sadali. Trešās pasaules valstis, kurām nebija savas naftas, bija spiestas naftu iepirkt globālajā tirgū par dārgu cenu, turklāt šim nolūkam bija jāgādā dolāri (t.i. vai nu jāgādā par palielinātu eksportu vai jāuzņemas parādi). Savukārt OPEC valstīm radās milzīgas dolāru rezerves, kuras lielākoties tika ieguldītas Rietumu bankās un saucās par naftas dolāriem (Petrodollars). Tad nu Rietumu bankas šos dolārus labprāt aizdeva parādos nonākušajām valstīm, kas savukārt izraisīja Trešās pasaules parādu krīzi un atkarību no Rietumu finanšu institūcijām. Kad šīs valstis vairs nespēja maksāt parādus, Rietumi piedāvāja SVF aizdevumus, kuri savukārt tika saistīti ar smagiem noteikumiem, kurus mēs pašlaik pazīstam kā "Vašingtonas konsensa" noteikumus un kurus vēlāk piemēroja arī postsociālisma valstīm, tai skaitā Latvijai. Savukārt ASV nonāca unikālā pozīcijā: tā visu varēja nopirkt, vienkārši pēc vajadzības sadrukājot dolārus un citas valstis piespiežot par nopelnītajiem dolāriem pirkt ASV parādzīmes. Jo kāda gan atšķirība, vai bruņots gangsteris tev pieprasa naudas maku, vai pieprasa aizdot naudu, labi zinot, ka tev nebūs nekādu iespēju šo parādu no bruņotā gangstera piedzīt? Par šo tēmu Latvijai pazīstamais ekonomists Maikls Hadsons uzrakstījis grāmatu ar nosaukumu "Superimperiālisms".

Gūstot arvien lielāku peļņu parādos nonākušajās III pasaules valstīs, Rietumu korporācijas strauji palielināja savu bagātību un arī politisko ietekmi. Nu šo ietekmi varēja izmantot arī pret pašmāju ļaudīm, lai pakāpeniski demontētu visus The New Deal sociālos iekarojumus. Līdz ar to tieši 1970. gados "labklājības valsts modelis" Rietumos sasniedza savu maksimumu: lielākās reālās algas, augstāko sociālo nodrošinājumu, augstāko dzīves standartu un arī augstāko socializācijas līmeni, kad arī Rietumos bija iespējama bezmaksas izglītība, stiprs sabiedriskais sektors, visiem pieejami medicīnas pakalpojumi un citi sociālie labumi. Kā jau minēju, pagrieziena punkts kapitālisma kontrrevolūcijai bija 1975. gadā izdotais pētījums "Demokrātijas krīze", kurš iezīmēja kursu uz demokrātijas un visu sociālo iekarojumu pakāpenisku demontāžu, un kapitālisma atbrīvošanu no visiem ierobežojumiem. Tātad arī kursu uz nākamo sistēmisko krīzi, kura sākās 2007. gadā un kuras gals vēl arvien nav paredzams. Jā, Rietumos vairs nav demokrātijas, bet savas pozīcijas maksimāli nostiprinājusi korporatokrātija, proti, korporāciju vara. Tieši starptautiskās korporācijas tagad diktē politiku rietumvalstīs un to satelītos, tai skaitā Latvijā. Partijas, politiķi un valdības ir tikai dekoratīvi korporāciju gribas izpildītāji, politiski aktieri, kas nekritiski izpilda visu, ko diktē korporācijas.

Kad 1991. gadā, paklausot Rietumu padomniekiem, Latvijā tika izsludināta vispārēja denacionalizācija un privatizācija, to pamatoja ar vienkāršu apgalvojumu, ka privātīpašums esot efektīvāks. Izvēršot šo „patiesību", kas esot tik acīmredzama, ka neprasa nekādus pierādījumus, propagandisti mums stāstīja, ka privātīpašums mazināšot birokrātiju un korupciju, kāpināšot atbildību (jo privātuzņēmējs taču rūpēsies par savu īpašumu un tajā notiekošajiem procesiem), racionālāk izmantošot resursus, celšot darba ražību, maksāšot Eiropas līmeņa algas un iznākumā ieguvēji būs visi Latvija strauji attīstīsies un ātri vien (kādos piecos gados) ieņems sev pienākošos vietu Eiropas valstu saimē, no kuras padomju okupācija mūs uz pus gadsimtu nelietīgi izrāvusi.

Tagad mēs skaidri redzam, ka tie visi bija meli un propaganda. Un es šo atziņu vēlos izmantot, lai atgādinātu, ka Atmodas gados un arī uz 1991. gada janvāra barikādēm neviens cilvēks nepieprasīja kapitālisma restaurāciju Latvijā. Arī LTF programmā, ar kuru šī jumta organizācija uzvarēja vēlēšanās, tika piedāvāta jaukta tipa ekonomika (ar stipru sabiedrisko sektoru un aktīvu valsts lomu) un sociāli atbildīga politika.

Privātas uzņēmības vietā korporāciju oligopols un ārvalstu koloniālisms

1991. gadā Latvijas iedzīvotājiem bija visai miglains priekšstats par privātu uzņēmību, izņemot to visai plašo privāto rosību, kura plauka jau padomju gados: ziedu, augļu un dārzeņu audzēšana un tirgošana visā PSRS teritorijā, mājlopu turēšana, piena un gaļas nodošana valstij, dažādas privātās „haltūras", kurās plaši izmantoja padomju uzņēmumu resursus un tehniku, kā arī pagrīdes uzņēmējus, kuri šuva apģērbus, remontēja dzīvokļus, cēla privātmājas, tirgoja no ārzemēm ievestas vai „pa blatu dabūtas" Rietumu patēriņa preces. Interesanti, ka tagad, 20 gadus pēc privatizācijas, tik plaša privāta uzņēmējdarbība Latvijā vairs nav iespējama, tā tiek saukta par ēnu ekonomiku un apkarota.

Inteliģentākie cilvēki droši vien bija lasījuši vecas grāmatas, kurās figurēja privātas bodītes un krogi, privāti amatnieki, paunu žīdi, ubagi, uzmācīgas prostitūtas, Parīzes vai Berlīnes krogos naudu notriecoši muižu īpašnieki, pirmie latviešu namnieki, kooperatori, spekulanti, skarbie Zemgales saimnieki, leišu un latgaļu gani saimnieku tīrumos, vāciešiem vai Ceplim līdzīgiem uzņēmējiem piederošas fabrikas, kurās par savām tiesībām un izdzīvošanu cīnās pirmie marksisti un arodbiedrību aktīvisti.

XIX gadsimta vidū par privātīpašumiem un to priekšrocībām Latvijā bija lielāka skaidrība, jo visi īpašnieki dzīvoja starp mums. Lūk, tas ir muižkungs, kura priekšā jānoņem cepure un jābučo stērbeles, tas ir muižas pārvaldnieks, tas ir vagars, kas uzrauga, izdzen un soda dzimtcilvēkus, tas ir mācītājs, kas bargs pret latviešiem, bet vēlīgs pret vācu kungiem, bet tas ir spiegs un ziņotājs, kurš pienes ziņas vagaram vai muižas pārvaldniekam. Daļu barona zemes apstrādāja muižas algoti vietējie strādnieki un klaušu pildītāji, daļa tika iznomāta vietējiem zemniekiem, kuri par zemi maksāja bargu renti. Tad dzimtbūšana tika atcelta, un latviešiem piedāvāja to zemi, ko kādreiz vācu iekarotāji bija tiem ar varu vai viltu atņēmuši, dārgi izpirkt. Bez zemes palikušie latvieši devās meklēt laimi uz lielpilsētām vai ārzemēm. Vai pirms 20 gadiem kāds varēja iztēloties, ka līdzīga situācija var atkārtoties?

Vai nav dīvaini, ka 20 gadus pēc privatizācijas privāta uzņēmība Latvijā ir visai reta parādība, bet paši privātie uzņēmēji tiek visādi apspiesti, izspiesti, žņaugti ar nodokļiem, iedzīti parādos un izūtrupēti? Privāti uzņēmēji, kas nebauda īpašu protekciju, mūsdienu Latvijā ir iznīkstoša un visādi diskriminēta kārta. Grūtībās nonācis privāts uzņēmējs nevar pretendēt pat uz sociālo pabalstu, jo viņam taču vēl ir īpašums! Vidusslānis, par kuru tik daudz runāja 1990. gados, tā arī nav izveidojies, bet tie, kurus nosacīti varētu pieskaitīt plānajam vidusslānim, ir nevis privātuzņēmēji, bet valsts ierēdņi, kuru skaits, salīdzinot ar padomju laikiem, ir uzblīdis 6 8 reizes. Lielākā daļa cilvēku, kuriem pieder īpašums, to ir ieķīlājuši vai jau zaudējuši solītās īpašnieku sabiedrības vietā mums izveidojusies parādnieku sabiedrība. Liela daļa nosacīti privāto uzņēmumu, kas kā tādi reģistrēti, pastāv vien tāpēc, ka tie vai nu apkalpo uzblīdušo valsts pārvaldes aparātu, vai arī saņem valsts vai pašvaldību pasūtījumus. Kaut cik turas tie uzņēmēji, kuri neapsaimnieko savu īpašumu, bet ir starpnieki kādai ārvalstu korporācijai, vai darbojas tās uzdevumā. Mēri, kā gribi, bet tie nav klasiskie privātuzņēmēji. Kā šādu rezultātu izskaidrot?

Ja īsi, tad Latvija šajos gados ir zaudējusi ne tikai bijušo PSRS un socvalstu tirgu (vairāk nekā sesto daļu pasaules), bet arī savu nacionālo (iekšējo) tirgu. Latvijas tirgu totāli kolonizējušas un okupējušas Rietumu korporācijas!

Tie politiskie aktieri, kuri manipulatīvi spēlē uz latviešu nacionālajām jūtām, arvien nepagurdami pūš propagandas pīlītes par skarbo un noziedzīgo PSRS okupāciju, kuras sen vairs nav, bet klusē par jauno, daudz totālāko okupāciju, kurā tagad smakdami mēģinām izdzīvot. Kas gan bija tie daži PSRS armijas garnizoni, kuri lojāli patērēja mūsu darba cilvēku ražojumus (tātad paplašināja iekšējo, nacionālo tirgu) un rudeņos kopsaimniecībām bez maksas palīdzēja novākt ražu, ja to salīdzina ar absolūti totālo Rietumu korporāciju okupāciju, kas mūsu potenciālajiem ražotājiem, ja neskaita dažas šauras nišas, vispār atņēmušas visu tirgu?

Vai jūs zināt, kam konkrēti pieder, piemēram, Rimi lielveikalu tīkls, Swedbank tīkls, Tele 2 tīkls, automobiļu tehniskās apskates punkti, apdrošināšanas kompānijas, „Latvijas gāze" u.c.?

Varat nepūlēties, jo neuzzināsiet. Arī Google meklētājā neatradīsiet. Arī tie atbildīgie darbinieki, kuri Latvijā šos tīklus uz vietas pārvalda, nevarēs nosaukt šo tīklu īpašniekus, izņemot tādu uzņēmumu kā Statoil, jo Statoil pieder Norvēģijas valstij un to nekādi nevarētu dēvēt par privātuzņēmumu.

Teorētiski šie un citi tīkli pieder šo korporāciju akcionāriem. Taču jau sen pagājuši laiki, kad tādi harizmātiski līderi kā Henrijs Fords paši pārvaldīja savu uzņēmumu (šī tradīcija nedaudz saglabājusies Vācijā un citās ģermāņu valstīs). Kāda daļa akciju parasti pieder lielākajiem akcionāriem, kuru uzvārdus varbūt varētu sameklēt, bet pārējās akcijas tiek nepārtraukti tirgotas biržās un nemitīgi maina īpašniekus.

Lielākā akciju īpašnieku daļa nemaz nezina, ka viņiem pieder uzņēmumi Latvijā un ka vispār tāda Latvija kaut kur uz pasaules ir. Parasti akcionāri ne mazākā mērā nepiedalās savu uzņēmumu pārvaldē un lēmumu pieņemšanā. To viņu vietā dara darbā pieņemti profesionāļi, kuri par savu darbu saņem algu un prēmijas (tikpat labi šos pārvaldniekus varētu algot valsts uzņēmumi). Algu un prēmiju (bonusu) lielums atkarīgs no korporācijas peļņas rādītājiem. Darbā viņus pieņem akcionāru pārstāvju pilnvarota institūcija (valde). Pārvaldnieku un viņa komandu šī valde jebkurā laikā var atlaist no darba un viņu vietā pieņemt citus. Vienīgais pārvaldnieku komandas uzdevums ir korporācijas darbu organizēt tā, lai akcionāri saņemtu maksimālu peļņu un dividendes.

Tas ir vienīgais un galvenais pārvaldnieku jeb menedžeru mērķis! Nekādi citi apsvērumi, piemēram, taisnīgas algas, draudzīgas cenas, vietējo iedzīvotāju intereses, nodokļu maksāšana, ekoloģiskie standarti u.c., netiek ņemti vērā. Korporācijas nav dibinātas labdarībai, bet tikai akcionāru peļņai. Katra pārvaldnieka darbība citu cilvēku vai kolonizētās valsts iedzīvotāju interesēs tiek iztulkota kā pret akcionāru interesēm vērsta darbība, kā nelikumība un korporatīvs noziegums. Jebkura pārvaldnieku vai pārvaldes zemākā posma darbinieku rīcība, kas veikta aiz humāniem apsvērumiem, tiek sodīta, var iestāties krimināla atbildība un, protams, tāds darbinieks tiek atlaists no darba. Zemākajam parasto darbinieku posmam precīzi jāievēro instrukcija un korporācijas disciplīna, jāvalkā formas tērps, bez domāšanas jāizpilda visas augstāk stāvošo pavēles, un, protams, jāglabā korporācijas noslēpumi. Kā armijā vai specvienībā.

Lielās korporācijas būtībā ir kā valstis. Tām ir sava birokrātiskā hierarhija, savs budžets, savi pētniecības institūti, sava ideoloģija, politika un propagandas aparāts, savi drošības, izlūkošanas un pretizlūkošanas dienesti, savi diplomāti un preses dienests, savi pilsoņi (formās tērpti izpildītāji), no kuriem tiek prasīta absolūta pakļaušanās, lojalitāte un disciplīna. Ja neticiet, pajautājiet kaut vai kādai personīgi pazīstamai lielveikala pārdevējai. Es gan nedomāju, ka viņa stāstīs visu, jo ir parakstījusies par korporācijas noslēpumu neizpaušanu, un šo noslēpumu saraksts ir visaptverošs. Par noslēpumu izpaušanu var tiesāt un sodīt. Informācija par nelojāliem darbiniekiem tiek izplatīta visā korporāciju vidē, tāpēc darbinieku, kuru no darba atlaidusi viena korporācija, visdrīzāk darbā neņems arī citas korporācijas. Korporācijas, kuras ienākušas svešā zemē, ar labdarību nenodarbojas. Kā jau uzsvēru, korporāciju vienīgais mērķis ir maksimāla peļņa akcionāriem un maksimālas prēmijas pārvaldniekiem, kuri šo peļņu izspieduši. Neatkarīgi no tā, kādas sociālas vai ekonomiskas sekas no šādas darbības cieš kolonizētā zeme un tās iedzīvotāji. Korporācijas ir ideāls kolonizācijas instruments. Tāds tas bijis jau kopš XIV gadsimta. Rietumeiropa pārējo pasauli kolonizēja ar korporāciju starpniecību (skat. manu rakstu „Īsa Rietumu imperiālisma, brīvā tirgus sistēmas un korporātisma vēsture").

Kolonizēto valstu sacensība uz leju

Katra korporācija, lai gūtu maksimālu peļņu, tiecas uz monopola stāvokli, uz pilnīgu iekarotā (okupētā) tirgus kontroli. Mūsdienu praksē tomēr 100% monopols ir visai reta parādība. Parasti konkrēto tirgu savā starpā sadala vairākas korporācijas, vienojoties par kopīgu stratēģiju, cenām, algām un tirgus segmentu sadali. Šādu stāvokli sauc par oligopolu. No peļņas gūšanas viedokļa oligopols var būt vēl efektīvāks par monopolu, turklāt uzbur brīva tirgus un konkurences ilūziju. Reizēm oligopolu veido pat viena korporācija, piemēram, Superneto un Rimi lielveikali Latvijā: vieni orientējas uz nabadzīgāko klientu daļu, otri uz turīgāko un prestiža kārāko. Līdz ar to korporācija aptvērusi lielāku tirgus segmentu nekā tad, ja tīkls būtu ar vienu nosaukumu.

Korporācijas ar savām milzīgajām iespējām (korporāciju apgrozījums pārsniedz atsevišķu valstu apgrozījumu) un svaru parasti no tirgus izspiež mazos uzņēmējus, ko labi varam vērot arī Latvijā. Visās valstīs, kurās ielaistas korporācijas, iznīkst vietējās (pašvaldību) ekonomikas, jo visu, ko agrāk veica vietējie uzņēmēji saviem spēkiem, tagad pārņēmušas korporācijas. Lai arī korporācija var nodarbināt kādus vietējos cilvēkus, peļņa tiek izvesta gan no pašvaldības, gan no Latvijas. Vienīgā problēma šādā gadījumā tā, ka bez darba un iztikas palikušie cilvēki vairs nespēj atļauties korporāciju un citus pakalpojumus, un ir spiesti aizbraukt vai nomirt uz vietas. Lai kurai valstij uzkundzējas korporācijas, kapitāls un darbs no šīm valstīm tiek izsūkts kā ar putekļusūcēju.

Valstis, kuras piekritušas „Vašingtonas konsensa" noteikumiem, paraksta t.s. investīciju aizsardzības līgumus un ir spiestas savstarpēji sacensties (konkurēt) par korporācijām labvēlīgāku apstākļu radīšanu savā teritorijā un uz savu pilsoņu rēķina. Korporācijām nav nekādas morāles, cilvēcisku jūtu, augstāku vērtību vai sentimenta. Korporācijas ir plēsoņas, kas pārvietojas tur, kur tām treknāks laupījums. Noplicinājušas vienu vietu, tās pārceļas uz citu. Ja, piemēram, kādā valstī strādnieki atteiksies strādāt par tik zemu algu vai mēģinās nodibināt arodbiedrību savu interešu kolektīvai aizstāvēšanai, attiecīgā ražotne tiks slēgta un pārvietota uz citu valsti, kurā strādnieki vai vergi gatavi to pašu darbu veikt lētāk. Tas pats par nodokļiem un citiem faktoriem, no kuriem atkarīga peļņa. Ja viena valsts no korporācijas pieprasīs taisnīgus nodokļus, darba drošības un ekoloģisko standartu ievērošanu, korporācija savu ražotni pārcels uz valsti, kur nodokļus neprasīs, vai prasīs mazākus nodokļus. Bez tam korporācijas parasti reģistrētas ārzonās un veido dažādas shēmas, tāpēc ieņēmumu nodokli nemaksā.

Kas nepieciešams maksimālas peļņas gūšanai? Pareizi, visu izdevumu maksimāla samazināšana un ieņēmumu maksimāla palielināšana. Kādus izdevumus var samazināt? Strādnieku algas, maksājamos nodokļus, izejvielu cenas, ietaupījumi uz darba drošības un sociālo garantiju rēķina, vērtīgu izejvielu aizstāšana ar surogātiem un atkarību izraisošu vielu piedevām, vienošanās, ka attiecīgā valsts gādās par korporācijai nepieciešamo infrastruktūru un citādi subsidēs korporāciju. Līdzīgus noteikumus savulaik somu korporācija piedāvāja Latvijai saistībā ar celulozes rūpnīcas būvniecības projektu visi izdevumi un atkritumi Latvijai, bet visa peļņa un tīrā produkcija somu korporācijai. Vienīgais attaisnojamais izdevumu palielinājums melīgām, manipulatīvām propagandas un reklāmas kampaņām, kā arī ierēdņu un politiķu uzpirkšanai, ko mūsdienās mēdz saukt par lobēšanu. Tādējādi korporāciju pārvaldītā pasaule grimst korupcijā, nabadzībā, parādos un verdzībā par vēdera tiesu, kamēr šaurs korporatīvo akcionāru un pārvaldnieku slānis iegūst arvien lielāku varu un kontroli. Protams, arī politisko varu. Korporāciju varas saplūšana ar politisko varu ir Benito Musolini dotā fašisma definīcija. Viņš laba zināja, par ko runa, jo bija pirmās fašistiskās diktatūras dibinātājs. XXI gadsimtā korporatīvais fašisms ieguva globālu raksturu.

Autoritatīva diagnoze

Par korporācijām un to darbības radītajām sekām visas pasaules mērogā varētu sarakstīt vairākas grāmatas. Latviski šai tēmai veltīta Džona Perkinsa grāmata „Ekonomiskā slepkavas grēksūdze". Angļu valodā izdotas daudzas līdzīgas grāmatas. Grāmatu nelasītājiem varu ieteikt dokumentālo filmu „The Corporation", kuru bez maksas var noskatīties internetā. No šīs filmas aizņemos pasaulē vadošā sociopātijas (Rietumos šo psihisko kroplību parasti dēvē par psihopātiju) speciālista un FBI konsultanta sociopātijas jautājumos Dr. Robert Hare, Ph.D. vērtējumu.

Zemāk esmu izrakstījis jautājumus no Pasaules veselības organizācijas oficiāli apstiprinātās kontrollapas psihisko slimību diagnosticēšanai, kas publicēta šīs organizācijas izdotajā rokasgrāmatā (ICD-10; DSM-IV):

cietsirdīga nevērība pret citu cilvēku jūtām;

-    nespēja uzturēt ilgstošas attiecības;

-    noziedzīga nevērība pret citu cilvēku drošību;

-    patoloģisks melīgums: atkārtota melošana un cilvēku krāpšana;

-    nespēja izjust savu vainu;

-   vispārpieņemto sociālo normu ignorēšana;

Tā kā korporācijām ir juridiskas personas statuss un uz minētajiem kontroljautājumiem (speciālajā literatūrā var atrast vēl plašāku kontroljautājumu, uzvedības modeļu un pazīmju sarakstu) atbilde ir „jā", tad mūsdienu korporācijām ir visas un spilgti izteiktas sociopātijas pazīmes.

Sociopātija ir neārstējama pataloģija, sociopāti ir humanoīdi bez cilvēciskām jūtām un sirdsapziņas, kurus vada plēsoņas instinkts (skat. arī manu rakstu „Sociopāta profils"). Normāli cilvēki, kuri spiesti (jo apkārt bezdarbs un nabadzība) darboties sociopātiskās struktūrās, pret savu gribu kļūst par sociopātu instrumentiem jeb proto-sociopātiem [šo tēmu plaši iztirzājis īru aktīvists un vairāku grāmatu autors Tomass Šeridans (Thomas Sheridan)].

Neierobežots kapitālisms nozīmē privilēģijas sociopātijai, korporāciju varu, korporatokrātiju, fašismu.

Cilvēce no sociopātijas struktūrām jāaizsargā. Latvijai no korporāciju varas jāatbrīvojas.

2012. gada 30. maijs

Neiespējamā misija

Rakstīt šoreiz mani iedvesmoja kārtējā SVF sūtītā impēriskā klauna Marka Grifita izteicieni vizītes laikā Rīgā. Izteicieni tik pretrunīgi un absurdi, ka jābrīnās, kāpēc portāli tos nav ievietojuši humora un satīras nodaļā. Taču, no otras puses, nekas sevišķs nav noticis, jo visa Latvijas politika pēdējos 20 gadus ir balstījusies tikpat neiedomājamā absurdā (sludināto solījumu un darbu neatbilstībā), ka humora un satīra žanrs ir atmiris vispār. Ja nu vienīgi melnais humors. Šo rakstu var uzskatīt par solīto raksta "Kapitālisms

-   demokrātijas triumfs vai sociāla pataloģija" turpinājumu.

"Neiespējamā misija ir izpildīta," pilnā nopietnībā paziņoja minētais Marks Grifits, nemaz nenosarkstot par izteikumā iestrādāto pretrunu un savos turpmākajos izteicienos tikai padziļinot absurda bezdibeni. Ja Grifita vēstījumu iztulkotu cilvēku valodā, iesirmais tīnis ar godīgu īru uzvārdu Grifits Latvijas vietvalžus aicina turpināt žņaugt un deldēt Latvijas ekonomiku, likvidēt vai pārdot pēdējās ražotnes, samazināt algas un sociālās programmas, piespiest cilvēkus labprātīgi nomirt vai aizbraukt no Latvijas, lai beigās iegūtu "ilgtspējīgu un iekļaujošu izaugsmi", mazinātu nevienlīdzību, celtu "tirdzniecības potenciālu" un, protams, ieviestu eiro. Tāda, lūk, maģija. Šķiet, Latvija izvēlēta par galveno neoliberālā eksperimenta poligonu (tāpat kā PSRS Pārbūves periodā), jo vienlaikus ar Grifitu Latvijā ieradusies arī pati SVF galvenā šefiene

-     Kristīne Lagarda madāma, kas pēc SVF receptēm iesāktajai Latvijas iznīcināšanai pacentusies piedēvēt rainisku dimensiju: "Pastāvēs, kas mainīsies!". Vēl viens absurda un impēriskas nekaunības kalngals, jo Rainis šo izteicienu lietoja tieši pretējā nozīmē. Uzklausot līdzīgus globālās oligarhijas sūtņu izteicienus, latviešiem būtu jāmācās lasīt starp rindām. Ja Grifits uzslavējis simtlatnieku programmu, tad tas ir nepārprotams mājiens par likteni, kādu drīz sagaidīs arī tie, kam vēl ūdens mutē nesmeļas. Pagaidām, jo arī kapitālisma dzirnas maļ lēni un pakāpeniski.

Impēriskā lepnība un lielummānija

Ka jau uzsvēru, neierobežots kapitālisms rīkojas kā parazīts, kas nogalina organismu, no kura pats barojas. Neoliberālā kapitālisma priesteri (jā, tā jau ir reliģija) jau 20 gadus līdz apnikumam uzbāzīgi atkārto savas maģiskās panākumu mantras un aicina domāt pozitīvi (t.i., politkorekti), un šo mantru neatbilstība realitātei tikai uzkurina priesteru degsmi un mudinājumus tās pašas kapitālisma brīnumzāles lietot vēl lielākās un koncentrētākās devās. Ja pasaule iedziļinātos šo mantru būtībā, tā varētu kapitālismu nosmiet vēstures mēslainē. Diemžēl tūkstošiem mēdiju, runājošo galvu un PR speciālistu izpildījumā suģestija uz daudziem iedarbojas ar hipnotisku spēku. Ļautiņi šīs veiksmes formulas automātiski atkārto un dzīvo cerībā, ka arī viņu logā reiz iespīdēs kapitālisma saule. Uzburtie tēli un ilūzijas tā piesātinājuši nogurdināto emocionālo sistēmu, ka realitāte vairs nav svarīga.

Ja runa būtu tikai par lētticīgajiem latviešiem, varbūt tiešām "neiespējamā misija" beigtos ar pilnīgu uzvaru: Latviju atstātu pēdējie tās iedzīvotāji un tā pārvērstos par 100% nekustamo īpašumu Klondaiku, kuru saplosītu gabalos, sadalītu un pārdalītu alkatīgas kapitālisma haizivis. Taču plāns ir daudz plašāks "neiespējamo misiju" īstenot globālā mērogā. Nezinu, vai arī globālā mērogā tiks lietots Lagardas apgūtais Raiņa citāts, bet jau tagad skaidrs, ka citās vietās kapitālisma evaņģēlija sludinātājiem neklājas tik viegli. Tāpēc jau viņi tā pieķērušies mūsu vietvalžiem: zilacainajam SVF un EK paraugzēnam Dombrovskim & Co, ar viņu globāli tiražēto "veiksmes stāstu" un nesen caur Saeimu izstumto finanšu nožņaugšanas paktu.

Mūsdienu kapitālisma mīts nav saprotams atrauti no Amerikas impēriskās misijas uzkundzēties visām valstīm un tautām, pilnīgi kontrolēt un savās interesēs izmantot viņu resursus, cilvēkus un tirgus, kaut vai ar noplicinātā urāna raķetēm, algotu slepkavnieku bandām un dziļumbumbām, bet uzspiest viņiem neoliberālo priecas mācību. Maldās tie, kas uzskata, ka aukstais karš bija vērsts tikai pret PSRS "ļaunuma impēriju". PSRS jau sen vairs nav, bet ASV un tās satelīti sevi arvien dēvē par "brīvo pasauli" un "civilizēto pasauli", kurai pienākums nest "brīvību un demokrātiju" atsaldētiem barbariem un pārējiem teroristiem, padarīt pasauli "drošu demokrātijai", īstenot "humānās misijas", kuru rezultātā viss nepakļāvīgo tautu daudzās paaudzēs uzceltais tiek iebombardēts akmens laikmetā, privatizēts un izlaupīts, radot aizvien izmisušākas bēgļu un badā mirstošo plūsmas. "Maize un izpriecas" impērijas metropolē, un nebeidzami kari perifērijā.

Imperiālisms tā ir galēji slimīga iedoma, ka impēriskā nācija ir visās nozīmēs augstāka, attīstītāka, pareizāka, pārāka, izredzēta, ka tai nav saistoši tie likumi un morāles normas, kas citiem, ka Dievs tai uzticējis vissvētāko misiju pārvaldīt un civilizēt zemākās tautas, kuras pašas sevi nespēj pārvaldīt, bet tikai veltīgi izšķērdē resursus, kurus pareizi pārvaldīt prot tikai impēriskā nācija. Vēl vairāk tās citas ir tik zemas un neattīstītas, ka Dievs tās radījis ar īpašu nolūku būt iekarotām, pakļautām, pārvaldītām, vadītām, iedresētām, pieradinātām (kā mājlopi), pakļautām jaunajai kārtībai, un jautājums, vai tās vispār ir tautas un cilvēki?

Vēl gluži nesen spāņu un britu kolonizatoriem kalpojošie "eksperti" nopietni diskutēja, vai Amerikas indiāņiem ir dvēsele, vai tie ir cilvēki. Austrālijas kolonizatori vietējos aborigēnus vēl pavisam nesen pārvaldīja caur "faunas un floras" ministriju. Vēl 1940. gados amerikāņu bērniem skolās mācīja, ka japāņi ir tikai dzeltenvēderaini pērtiķi, kurus jāiznīdē kā tarakānus virtuvē. Vēl 1970. gados amerikāņi vēsu prātu apšāva, sabombardēja, sadedzināja ar napalmu un noindēja ap 4 miljoniem vjetnamiešu, sakropļoja vēl vairāk, bet viņu laukus, mežus un ūdenskrātuves saindēja ar ķīmiskiem un bakterioloģiskiem ieročiem, un līdz šai dienai to nav atzinuši par noziegumu. Memoriāls uzcelts tikai kritušajiem amerikāņu karavīriem, kuri "cīnījušies par brīvību un demokrātiju". Nekas šai ziņā nav būtiski mainījies arī XXI gadsimtā, jau sabombardētas Irākas un Lībijas tautas, tāds pats liktenis tiek gatavots sīriešiem, irāņiem un citiem. Uz citām tautām tipiski amerikāņi lūkojas tāpat kā uz indiāņiem, kā uz zemākiem radījumiem, kuri necienīgi aizņēmuši to teritoriju un izšķērdē tos resursus, kurus Dievs novēlējis izredzētajai nācijai. Katra "zemāko tautu" nepakļaušanās tiek iztulkota kā "antiamerikānisks akts", drauds pasaules civilizācijai, terorisms.

Protams, tā ir lieluma mānija un smaga delūzija (saprāta aptumsums). Amerika nav pirmā impērija, kas kritusi par upuri līdzīgiem "svētajiem maldiem". Nācija, kas nostājusies uz impērijas ceļa, neglābjami atraujas no realitātes, zaudē jebkādu mēra izjūtu, krīt aklas lepnības grēkā, visu vērtē pēc impēriskās loģikas un nenovēršami atrod savu bojāeju, kad "pie vārtiem klauvējas barbari". Nākamā impērija, kas jau ieņēmusi rindu pie impēriju kapsētas vārtiem, ir Amerika. Protams, paši amerikāņi par to uzzinās paši pēdējie, pagaidām viņi vēl mūs "civilizē", piemēram, Valsts departamenta līmenī finansē un organizē internacionālo praidu Rīgā, kurā šogad iesaistīja arī nākamo civilizēšanas upuru grantus saņemošos pārstāvjus no bijušajām PSRS republikām.

Nācija, kas iekodusi impērijas ābolā, vairs nespēj aizmirst reibinošo garšu. Tā neristas tik ilgi, līdz nedabū nelabu galu gan sev, gan saviem sekotājiem.

Vienlaikus ar praidu un Lagardas vizīti Rīgā notiek arī bēdīgi slavenais pasaules oligarhu saiets Šantilijas hotelī, Virdžīnijas štatā. Te šogad tiekas tā saucamais Bilderbergas klubs, kurā pasaules varenie tradicionāli dziļā slepenībā vienojas par savām prioritātēm nākamajam gadam: kuru kandidātu atbalstīt vēlēšanās, kuras valstis destabilizēt, kurās mainīt režīmu, kuru iebombardēt akmens laikmetā, kā pārdalīt pasaules resursus, kuras zobijbankas izglābt no bankrota, kādiem resursiem pacelt cenas utt. Šogad, šķiet, Bilderbergas klubs savu svētību piešķīris republikāņu kandidātam ASV prezidenta vēlēšanās mormonim Mitam Romnijam (iepriekš Bilderbergas klubs līdzīgi atbalstīja Obamu), kurš izcēlies ar īpaši skaļu kara bungu rībināšanu un agresīviem ārpolitikas lozungiem. Par Amerikas ienaidnieku numur viens Romnijs pasludinājis Putina vadīto Krieviju, neaizmirstot arī par Sīriju, Irānu un daudziem citiem ienaidniekiem. Attiecīgi uz Bilderbergas saietu uzaicināts pret Putinu vērstās opozīcijas pārstāvis, šaha čempions un nacionālboļševiku līdera E. Ļimonova sabiedrotais H. Kasparovs, kā arī Krievijas privatizācijas un oligarhizācijas tēvs A. Čubaiss. Tātad Krievijā mainīt režīmu un privatizēt līdz galam. Tāpat uzaicināta Sīrijas opozīcijas pārstāve Basma Kodmani (kamēr Sīrijā šī pati opozīcija noorganizēja Hulas slaktiņu). Sīrijā nav īpaši daudz resursu, ko pārdalīt, bet Sīrija nepieciešama, lai pilnīgi ielektu un nožņaugtu (varbūt arī apslaktētu ar kodolieročiem) Irānu. Protams, lielu satraukumu oligarhu aprindās radījusi arī Aleksija Cipras vadītā "Siriza" bloka (iegaumējiet šo nosaukumu un uzvārdu, šai kustībai ir nākotne) iespējamā uzvara parlamenta vēlēšanās Grieķijā, kas varētu nopietni apdraudēt banku oligarhijas plānus Eiropā. Tāpēc uz saietu uzaicināti daži ietekmi zaudējušie Grieķijas politiķi, piemēram, bijušais finanšu ministrs, kuri parakstījuši Grieķijas izlaupīšanas memorandu ar SVF un EK. Tātad Grieķijā varam sagaidīt arī kārtējo "melno pulkvežu" apvērsumu vai vismaz vēlēšanu rezultātu viltošanu. Tā, lūk, pēc uzaicināto saraksta (gluži kā pēc politbiroja sastāva un hierarhiskā izvietojuma PSRS laikos) var netieši spriest par nākotnes politikas prioritātēm no oligarhijas pozīcijām. Kā arī par to, ka šie oligarhi neko nav mācījušies ne no vēstures, ne no kapitālisma sistēmiskās krīzes, kura turpinās piekto gadu un pāriet nākamajā depresijas fāzē, un savu mērķu sasniegšanai gatavi iet pāri līķiem.

Impēriska lepnība tās upurus padara apbrīnojami aklus un nejūtīgus pret realitāti. Kamēr viņi lemj par pasaules nākotni, tikmēr ekonomisko aktivitāšu centrs jau pārvietojies uz austrumiem. Tečeres un Reigana sludinātā "īpašnieku sabiedrība" pārvērtusies par "parādnieku un antidepresantu sabiedrību". ASV ietekmē saslietā Eiropas Savienība pārvērtusies par parādu un spekulatīvo papīru piramīdas shēmu, kurā ap Vāciju centrētais kodols aprij Eiropas perifēriju un cer uz Ķīnas finansiālo palīdzību.

Tikmēr BRICS valstis jau nolēmušas dibināt savu attīstības banku, kas nebūs atkarīga no SVF, PB un dolāra. Aizvien vairāk valstu ne vien noslēgušas savstarpējus tirdzniecības līgumus, kuros paredzēts iztikt bez dolāriem, bet arī savas valūtas sākušas balstīt uz rezervēm, kurās būtiski mazinājies dolāru un arī eiro īpatsvars. Paši amerikāņi arvien patērē Ķīnā ražotas preces un par tām norēķinās ar naudu, kuru tiem aizdevusi komunistu pārvaldītā Ķīna un citas ražotājvalstis Āzijā. Bet ap 60 miljoniem amerikāņu vairs nespēj pat uz kredīta nopirkt lētās ķīniešu, japāņu un korejiešu preces, bet pārtiek no pārtikas taloniem, kurus finansē ASV valdība, kura tāpat aizņēmusies no Ķīnas un citām eksportētājvalstīm. Un naivi domā, ka tā tam arī jābūt un tā tas turpināsies mūžīgi.

Tomēr katram gadījumam Ķīna arvien biežāk tiek raksturota kā drauds Amerikas drošībai un ap Ķīnu tiek pastiprināts ASV kara flotes un karabāžu ielenkums. ASV militārais budžets ir lielāks nekā visu pārējo valstu militārie izdevumi, kopā ņemot. Pentagona algotņi izvietoti 150 pasaules valstīs, zemeslode apjozta ar apmēram 1000 ASV karabāzēm un sadalīta Pentagona komandapgabalos. ASV okupācijas karaspēks arvien nav izvests pat no Rietumeiropas, tātad ASV oligarhija īsti neuzticas pat saviem tuvākajiem sabiedrotajiem. Rietumeiropā un nu arī Austrumeiropā atkal tiek izvietotas pret Krieviju un Baltkrieviju vērstas kodolraķetes.

Arī tā ir tipiska impērijas lielummānija, kas tradicionāli noved pie pārstiepšanās un fatāliem gremošanas traucējumiem. Tomēr impērija, kuras ceturtā daļa iedzīvotāju pārtiek no pārtikas taloniem, nespēj iegādāties medicīnas apdrošināšanas polisi, atļauties zobārsta pakalpojumus, iestigusi nesamaksājamos parādos (ASV ir pasaulē lielākā parādniece), arvien mūs māca, kā dzīvot.

Tas vēl būtu saprotami, jo izskaidrojams ar jau minēto lepnību un atrautību no realitātes. Grūtak izskaidrojams tas, ka vēl arvien liela Latvijas iedzīvotāju daļa šīm impēriska ārprāta izpausmēm arvien tic, tās pieņem, un nav gatava ne pirkstiņu pakustināt, lai domātu, organizētos (kaut vai pēc Siriza parauga) un sev nodrošinātu cilvēka cienīgu nākotni post-Amerikas laikmetā.

2012. gada 6. jūnijs

Maģiskās domāšanas triumfs

Bērniem līdz apmēram 6 gadu vecumam maģiska domāšana ir pilnīgi normāla apziņas attīstības stadija. Tas ir periods, kad bērns vēl nespēj izprast saistību starp dažādiem notikumiem, piemēram, starp pieskaršanos karstām krāsns durvīm un no tā izrietošajām sāpēm un ādas apdegumiem. Tas ir periods, kad bērns tic Lieldienu zaķim un Salavecim, kad vecāki, citi cilvēki, dzīvnieki vai pat priekšmeti viņam šķiet kā labi vai ļauni burvji. Savādāk ir, ja maģiskā domāšana saglabājas pusaudža, brieduma un pat vecuma gados.

Tā var izpausties dažādi: tautas ticējumi, dažādas māņticības, ticība ekstrasensiem, horoskopiem un citām okultām parādībām un mācībām, saistības noliegums starp cēloņiem un sekām. Sevišķs maģiskās domāšanas uzplaukums parasti vērojams sabiedrības morālā pagrimuma periodos un sociāli netaisnīgās sociālās sabiedrībās vispār. Jo kā gan citādi attaisnot sociālu netaisnību, ja ne ar dažādiem mītiem, izdomājumiem un iracionāliem uzskatiem? Tā nav nejaušība, ka, piemēram, okultisma uzplaukums allaž vērojams pirms sociāliem apvērsumiem, saimnieciskām krīzēm un lieliem kariem. Arī pašlaik mēs dzīvojam maģiskās domāšanas triumfa periodā.

Finanšu piramīda MMM

Droši vien katrs dzirdējis par Krievijas avantūrista un krāpnieka Sergeja Mavrodi 1990. gados radīto MMM finanšu piramīdu, ar kuras starpniecību miljoniem cilvēku (ap 15 miljoniem) zaudēja savus ieguldījumus. Par šo afēru tik daudz rakstīts un rādīts, tā tika krimināli izmeklēta, un pats Mavrodi notiesāts ar cietumsodu. Šķiet, ka pēc tāda skandāla neviens loģiski domājošs cilvēks postpadomju telpā vairs līdzīgās krāpniecības shēmās neiesaistīsies.

Taču nekas tamlīdzīgs nenotika. Gluži otrādi Sergejs Mavrodi kļuva par tautas varoni, viņu pašaizliedzīgi aizstāvēja gan parastie cilvēki, gan jaunbagātnieki, pat ievēlēja par Krievijas Domes deputātu un gatavojās ievēlēt par Krievijas prezidentu. Cietumā Mavrodi uzrakstīja grāmatu "Искушение" (Kārdinājums), kas kļuva par bestselleru, vēlāk grāmatu "Lucifera dēls" un "ПираМММида", pēc kuras motīviem pagājušogad uzņemta kinofilma ar tādu pašu nosaukumu, un drīz vien Mavrodi ķērās pie nākamās finanšu piramīdas (MMM 2011) būvniecības, kas aptvērusi jau 16 valstis, tai skaitā Latviju un Lietuvu, un kuru Mavrodi nosaucis par "Globālu savstarpējās palīdzības kasi", ieviešot arī jaunu vērtspapīru Mavro.

Nu jau šī piramīda likumsakarīgi brūk, bet Mavrodi ceļ nākamo (MMM 2012), kura domāta iepriekšējās "glābšanai". Un atkal miljoni cilvēku Mavrodi uzskata par tautas draugu un varoni, kura ģeniālajam turības vairošanas plānam traucē ļaunprātīgu baumu izplatītāji masu mēdijos un valsts kriminālās izmeklēšanas orgāni.

Mavrodi pat īpaši neslēpj, ka MMM 2011 ir finanšu piramīda (proti, procentu izmaksas dalībniekiem atkarīgas no jaunu dalībnieku piesaistīšanas) un brīdina, ka tās dalībniekiem iespējami zaudējumi, kā arī iespējama shēmas apturēšana uz laiku, jo "vecā pasaule tik viegli nepadodas". Jā, Mavrodi šoreiz savu shēmu balstījis uz globāliem un apokaliptiskiem mērķiem, kādi it kā aprakstīti Bībelē, Atklāsmes grāmatā, ar Zvēra skaitli 666, 42 mēnešu valdīšanu un noteikumu, ka pirkt un pārdot varēs tikai tie, kam būs Mavrodi dolāri jeb Mavro. Vai MMM varētu būt Lucifera pielūgšanas kults? Interviju ar S. Mavrodi, kurā viņš šīs it kā gaidāmās pārvērtības izskaidro, variet izlasīt šī intervijas latviešu tukojumā, kas atrodams šeit:

http://www.naudasjautajums.org/2012/03/intervija-sergejs-mavrodi-mmm-2011. html

Un te vesela sērija rakstu par Mavrodi piramīdu latviešu valodā:

http://www.delfi.lv/temas/sergejs-mavrodi

Investoru portālā "Naudas lietas" kāds Ainis Vanaģelis apgalvo (skat. rakstu " Cilvēku "čakarēšana" postpadomju stilā A/S "MMM" "), ka MMM ir tikai postpadomju civilizācijai raksturīga parādība, ar to mudinādams domāt, ka uz tādiem trikiem uzķeras tikai neizglītots padomju iekārtas produkts vai nabadzības izmisumā ievests "homo sovieticus".

Nekas nav tālāk no patiesības. Finanšu piramīdas kā krāpniecības un ātras iedzīvošanās shēmas jau gadsimtiem attīstījušās tieši Rietumos, sākot ar "Tulpju māniju" Nīderlandē, "Dienvidjūras burbuli" Anglijā un Džona Lo burbuli Francijā, un visos gadījumos spekulāciju orģijās iesaistījās tieši bagātākie un izglītotākie šo valstu pavalstnieki. Tieši finanšu piramīdas iezīmēja kapitālisma dzimšanu un attīstību. Arī patlaban augošo finanšu krīzi izraisīja lielākoties bagāti megabanku un bankām līdzīgu iestāžu spekulanti, kuri ik gadus bonusos par savām mahinācijām saņēma un turpina saņemt miljonus, ja ne miljardus. Vienīgā persona, kas par šādu burbuļu pūšanu ir arestēta un ieslodzīta, ir ebreju izcelsmes ASV bagātnieks Bernijs Medofs. Un tas tikai tāpēc, ka Medofa klienti paši bija ārkārtīgi bagāti un ietekmīgi cilvēki, kuri lielākoties paši bija ietekmīgi finanšu spekulanti. Tātad pat finanšu tirgus lielspekulanti, kuri paši pieraduši rēķināt un mērķtiecīgi manipulēt, nav pasargāti no vēl lielākas un vieglāk iegūstamas bagātības vilinājuma.

Vienīgais, kas vieno piramīdu upurus, neatkarīgi no izglītības un sociālā stāvokļa, ir iracionāla ticība, ka bagātību var iegūt, pašam neieguldot nekādu sabiedriski derīgu darbu, ka iespējams naudu taisīt no naudas, neieguldot to sabiedrībai derīgā darbībā jeb reālā ekonomikā. Šāda ticība ir globālā kapitālisma dziļākā būtība, un finanšu piramīdu vilinājums (citiem vārdiem iracionāla, neierobežota alkatība) ir galvenais kapitālisma dzinējspēks. Uz šādu ticību vai reliģiju balstīta arī 4. maijā dibinātā Latvijas Republika.

Kapitālistiskā audzināšana

Mums jau 20 gadus cenšas iestāstīt, ka valsts var attīstīties bez savas ražošanas, tikai lētāk iepērkot un dārgāk pārdodot, vai arī iesaistoties globālajā kazino. Mums māca, ka patērēšana nav jānosedz ar atbilstošu ražošanu, ka imports nav jānosedz ar atbilstošu eksportu, ka ir vienalga, kam pieder Latvijas resursi, ka turīgs var kļūt, ielienot parādos vai spēlējot uz naudu, ka parādu pieckāršošana un reālās ekonomikas nožņaugšana ir krīzes pārvarēšana un veiksmes stāsts, un ka tā tas turpināsies mūžīgi.

Tāda pati audzināšana vērojama mikro līmenī. Mūsu dzīve pārvērsta par šovu, kurā uzvarētāji iegūst balvu. Visas TV programmas piesātinātas ar tēliem, kuri grezni dzīvo bez reāla darba tikai ar beznoteikumu konkurenci, intrigām, vardarbību, dzīšanos pēc baudām, bagātības un modes precēm, krāpšanu, nodevību, augstā stila ikonu demonstrēšanu u.tml. Krietnu daļu TV raidlaika aizņem šovi, kuros cilvēki savstarpēji sacenšas par kādu balvu, arī datorspēlēs tas pats princips: sacensība par bonusiem, jauniem līmeņiem utt. Zemtekstā doma, ka bagātību var iegūt sīvā sacensībā un bez reāla, sabiedrībai derīga ieguldījuma. Uz to pašu mudina reklāmu, slavenību kults un izklaides industrija. Un tipisks jaunietis pie TV, datora vai citu elektronisko ierīču ekrāniem pavada lielāko sava nomoda daļu, bet reizēm arī naktis. Lūk, kāda darba tikuma audzināšana! Faktiski šie propagandisti gatavo upurus Mavrodi un līdzīgām krāpniecības shēmām.

Tātad gandrīz visi mēdiji, politiķi un ierēdņi ar savām tukšajām runām un propagandas aparāts bez pārtraukuma strādā, lai radītu īpašu, jaunu cilvēka tipu, kam raksturīga neierobežota alkatība un iracionāla, gandrīz reliģijas līmeņa ticība, ka bagāts var kļūt bez derīga darba. Šim jaunajam cilvēka tipam jau izdomāts nosaukums homo economicus. Līdz ar globalizāciju izsludināts t.s. postindustriālisma laikmets, kura simbols ir pie datora sēdošs veiksminieks, kurš pelna ar peles klikšķiem un dažiem uzsitieniem pa klaviatūru. Bet netiek rādītas vergu ražotnes Āzijā vai Āfrikā, kur šīs naudas pelnīšanas ierīces tiek ražotas, vai kur tiek iegūtas izejvielas šo ierīču ražošanai.

Līdz ar to uz pasaules radīta vēl nepiedzīvota nevienlīdzība un nelīdzsvarotība. Kopš kapitālisma globālās uzvaras un globalizācijas sākuma vērojama strauja polarizācija starp nabadzīgajām valstīm un bagātajām valstīm (lai gan tieši t.s. bagātās un attīstītās valstis vienlaikus ir arī lielākās parādnieces), kā arī starp nabagiem un bagātajiem katrā sabiedrībā. Kamēr miljardi grimst badā, saujiņa superbagātnieku katrā sabiedrībā cīnās par bagātības rekordiem. Ja paanalizēsim miljonāru sarakstu Latvijā vai miljardieru sarakstu Amerikā, tad redzēsim, ka lielākā šo superbagātnieku daļa neveic un neorganizē nekādu sabiedrībai derīgu nodarbi, bet tikai spekulē ar naudu, nekustamiem īpašumiem, resursiem vai vērtspapīriem. Tikai nepilns procents finansiālo darījumu pasaulē ir saistīts ar reālu preču un pakalpojumu tirdzniecību, pārējie ir spekulācijas.

Savelkas pasaules saimnieciskās depresijas un kara mākoņi

Ja paanalizēsim dziļāk, arī ASV dolārs un ES eiro kopā ar attiecīgajām toksisko vērtspapīru masām būtībā ir tikai finanšu piramīdas. Lai novilcinātu šo piramīdu sabrukšanu, nepieciešams nodrošināt jaunas ieguldījumu plūsmas šajās spekulatīvajās piramīdās. Šīs plūsmas shēmas radītāji cenšas nodrošināt dažādi: drukājot vai digitāli uzburot jaunas naudas zīmes, valstiski glābjot bankrotējušās finanšu institūcijas (kuras speciālisti dēvē par zombijbankām), vēl vairāk aizņemoties finanšu tirgū, destabilizējot, iekarojot un aplaupot diktātam nepakļāvīgās valstis, pieņemot t.s. taupības un valsts budžeta līdzsvarošanas programmas, liekot valstīm privatizēt savus uzņēmumus un citus resursus, lai arī tie nonāktu spekulāciju tirgū (ar to izskaidrojams, piemēram, Latvijas Ārvalstu investoru padomes aicinājums atlikušos Latvijas uzņēmumus privatizēt vai kotēt biržā). Pie šiem pasākumiem pieskaitāms arī nesen Saeimas ratificētais Eiropas finanšu stabilitātes pakts.

Ko šie piramīdas glābšanas pasākumi nozīmē reālajā dzīvē?

Tiek žņaugta reālā ekonomika, vairots bezdarbs un nabadzība, lai šādā veidā izspiestos līdzekļus iepludinātu spekulāciju superpiramīdā. Piemēram, samazinot budžeta un sociālos izdevumus, tiek samazināts arī darbavietu skaits un cilvēku ieņēmumi. Līdz ar to sabiedrība vairs nespēj norēķināties par savām pamatvajadzībām un strauji samazinās patēriņa apjoms, kas savukārt vēl vairāk samazina pieprasījumu ražotājiem. Ražošanas centrs mūsdienās ir galvenokārt Ķīna un citas Āzijas valstis. Galvenais Ķīnas preču noieta tirgus ir ES, otrais lielākais ASV. Tā kā patēriņš ES un ASV samazinās, Ķīnai jāsamazina ražošana. Daļēji preču noieta kritumu ES un ASV Ķīna cenšas kompensēt ar iekšējā patēriņa palielināšanu (palielinot algas saviem strādniekiem), kā arī radot jaunus noieta tirgus citos pasaules reģionos. Taču šis process notiek lēni, tāpēc ražošana Ķīnā turpina samazināties. Samazinoties ražošanai Ķīnā, samazinās arī Ķīnas pieprasījums pēc izejvielām. Tas savukārt nozīmē darbavietu likvidēšanu izejvielu iegūšanas valstīs Dienvidamerikā, Āfrikā, Krievijā, Tuvajos austrumos u.c. Tādā veidā saimnieciskā depresija pārņem visu pasauli: aug bezdarbs, vairojas nabadzība utt. Depresijas nākamais vilnis jau ir klāt. Mēs to jūtam kā cenu samazināšanos resursiem: naftas produktiem, pārtikai u.c.

2007. gada finanšu krīze bija brīdinājums spekulāciju apmātajai Rietumu pasaulei, ka šīs parazītiskās orģijas ir jāpārtrauc. Brīdinājums uzklausīts netika. Rietumi savu alkatību apturēt nespēj. Gluži otrādi rietumvalstis sāka glābt tieši savu spekulatīvo sektoru un žņaugt to, kas vēl atlicis no reālās ekonomikas. Arī Latvija, kā jau Vašingtonas un Briseles satelīts, dara to pašu, līdz ar to izvēloties kolektīvu pašnāvību.

Lai glābtu savas spekulāciju piramīdas, Rietumi ar savu specdienestu un NATO starpniecību sākuši īstenot valstu destabilizācijas un militāro konfliktu izraisīšanas stratēģiju resursiem bagātajos reģionos, par ko liecina jau notiekošā karadarbība vairākās valstīs un jaunu militāru konfliktu gatavošana. Šīs stratēģijas mērķis ir visu pasaules resursu pakļaušana Rietumu organizētajam spekulatīvo laupītāju tirgum. ASV un tās tuvākie sabiedrotie grib kontrolēt visu, piemēram, ASV neapmierina stāvoklis, kad Ķīna brīvi iepērk naftu no Irānas un īsteno infrastruktūras projektus Irānā. ASV grib, lai Ķīna Irānas naftu varētu iepirkt tikai no Rietumu starpniekiem un lai projektus Irānā kontrolētu ASV globālās aģentūras PB un SVF. Tātad ASV biržu spēlmaņi grib nosmelt maksimālu peļņu no visa, kas vien pasaulē notiek, turpināt savu parazitēšanu uz pasaules rēķina. Tāds stāvoklis jau pastāv Latvijā, piemēram, kad mēs Krievijas naftas produktus iepērkam no skandināvu starpniekiem, bet katru mūsu naudas maksājumu kontrolē un ar nodevām apliek skandināvu bankas.

Rietumi pēc krīzes brīdinājuma varēja izvēlēties citu politiku: norakstīt spekulatīvi uzpūstās finanšu saistības, turpmāk šādas orģijas aizliegt un atgriezties pie reālās ekonomikas un sociālā taisnīguma principiem. Taču Rietumos dominējošās aprindas nespēj apstāties tās grib krāpt un laupīt vēl un vēl.

Briest vēl nepiedzīvota globāla saimnieciskā depresija un globāla militārā konfrontācija, kas neko labu nesola arī Latvijai, jo esam tikai Rietumu satelītvalsts pie

Krievijas robežas. Šķiet, lielākā Latvijas iedzīvotāju daļa to vēl neapzinās, jo ir maģiskās domāšanas varā.

2012. gada 11. jūnijs

Katru pašdarbību sistēma soda

Pēdējās dienās interneta vidē jūtams sašutuma vilnis saistībā ar "Vienotības" deputāta Dzintara Zaķa rīcību, izvairoties no nodokļa maksāšanas par aplinkus ceļā nopirktu automašīnu, kā arī valdošās koalīcijas samierniecisko nostāju šajā jautājumā, kurā saskatāmi dubultstandarti: stingri sodi, ja nodokļus nesamaksā parasts cilvēks, bet piedošana, ja no nodokļu maksāšanas izvairījies pašu deputāts.

Sašutumu tīri cilvēciski var saprast, taču kārtējo reizi jākonstatē, ka pati sabiedrība nav sapratusi pastāvošo pārvaldes sistēmu. Daudzi cilvēki arvien naivi uzskata, ka Latvija ir suverēna, demokrātiska valsts, ka Saeima ir šīs valsts augstākais likumu lēmējs (izņemot pilsoņu referendumu), ka deputāti pārstāv savus vēlētājus un ir tiesīgi īstenot patstāvīgu politiku sabiedrības interesēs. Nekas nav tālāks no patiesības par šiem labticīgajiem maldiem.

Deputāti ir nopirkti aktieri kapitāla gribas izpildītāji

Atgādinu, ka Latvijas vēlēšanu sistēma neparedz tautas izvirzītu pārstāvju vēlēšanas. Tautai atvēlēta tikai pasīva loma: nobalsot par kādu no sarakstiem vai kandidātiem, kurus tiem sagatavo kāds cits. Būtībā kopš padomju laikiem nekas nav mainījies: kaut kādas tautai nezināmas struktūras izvirza kandidātus un saliek tos sarakstos, par kuriem tautai ļauts nobalsot. Atšķirība vien tā, ka padomju laikā katram vēlēšanu apgabalam tika apstiprināts viens kandidāts, bet tagad tiek piedāvāti vairāki saraksti, starp kuriem vēlētājs var izvēlēties vienu. Taču šī atšķirība nav būtiska, jo nav noslēpums, ka kompartijas dzīlēs savstarpēji konkurēja vairākas frakcijas (reģionālie un arī ideoloģiskie grupējumi). Tagad šīs frakcijas, kuras agrāk ietilpa vienā partijā, ir noformētas kā dažādas partijas. Cīņas, kas agrāk tika izcīnītas starp vienīgās partijas frakcijām, tagad notiek starp šķietami atšķirīgām partijām, kuras vēlētāju tirgus segmentus ideoloģiski sadalījušas pēc biznesa mārketinga principiem: starp labējiem, kreisajiem, centristiem, nacionālistiem, kristiešiem, liberāļiem utt.

Kopīgs arī tas, ka ne jau paši deputāti kaut ko patstāvīgi lemj. Gan padomju laikā, gan tagad deputāti tikai izpilda to struktūru gribu, kuras viņus izvirzījušas un finansējušas. Otrkārt, deputātu virsuzdevums ir saglabāt pastāvošo politisko un sociāli ekonomisko sistēmu. Padomju laikā tā bija Maskavas dominēta padomju sistēma, bet tagad Vašingtonas un Briseles izveidotā sistēma. Teorētiski katrs var sameklēt draugus vai domubiedrus un izveidot partiju, bet, ja šī partija reāli apdraudēs pastāvošo sistēmu, to neviens nefinansēs un nepopularizēs arī masu mēdijos (atcerieties katras vēlēšanas, pēc kurām vairākas reģistrētās partijas veltīgi protestēja pret to, ka tām liegta iespēja vēlētājus uzrunāt caur masu mēdijiem). Līdz ar to partijas, kuras sistēma atzinusi par nevēlamām vai nevajadzīgām, paliek neievērotas.

Sistēmas prasībām atbilstošie un investīcijas piesaistīt spējīgie grupējumi tikai piedāvā savus pakalpojumus. Kā biznesā. Ja viņiem izdodas pārliecināt kādus finansētājus, viņi saņem naudu, līdz ar to tiek nopirkti. Ja viņi tiek Saeimā, šī nauda jāatstrādā. Kā katrā biznesā. Nekāda atbildība vēlētāju priekšā vienkārši nav paredzēta un nav juridiski konstatējama. Tāpēc deputāti pārstāv nevis vēlētājus, bet gan tos investorus, kas viņos ieguldījuši savu kapitālu. Un, protams, pašu sistēmu, kuru mūsdienās personificē ASV un tās sabiedroto ģeopolitiskās intereses. Tas arī viss.

Disidentus sistēma diskreditē un izslēdz no spēles

Teorētiski, protams, nopirktie un formāli ievēlētie deputāti var izvēlēties īstenot patstāvīgu politiku. Arī Latvijas īsajā vēsturē ir bijuši tādi gadījumi, kad atsevišķi deputāti mēģinājuši izaicināt sistēmu un panākt politikas maiņu. Tāds bija, piemēram, Gundars Valdmanis, dažos jautājumos arī Leopolds Ozoliņš un patstāvīgi domājošais Jelgavas Lauksaimniecības akadēmijas profesors Ervids Grinovskis. VL iekšējo disciplīnu izaicināja Visvaldis Lācis. Kaut kādu atšķirīgu politiku īstenot vai vismaz izdevīgi pārdot savus deputātus, šķiet, mēģināja no Vācijas iebraukušais Joahims Zīgerists (tas viņam neizdevās, viņš tika apiets).

Viskonsekventāk sistēmu izaicināja, protams, Gundars Valdmanis, un jūs droši vien atceraties, par kādu šortos tērptu klaunu, dzērāju un "Tālavas taurētāju" viņu sabiedrības acīs pataisīja mēdiji. Es biju šo notikumu tuvs aculiecinieks, arī faktiskais Gundara Valdmaņa grāmatas "Starp Dzirnakmeņiem" sarakstītājs, tāpēc varu apliecināt, ka mēdiju uzzīmētais Valdmaņa tēls neatbilda īstenībai. Tā vai citādi, bet arī pārējie nosauktie Saeimas disidenti no politiskā teātra skatuves ir aizvākti.

Kāds bija Dzintara Zaķa īstais grēks, kura dēļ masu mēdijos tika nopludināta informācija par nodokļa nesamaksāšanu un izvērsta kampaņa, kuras mērķis ir Zaķi izdot tautas saplosīšanai?

Protams, ne jau nodokļa nesamaksāšana. Deputātiem, kas ir cītīgi izpildītāji un neapdraud sistēmu, ir ļautas daudzas lielākas vai mazākas privilēģijas, no kurām izvairīšanās no nodokļiem ir tā mazākā. Visa 4. maija republikas vēsture ir viena nebeidzama afēru, skandālu, melu un nodevības virkne, kurā tā vai citādi figurē kādas deputāts, deputātu grupa vai visi deputāti. Pats lielākais skandāls, protams, ir Latvijas suverenitātes faktiskā likvidēšana, panākot Latvijas iekļaušanu ES un NATO, ratificējot Briseles līgumu un nesen arī ES parādu paktu, kurš oficiāli nosaukts par „Starpvalstu valdību līgumu par ekonomiskās un monetārās savienības stabilitāti, koordināciju un pārvaldību".

Dzintara Zaķa īsto grēku un ķecerību jau pagājušā gada 8. augustā atklāja NRA žurnālists Bens Latkovskis rakstā "Vienotība, kurp iesi?". Citēju šā raksta fragmentu:

"Dz. Zaķis pauda diametrāli pretēju viedokli tam, kuru līdz tam daiļrunīgi bija aizstāvējuši Kalniete, Kariņš un Vilks. Zaķis publiski noliedza neoliberālisma doktrīnu un līdz šim piekopto ekonomisko kursu atzina par kļūdainu. Viņš no tribīnes runāja par protekcionisma un subsidētas rūpniecības nepieciešamību. Viņš pieminēja kādreizējo Korejas tekstilpreču ražošanas un tirdzniecības uzņēmumu Samsung, kuru Korejas valdība savulaik gandrīz vai piespiedusi uzsākt darbību elektrotehnikas nozarē. Viņš pieminēja Somijas kādreizējo gumijas zābaku ražošanas uzņēmumu Nokia, kurš ar nepāprotamu valsts atbalstu kļuvis par mobilo sakaru līdzekļu ražošanas gigantu. Viņš aicināja ņemt šos piemērus par paraugu un rīkoties līdzīgi. Patiesības labad jāatzīmē, ka kongresā Zaķa novatoriskās idejas nekādu rezonansi neguva, jo, kā jau tas Vienotībā pierasts, ekonomiskie jautājumi šajā veidojumā nepelna lielu popularitāti.

Kad vēlāk jautāju Vilkam, kāds ir viņa viedoklis par Zaķa idejām, tad Vilks atrunājās, ka neesot tajās iedziļinājies, jo esot«aizdomājies par ko citu». Savukārt, Zaķis uz manu nedaudz ironisko jautājumu: «kopš kura laika esi kļuvis kreisais?» ne tikai nekratījās vaļā no Latvijas politikā par apvainojumu uzskatītā «kreisuma», bet tieši otrādi apliecināja, ka patiesi kļuvis kreiss. Apvērsumu viņa pārliecībā esot radījusi slavenā korejiešu ekonomista Hadžūna Čanga grāmata "Sliktie samārieši". Lasot šo grāmatu, Zaķa uzskatos noticis lūzums un viņš apjautis visas Latvijā līdz šim piekoptās ekonomiskās politikas absurdo būtību. Sapratis, ka liberālā ekonomika ir izdevīga spēcīgām, labi strukturētām ekonomikām, bet iedarbojas graujoši uz vājām, neattīstītām ekonomikām, kuras, sekojot šādam politiskajam kursam, sevi nolemj mūžīgai atpalicībai."

Iespējams, Zaķis savu nodomu nav atmetis un turpinājis kaut ko darīt, lai Latvijas absurdo politiku mainītu. Bet varbūt arī neko nav darījis, es nezinu. Taču "Vienotības" kongresā paustās Zaķa idejas pašas "Vienotības" un valdošās sistēmas acīs ir gana liela un nepiedodama ķecerība, lai šo domu paudēju diskreditētu un ierādītu tam īsto vietu. Vēl labāk, ja šādu brīvdomīgu, attīstības ideju inficētu "zaķi" var izdot pašas tautas saplosīšanai. Ne jau par attīstības idejām, bet par tādu saprotamāku grēku kā nodokļu nemaksāšana. Pārējais ir tīri tehniska lieta: uzost grēku (kam gan tādu nav) un informāciju nopludināt lētu sensāciju kāriem mēdijiem.

Zaķis, protams, nav ne vienīgais, nedz arī lielākais grēkāzis, ar kuru sistēma izrēķinās. Līdzīgas ķecerīgas idejas pirms kāda laika pauda pats Starptautiskā Valūtas fonda izpilddirektors Dominiks Stross Kāns, aicinādams veikt fundamentālas globālās ekonomikas reformas, uz „globalizāciju ar cilvēcīgu seju". Tas viņam beidzās traģiski: skandāls par viesnīcas apkopējas izvarošanu un pat apvainojums starptautiskā prostitūtu tirdzniecībā (sutenerismā).

Sistēmas atriebība iekšējiem disidentiem ir jezuītiska: Dz. Zaķa gadījumā dezorientētās tautas saplosīšanai izdots varbūt vienīgais deputāts, kurš patiešām vismaz domājis par valsts attīstību un tautas labklājību.

Tik daudz nu katram Latvijas pilsonim par "neatkarību un demokrātiju" būtu jāsaprot. Jo tikai atzīstot esošo stāvokli, mēs varam sākt domāt, kā no šā stāvokļa izkļūt.

Starp citu, šo gadījumu vēlos izmantot, lai visiem ieteiktu izlasīt gan Hadžūna Čanga grāmatu "Sliktie samarieši", gan Džona Pērkinsa grāmatu "Ekonomiskā slepkavas grēksūdze", gan citas līdzīgas grāmatas. Tās mums palīdzēs izprast sistēmu, kurā dzīvojam. Mainīt varam tikai to, ko izprotam un pazīstam.

2012. gada 18. jūnijs

In Memoriam

"Ļaujiet man kontrolēt nācijas naudu, un man vienalga, kurš lems likumus."

/Meiers Amšels Rotšilds/

Presē parādījusies ziņa par mūsu vietvalžu lēmumu pārdot četras Latvijas Hipotēku un Zemes bankas komercaktīvu paketes. Kā parasti līdzīgos gadījumos, darījums noticis dziļā slepenībā. Pārdošanas cena netiek izpausta, lai gan Zviedrijas akcionāriem piederošais "Dienas Bizness" apgalvo, ka 10 30% zem bilances vērtības (ja minēts tāds diapozons, laikam jau īsti nezina, vai arī apzināti maldina). Pircēji it kā divas Latvijā ielaistās zviedru bankas Swedbank un SEB banka grupas uzņēmums SEB Wealth Management. Tā kā Hipotēku bankas kapitāls pirms darījuma tika steidzami palielināts par 25 miljoniem latu, pieļauju iespēju, ka Latvijas vietvalži patiesībā Hipotēku banku ne tikai uzdāvājuši, bet vēl piemaksājuši. "Pārdeva" ne tikai Hipotēku bankas ēkas, darbiniekus, datu bāzes un iekārtas, bet arī bankas klientus (gan privātpersonas, gan uzņēmumus), viņu uzkrājumus, kredītus, ķīlas un pensiju 2. līmeņa uzkrājumus. Pārdošanas formālais iemesls nodoms uz atlikušās Hipotēku bankas daļas bāzes veidot attīstības banku. Šā projekta izstrādātājs, protams, darījumā ieinteresētās SEB bankas struktūrvienība SEB Enskilda. Vai interešu konflikts? Ne tikai, bet arī kārtējā norāde uz to, kas patiesībā diktē politiku Latvijā, kam pieder mūsu politiķi un viņu institūcijas. Vai ticat, ka ārvalstu privātbanka, izstrādājot Latvijas attīstības bankas koncepciju, domājusi par Latvijas un tās iedzīvotāju interesēm? Līdzšinējā pieredze par to liek šaubīties. Visticamāk, ka koncepcija pielāgota tieši ārvalstu privātbanku interesēm, lai vēl efektīvāk noslauktu Latviju, kontrolētu katru naudas plūsmu. Jau iepriekš nopirktie politiķi formāli saviem saimniekiem pārdevuši vai uzdāvājuši pēdējo Latvijas valstij piederošo banku ("Citadelei" ir pagaidu statuss, arī to pārdos vai uzdāvinās ārzemniekiem). Shēma tā pati, pēc kuras pirms 700 gadiem latvju un lībiešu virsaiši uzdāvāja varas privilēģijas, zemi un īpašuma tiesības krustnešu bruņiniekiem un viņus pavadošajiem melnsvārčiem. Kādreiz tik ierasti draudzīgais sauklis "Hipotēku banka tavas valsts banka" vairs nav spēkā. Būtībā vairs nav arī pašas valsts, tāpēc "valdību" tekstā saucu par vietvalžiem.

Neesmu cilvēks, kurš staigā pa bankām, ņem kredītus, nogulda termiņdepozītus vai veic valūtu maiņas operācijas. Taču ar Hipotēku banku man bijusi ilgstoša saskarsme un pat visciešākā sadarbība. Esmu pat uzrakstījis grāmatu par Hipotēku banku: tās vēsturi, darbības atjaunošanas apstākļiem un nākotnes nodomiem. Grāmatas nosaukums "Hipotēku banka vakar, šodien, rīt: attīstības bankas tapšana". Jā, attīstības banka bija iecerēta jau sen, pat apstiprināta tās veidošanas un darbības koncepcija. Taču tā bija mūsu pašu iecere, nevis SEB struktūrvienības biznesa projekts.

Pirmo reizi par Hipotēku banku dzirdēju, kad 1999. gadā rakstīju Gundara Valdmaņa grāmatu "Starp Dzirnakmeņiem". Gundars stāstīja, es viņa stāstījumu pierakstīju, apkopoju un sakārtoju grāmatā (pats Valdmanis latviešu valodā nespēja rakstīt, jo auga bēgļu nometnēs un Kanādā). G. Valdmanis savulaik bija darba grupas sastāvā, kas izstrādāja Hipotēku bankas izveides projektu. Valdmanis bija iecelts par Hipotēku bankas pagaidu vadītāju un jau Ministru kabinetā apstiprināšanai bija iesniegts projekts par viņa iecelšanu par Hipotēku bankas pirmo prezidentu. Valdmanim bija grandiozas Latvijas attīstības ieceres un nepieciešamā pieredze, arī banku jomā. Kaut kas līdzīgs Ķīnas attīstības modelim, jo kompānijas Dymanics Capital uzdevumā viņš bija darbojies Ķīnas Tautas republikā. Tomēr bankas padomei, kuru iecēla valdība, uzspieda garus un neauglīgus strīdus par to, vai atjaunojami Zemes bankas un Hipotēku bankas kredītņēmēju pirmskara parādi. Tāpat formālu iemeslu dēļ ilgi netika apstiprināti bankas statūti, līdz galu galā par bankas prezidentu tika iecelts akadēmiķis Arnis Kalniņš. Tomēr īsta Hipotēku bankas attīstība sākās tikai pēc tam, kad par bankas prezidentu tika apstiprināts pieredzējušais tautsaimnieks Inesis Feiferis.

Lai arī sākotnēji Feiferis bija "Latvijas ceļa" biedrs, viņš no saviem partijas kolēģiem atšķīrās ar plašu redzējumu, patriotismu, valstisku domāšanu, atvērtību jaunām idejām un spēju iekustināt lielus projektus visas valsts interesēs. Viņa prezidēšanas laikā banka ne tikai strauji auga, bet arī izstrādāja hipotekārās kreditēšanas un ķīlu zīmju emitēšanas tiesiskos pamatus, kā arī uzsāka vairākas valsts atbalsta programmas. Banka iesaistījās arī sabiedriskas nozīmības iniciatīvās, piemēram, katrā pilsētā, kurā darbojās Hipotēku bankas filiāle, organizējot pilsētas sakopšanas talkas ar devīzi "Mēs paši". Tā nav nejauša sagadīšanās, ka "Mēs paši" tēma uzsvērta arī manās grāmatās un citās publikācijās.

Feiferim raksturīgs plašs, stratēģisks redzējums un interese par dažādām attīstības veicināšanas metodēm. Sekodams notikumiem un idejām Latvijā, viņš bija lasījis manus rakstus, kas reizēm parādījās tā laika presē. Tā kā arī es (atšķirībā no žurnālistu vairākuma) rakstīju par valstiski atbalstītas attīstības veicināšanu, viņš pats mani sameklēja, lai iepazītos tuvāk. Kad tuvojās Hipotēku un Zemes bankas atjaunošanas 10 gadu jubileja un bija nobriedusi iecere veidot attīstības banku, viņš tieši man piedāvāja par to uzrakstīt grāmatu. Sadarbība ar to nebeidzās. Tā kā Hipotēku banka bija sākusi atbalstīt arī kooperāciju un krājaizdevu sabiedrību dibināšanu, kā arī iesaistījusies mājokļu attīstības projektos, sadarbībā ar banku es uzrakstīju Krājaizdevu sabiedrību ceļvedi, grāmatas par kooperāciju un mājokļu politiku.

Taču jau nākamais Ministru kabinets iepriekšējās valdības apstiprināto attīstības bankas koncepciju faktiski iesaldēja vai uzskatīja par nesvarīgu. Aizvien dziļāk iesaistoties ES, Latvija savā banku sektorā ielaida starptautiskās skandināvu bankas, kuru potenciāls un resursi bija nesalīdzināmi lielāki. Jau tad varēja prognozēt, ka Latvijas vietējās bankas tiks aprītas gan privātās, gan valstij piederošā. Pavērdama ceļu neierobežotai ārvalstu banku invāzijai, Latvijas valdība vienlaikus visādi ierobežoja sev pakļauto Hipotēku banku, pēdējos gados pat aizliedzot kreditēt vietējos ražotājus, it sevišķi tos, kuru darbība varētu apdraudēt ārvalstu korporāciju dominēšanu Latvijas tirgū. Līdz ar to Latvijas uzņēmumi nonāca atkarībā no ārvalstu bankām un bieži vien tika likvidēti.

Latvijas vietvalži Hipotēku banku metodiski diskriminēja, lai tikai izpatiktu Rietumu bankām, kā arī partijas uzpirkušajai Parex bankai un Krājbankai. Valsts un pašvaldību līdzekļi tika turēti nevis savas valsts bankā, bet ārvalstu un privātās bankās, kur tie parasti arī pazuda. Maldās tie, kas domā, ka Hipotēku banka rīkojās ar valsts naudu. Lai arī tai bija valsts bankas statuss un tās akcionārs bija Latvijas valdība, naudas līdzekļus Hipotēku bankai nācās meklēt un piesaistīt pašai kā kurai katrai komercbankai. Labākajā gadījumā valdība sniedza garantijas kādam konkrētam kreditēšanas projektam, kuram līdzekļus Hipotēku banka aizņēmās starptautiskajā tirgū.

Nelielajā Latvijas tirgū ielaistās skandināvu bankas sāka mērķtiecīgi uzpūst nekustamo īpašumu un bezatbildīga patēriņa tirgu, uzpūta augstu inflāciju un visu Latviju virzīja uz parādu krīzi. Plēsonīgi sacenzdamās par lielāku tirgus un klientu daļu, t.s. zviedru bankas apzināti degradēja atbildīgas kreditēšanas principus, un mūsu valsti mērķtiecīgi iestūrēja parādu verdzībā. Jau miljardi Latvijas nodokļu maksātāju naudas iztērēti ārvalstu un privāto banku glābšanai pēc spekulatīvā burbuļa plīšanas. Šo banku vadība ne tikai neatzīst savu atbildības daļu par izraisīto krīzi, bet vajā savus parādu slazdā negodprātīgi ievilinātos klientus un visu valsti, kā arī faktiski uzurpējusi suverēno varu Latvijā.

Esmu daudz rakstījis par to, ka struktūras, kuras formāli sevi dēvē par Latvijas parlamentu un valdību, un kuru uzdevums būtu rūpēties par Latvijas interesēm, faktiski pārstāv ārvalstu korporāciju intereses, līdz ar to Latviju pārvēršot par tipisku koloniju. Hipotēku banka, manuprāt, bija vienīgā valsts struktūra, kas savu ierobežoto iespēju robežās centās kalpot Latvijas interesēm. Hipotēku bankas darbinieki lielākoties bija Latvijas patrioti un viņu kopdarbībā bija jūtams patriotisks gars un valstisks ideālisms. Tagad šī struktūra ir galīgi nožņaugta un atdota ārzemniekiem, kopā ar klientiem, kuri bija atsaukušies "savas valsts bankas" aicinājumam, tātad bija patriotiski noskaņoti. Liela daļa Hipotēku bankas darbinieku tuvākajā laikā tiks atbrīvoti no darba, citiem piedāvās strādāt ārvalstu privātā kapitāla interesēs.

Tas nozīmē, ka sagrauta pēdējā cerība, ka esošās sistēmas ietvaros iespējama kāda darbība Latvijas interesēs. Mēs esam nodoti un pārdoti pilnīgi! Latvijas Banka faktiski ir SFV un ECB filiāle, bet Latvijas komercbanku sistēmu, no kuras atkarīgas visas pārējās saimnieciskās un sociālās aktivitātes, 100% kontrolē ārvalstu kapitāls. Latvijas sapnis par savu valsti esošās sistēmas ietvaros ir pilnīgi izsapņots. Katra izlikšanās, ka tā tas nav, liecina par vēlmju domāšanu un realitātes noliegšanu, vai par liekulības teātri.

Ko darīt tiem Latvijas pilsoņiem, kuri negrib attiekties no sapņa par savu valsti un grib kaut daļēji saglabāt savu personīgo brīvību un suverenitāti?

Manuprāt, iespējami divi stratēģiskie virzieni:

-         cik vien iespējams, mazināt sadarbību (boikotēt) ar ārvalstu kontrolētajām institūcijām, tai skaitā ārvalstu bankām;

-           savstarpējā kopdarbībā veidot savas struktūras: krājaizdevu sabiedrības, pašpalīdzības kases, vietējās norēķinu sistēmas, formālus un neformālus kooperatīvus, dažādas biedrības.

Šo pašpalīdzības un sadarbības struktūru mērķis būs pēc iespējas nodrošināt patriotiski noskaņoto pilsoņu pašpietiekamību un neatkarību, vairot viņu skaitu un stiprināt sadarbības saites, atjaunot globalizācijas sagrautās vietējās ekonomikas un ražošanu, nodrošināt sevi ar pašu ražotiem produktiem, pasargāt atlikušos resursus (zemi, nekustamos īpašumus, mežus u.c.) no izpārdošanas ārzemniekiem, kapitāla uzkrāšana sabiedriski nozīmīgām aktivitātēm, tai skaitā nacionālajai kultūrai, izglītībai un saviem mēdijiem (jo esošos mēdijus tāpat kontrolē ārzemnieki), uzkrāt spēkus un saglabāt iespēju Latvijas neatkarības atjaunošanai nākotnē.

Šo rakstu nobeigšu ar itāļu domātāja Antonio Gramši atziņu, kas piemērota arī mūsdienām:

"Vecais mirst, jaunais vēl nav dzimis, bet starplaikā dažādi slimību simptomi."

Mūsu uzdevums šajā smagajā laikā ir ne tikai fiziski izdzīvot (saglabāt tautas dzīvo spēku), bet arī sēt veselīgas sēklas labākai nākotnei.

2012. gada 26. jūnijs

Jezuītisms un rusofobija

Latvijas okupācijas gadadienā 17. jūnijā vienlaikus visos Latvijas mēdijos teksta vai video sižeta formā parādījās materiāls ar nosaukumu "Bijušajā Ķirsona īpašumā Gaiziņkalna pakājē saimnieko krievu miljonārs". Lai cik uzmanīgi vai pavirši katrs iedziļinātos materiālā, galvenā vēsts skaidra: latviešu nacionālajā svētvietā saimnieko krievs. Katra tipiska mēdiju patērētāja propagandas ilgstoši sagatavotajā apziņā instinktīvi ieslēdzās trauksmes signāls krievi nāk!

Tikai vērīgākie lasītāji tajā pašā tekstā atrada, ka svēto vietu "apgānījis" ne nu īsti krievs, bet Izraēlas pilsonis Jurijs Šeflers, kuram Latvijā jau pieder "Latvijas Balzāms" un vairāki nekustamie īpašumi, un kurš pats pie Gaiziņa īsti netiek, jo patvēries turpat, kur jau kopš XIX gadsimta politiskā patvēruma aizsegā pulcējas arī citi Krievijas oligarhi, kleptokrāti un revolucionāri (piemēram, Berezovskis un Antonovs), pret kuriem Krievija sākusi kriminālu vajāšanu. Proti, Londonā. Klusāk rakstā minēti arī vācieši, kuri sapirkušies zemi pie Gaiziņa, lai to vēlāk pārdotu par dārgu cenu, tātad spekulētu, bet ne jau pret šiem spekulantiem vērsts raksta patoss. Spekulācija ar zemi ir neatņemama Latvijas oficiālās politikas sastāvdaļa.

Rakstā nav minēta t.s. zviedru banku loma šajā Latvijas zemes izpārdošanā. Raksts noklusē arī to, ka Krievijas bagātnieku (Krievijas izlaupītāju un grāvēju) investīciju (zagtās naudas) piesaistīšana, pretī solot pastāvīgas uzturēšanās atļauju un citas privilēģijas, kā arī brīvs zemes tirgus, ir oficiālā bankrotējušās Latvijas politika. Dažs varbūt atcerēsies pirms gadiem uzņēmēju aprindās cirkulējušās baumas, ka Andris Šķēle savu lēti privatizēto "Latvijas Balzāmu" ienesīgi pārdevis "kriminālajai Pēterburgas žīdu mafijai", un ka arī šāda privatizācija (lēti ieprivatizēt vietējiem draugiem, lai pēc tam dārgāk pārdotu ārzemniekiem) bija oficiālā Latvijas politika tās galvenais stūrakmens.

Tātad tikai vērīgākie lasītāji, notikumu vērotāji un procesu analizētāji sapratīs, ka visas nejēdzības un skandāli, kas jau 20 gadus pavada Latvijas iznīcināšanu, ir tikai likumsakarīgas 4. maija režīma politikas sekas, un ka šī politika arvien nav pienācīgi analizēta, izmeklēta un sodīta. Gluži otrādi tā tiek turpināta.

Cik gan jezuītiskiem jābūt režīma propagandas meistariem, lai no šādas savas politikas izsistu arī Rietumu aizbildņiem nepieciešamo propagandas efektu rusofobiju? Proti, naidu pret visu krievisko un Krieviju, kas savukārt ir 4. maija režīma ārpolitikas un iekšējās "skaldi un valdi" politikas stūrakmens.

Vērīgs lasītājs un notikumu vērotājs no šādiem ideoloģiski pielādētiem materiāliem var izvilkt tālejošus secinājumus. Pēc PSRS sabrukuma 1991. gadā Rietumu transnacionālais lielbizness un ģeopolitiskie stratēģi izvirzīja mērķi pārņemt visus bijušās PSRS resursus un tirgus, un pret "auksto karu zaudējušajām" Austrumeiropas tautām izturēties kā pret karā sakautu ienaidnieku tās kolonizējot, padarot par satelītiem un izlaupot. Latvijā šis mērķis tika ātri sasniegts, bet Baltkrievijā un daļēji arī Krievijā iesāktās "reformas" sastapa pretestību. Krievijā šo pretestību simbolizē Putina faktors. Tieši Putina komanda apturēja trauksmaini sākto Krievijas resursu izlaupīšanu un sadalīšanu starp Rietumu korporācijām, kā arī ierobežoja t.s. Krievijas oligarhu varu, pret dažiem oligarhiem sākot kriminālu vajāšanu.

Rietumu cīņa pret nepakļāvīgo Krieviju turpinās. Sava necila loma šajā cīņā iedalīta arī Krievijas pierobežā esošajiem Rietumu satelītiem: Baltijas valstīm, Polijai, Čehijai, Kosovai, Grūzijai, Ukrainas, Baltkrievijas un pašas Krievijas prorietumnieciskajai opozīcijai u.c. Šīm satelītvalstiņām par katru cenu jāatbalsta Krievijas oligarhi un pret Putinu vērstā opozīcija, lai kāda tā būtu (piemēram, Ed. Ļimonova nacionālboļševiki, V. Novodvorskas vai B. Ņemcova labējie liberāļi, vai G. Zjuganova vadītie Krievijas komunisti), jāsludina rusofobija, kā arī savās teritorijās jāizvieto NATO militārie objekti, tajā skaitā ballistiskās kodolraķetes. Latvijas puses izpildītājus nemaz nemulsina fakts, ka, piemēram, Krievijā tie atbalsta Ļimonova nacionālboļševikus, kuru pārstāvis Latvijā V. Lindermans pasludināts par Latvijas ienaidnieku numur viens. Marionetēm neprasa, ar ko tām kuru nakti jāpārguļ.

Latvijai šajā shēmā, šķiet, ierādīta ēsmas un galvenā upura loma: uzturēt nemitīgu etnisko spriedzi pie Krievijas robežas, kas nepieciešamajā brīdī jānoved līdz etniskai konfrontācijai, tādējādi izprovocējot Krieviju uz atbilstošu atbildes reakciju, kuras upuri būs galvenokārt latvieši.

Rusofobija Latvijā visu šo laiku tiek pasniegta kā "nacionāla politika". Jo naidīgāks kāds politiskais aktieris pret krieviem un Krieviju, jo viņš skaitās "nacionālāks", ar "stingrāku mugurkaulu" un "nacionālo stāju". Tas nekas, ka galvenie šo marionešu politikas upuri ir paši latvieši (Latvijā tiek iznīcināti galvenokārt latviskie lauki un mazpilsētas). Jo patiesais "nacionālistu" mērķis ir nevis rūpes par savu tautu, bet gan izkalpošanās Rietumu aizbildņu priekšā. Latvijas "nacionālisti" būtībā ir Rietumu ietekmes aģenti aģenti-provokatori.

Latvijas patriotiem jābūt gana vērīgiem un gudriem, lai šajos propagandas džungļos nenomaldītos.

2012. gada 21. jūnijs

Sabiedrību viegli izprovocēt uz rīcību, kas pretēja tās interesēm

Ziņu, ka tiesa pagājušogad paaugstinātos elektrības tarifus atzinusi par nelikumīgiem un ka Latvenergo nu būs jāatmaksā nelikumīgi iekasētā nauda par patērēto elektrību apmēram 45 miljonus latu sabiedrība uztvēra kā savu uzvaru. "Nu tik prasīsim no ļaunā Latvenergo atpakaļ mums noblēdīto naudu," cilvēki internetā cits citu uzmudina un jau skaita, cik nu kurš saņems.

Rezultāts šai Pirra uzvarai var izrādīties gluži pretējs iecerētajam. Lai kompensētu zaudējumus, ja arī Augstākā tiesa apstiprinās lēmumu, tiks atcelts pazeminātais starta tarifs (0,0825 Ls par Kwh) tiem nabadzīgajiem vai taupīgajiem abonentiem, kuriem faktiski tarifs pirms gada nemaz netika paaugstināts. Otrkārt, pret Latvenergo vērstais tautas sašutums var tikt izmantots, lai šo valstij piederošo koncernu vispār pārdotu ārzemniekiem, kas arī ir šīs marionešu valdības mērķis visu atdot ārzemniekiem.

Jebkurā gadījumā tarifi turpinās pieaugt, jo uz to virzīta vietvalžu politika.

Cilvēki, kuri steidz pieprasīt no Latvenergo 45 miljonus latu, vienkārši nesaprot īstos iemeslus, kāpēc mums nemitīgi tiek celti tarifi. Ne tikai elektrības, bet arī citi.

Ne jau pats Latvenergo lemj savu politiku. To tam diktē t.s. valdība, kura savukārt iet ārvalstu investoru pavadā. Un tad nu iznāk tāds absurds, ka pašu ražoto HES strāvu Latvenergo jāiepērk par ārvalstu biržās noteiktām cenām.

Latvenergo sen vairs nav vienots uzņēmums, bet ir restrukturizēts par koncernu, kas sastāv no vairākām daļām: enerģijas ražotājiem, iepircējiem, realizētājiem, elektrisko tīklu uzņēmuma, sadales tīkliem, dažādiem starpniekiem utt. Viena daļa ienes peļņu, bet citām daļām tieša peļņa neienāk. Tām nākas piepelnīties, piemēram, ņemot nesamērīgu samaksu par elektrības pieslēgšanu. Tas rada stāvokli, kad koncerns kopumā ir rentabls, bet atsevišķas tā daļas it kā nerentablas, un spiestas piepelnīties. Ieņēmumu pārdales starp koncerna sastāvdaļām nav. Tas arī ir galvenais iemels, kāpēc tiek celti tarifi. Un šo politiku nav izvēlējies pats Latvenergo, bet gan Latvijas politiskā vadība.

Ja protestēt, tad jāprotestē pret šo politisko vadību, kas uzspiedusi šādu ačgārnu un nedraudzīgu politiku, nevis pret Latvenergo.

Nav noslēpums, ka pastāv ārvalstu spiediens Latvenergo par katru cenu privatizēt. Un mūsu politiķi itin priecīgi līdzīgiem spiedieniem pakļaujas, jo par katru Latvijas resursu iztirgošanu saņem savu komisijas daļu.

Pašlaik mēs vērojam jezuītisku mēģinājumu sabiedrību noskaņot nevis pret valdības politiku, bet pret uzņēmumu Latvenergo. Ja tauta būs sašutusi par Latvenergo, to būs vieglāk iedzīt bankrotā un lēti pārdot. Turklāt politiķi, kas ir īstenie vaininieki, paliks neskarti, bet cietīs Latvenergo darbinieki un Latvenergo klienti, t.i., mēs paši.

Atjēdzieties! Nav jāuzbrūk Latvenergo, bet gan politiskajai vadībai, kas Latvenergo nostādījis sitamā zēna lomā. Jāpieprasa nevis kompensācija no Latvenergo, bet gan visas enerģētikas politikas maiņa.

2012. gada 26. jūnijs

Latvija atgūst realitātes sajūtu

28. jūnijā Rīgā tika prezentēts Latvijas Vēstures mazās bibliotēkas atbalsta fonda pētījums "Ārpolitikas mīti Latvijā: Eiropas Savienība un Krievija". Tas izdots gan papīra grāmatas, gan elektroniska dokumenta formā. Katrs internetā šo grāmatu var ielādēt bez maksas. Pētījums balstīts uz vairāku Latvijā izdotu laikrakstu analīzi un uz SKDS sabiedriskās aptaujas datiem. Pašu fondu finansē no Eiropas Komisijas un Latvijas valdības noslēgtās Vadības partnerības līdzekļiem. Tā deklarētais mērķis ir sabiedrības informēšana par Eiropas Savienību. Tātad to var uzskatīt par vienu no ES propagandas ruporiem. Interesanti, ka režīmam lojālie Latvijas mēdiju komentētāji šim pētījumam nav veltījuši plašāku analīzi, jo, acīmredzot, vēl nav saņemti norādījumi, kā labāk reaģēt uz pētījuma rezultātiem, un propagandas sektorā iestājies zināms apjukums. Paša fonda ieteikums "uzlabot politisko komunikāciju", "valdībai vienoti uzrunāt iedzīvotājus, veicinot piederības sajūtu ES". Tātad vēl vairāk propagandas.

Kas tik šokējošs atklājies sabiedriskās domas aptaujā?

Jāņem vērā, ka atbildes ir atkarīgas no uzdotajiem jautājumiem, jautājumu formulējuma un citiem faktoriem, piemēram, zināmas bijības pret pastāvošo varu, kas daudziem atbildētājiem apgrūtina oficiālajai propagandai neatbilstošu domu brīvu paušanu (to traucē iekšējā cenzūra). Aptauju pasūtījušas un veikušas režīmam lojālas, proeiropeiskas, daļēji Briseles finansētas organizācijas (citu organizāciju Latvijā nemaz nav). Aptauja veikta 2011. gada nogalē, kad Latvijas informatīvajā telpā dominēja antikrievisks noskaņojums. 20 gadus Latvijas informatīvajā telpā dominējusi prorietumnieciska, pret Krieviju, kā arī padomju pagātni vērsta propaganda. Bez tam izaugusi jauna paaudze, kas padomju laikus nav pieredzējusi. Un tomēr aptaujas rezultāti izrādījušies, maigi izsakoties, režīmam netīkami.

-       70,9% Latvijas iedzīvotāju uzskata, ka rietumvalstis Latviju izmanto savās interesēs. Pilnīgi šai nostājai nepiekrīt vien 3% iedzīvotāju.

-       56% iedzīvotāju domā, ka iestāšanās ES veicinājusi Latvijas ekonomisko lejupslīdi. 78,3% uzskata, ka Latvija ES ir otrās šķiras valsts. 71% domā, ka ES vadībai ir vienalga, kā jūtas Latvijas iedzīvotāji. 39,3% prognozē, ka ES drīzumā sabruks.

-       54,4% iedzīvotāju domā, ka Latvijai PSRS sastāvā klājies tīri labi. Šim apgalvojumam nepiekrīt vien 12,8% iedzīvotāju.

-       64.6% iedzīvotāju domā, ka Latvijas ekonomikas glābiņš būtu ciešāka sadarbība ar Krieviju un citām NVS valstīm.

-   50,4% iedzīvotāju domā, ka nacionālistiskā politika valsti novedusi krīzē.

-       42,6% iedzīvotāju uzskata, ka Latvija kā neatkarīga valsts nespēj pastāvēt. 46,2% atbildējušo šādam apgalvojumam nepiekrīt.

-   53,6% aptaujāto patiktu, ja valstī pie varas būtu viens līderis ar plašām pilnvarām.

Ņemot vērā iepriekš uzskaitītos faktorus un to, ka daļai aptaujāto nebija noteikta

viedokļa, jāatzīst, ka rezultāti ir pastāvošajam režīmam graujoši. Iespējams, ka vēl graujošāki tie būtu, ja Latvijā pastāvētu ietekmīgi alternatīvie mēdiji. Un vēl graujošāki, ja Latvijā pastāvētu esošajai politikai alternatīva un ietekmīga organizācija. Nāk prātā viena ASV valstsvīra atziņa (manā brīvā atstāstā): dažus var piemānīt ilgu laiku, kādu laiku var piemānīt gandrīz visus, bet nav iespējams visus piemānīt uz visiem laikiem. Cilvēku radošais gars ar laiku triumfē pār mehānisku propagandas mašīnu. Jo šī mašīna tiks darbināta skaļāk un uzbāzīgāk, jo rezultāti būs pretēji iecerētajiem.

2012. gada 1. jūlijs

Veiksmes stāsta divas puses un nevienlīdzības slimības

"Peļņa peļņas dēļ ir tā pati filozofija, kas vēža šūnām liek pārņemt visu

organismu" /autoru neatceros/

Rīgas domes vadība aizliegusi ubagošanu Rīgas ielās un citās stratēģiskās vietās. Nu paštaisni pilsoņi interneta komentāros var gudri izteikties, cik labi, slikti, pareizi vai nepareizi, gudri vai negudri tas izdarīts, un kā tas var mainīt partiju reitingus.

Protams, protams, tuvojas pašvaldību vēlēšanas un LV prezidentūra ES, un arī Ušakova polittehnologu komanda steidz pieteikt savu ieguldījumu Latvijas tēla veidošanā un "veiksmes stāstā". Viņi rīkojas tikpat loģiski kā modernais medicīnas bizness: nevis novērš slimības cēloņus (liberālā kapitālisma un tirgus fundamentālisma sistēmu), bet cenšas kaut kā nomaskēt šīs slimības pārāk uzkrītošos simptomus (ubagus ielās, laukumos un tuneļos, pārāk uzkrītošu rakņāšanos miskastēs u.c.). Izliekoties neredzam acīmredzamo: ubagi, liekie un izstumtie, prostitūcija, rakņāšanās miskastēs, ielu bērni, bezpajumtnieki, humpalu bodes, narkotiku, miesas, sirdsapziņas, bērnu un iekšējo orgānu tirdzniecība un citas līdzīgas parādības ir tikai liberālā kapitālisma monētas otrā puse, bez kuras nebūtu iespējama arī pirmā puse: spoži biroji, kazino pilis, dārgi limuzīni, privātas jahtas un lidmašīnas, ekskluzīvi krogi un uzdzīves vietas, nopirktie Londonas futbola klubi, nocietinātās un rūpīgi apsargātās rezidences, smalko aprindu dzīve, foto sesijas un glaimojošas apceres glancētajos žurnālos, privāta muižiņa kaut kur Bahamu salās, anonīmi offshore konti britu salās, iespēja nopirkt partijas un to lēmumus, ar kāju vērt ministru kabinetu durvis utt. Un arī ubagošana un miskastu apsaimniekošana mūsdienu Latvijā ir tikai bizness. Piemēram, manā pilsētā Jēkabpilī ubagu nav, jo tie plūst tur, kur plūst lielākās investīcijas uz Rīgu un citu metropoļu centriem. Par labu ubagošanas vietu Rīgas centrā ir jāmaksā un jāalgo "jumts" (sava veida investīciju aizsardzības organizācija, protekcija), par tiesībām noteiktā rajonā revidēt miskastes ir jācīnās uz dzīvību un nāvi. Viss kā jau biznesā: nežēlīga konkurence, cīņa par maksimālu peļņu, tirgus segmentu sadalīšana un pārdalīšana, uzvarētāji un lūzeri. Aizliedzot ubagošanu Rīgas centrā, šis bizness nepazudīs, vien atradīs citas pašrealizācijas formas. Vēl kroplīgākas un destruktīvākas.

Rīgas domes vadība, aizliedzot ubagošanu ielās, nav izdomājusi neko jaunu. Gluži tāpat rīkojušies varas pārstāvji arī citos laikmetos. Ubagošana ielās ir tikai redzamākā aisberga virsotne daudz dziļākai un plašākai slimībai, kas kā vēzis pārņem visu sabiedrības organismu. Ubagi Rīgas centrā krīt acīs un reizēm novietojušies pārāk tuvu vietām, kurās jāstaigā ne tikai ārvalstu tūristiem, bet arī pārējai "respektablai" publikai, kura nevēlas to redzēt un kuru šādi skati apgrūtina un dziļi aizvaino, liek novērst skatienu, izlikties, ka neredz. Provocē to, kas atlicis no atmērdētās sirdsapziņas, liek justies neērti, sabojā pozitīvo noskaņojumu.

Gluži tāpat rīkojas tie Rīgas pilsoņi, kuriem vēl ir jumts virs galvas, līzingā paņemta mašīna un kāds kaulus nelauzošs darbiņš datorizētā birojā. No rītiem, ejot iesildīt mašīnu, viņiem jāiet garām miskastēm, kurās nekautrīgi saimnieko pelēki cilvēku stāvi bez sejām. Reizēm šie pelēkie cilvēki, kurus negribas atzīt par cilvēkiem un viņus redzēt, pat izrauj "respektablajiem" pilsoņiem no rokām plastmasas maisiņus ar atkritumiem, lai tos steidzīgi izrevidētu un atšķirotu to, kas var noderēt. Šie pelēkie stāvi, kuri saimnieko miskastēs, ir tāds neērts atgādinājums par pasauli un kārtību, kurā dzīvojam, lai arī kā gribētos izlikties, ka viss ir labi. Pelēko cilvēku nepatīkamā esamība pie miskastēm izsaka arī vārdos nepateikto: katrs "respektablais" pilsonis kuru katru dienu var zaudēt savu statusu un piebiedroties pelēkajiem stāviem. Āriene bieži vien ir mānīga, jo daudziem "respektablajiem" viņu "dzīves kvalitāte" un "prestižs" tiek uzturēts ar krietnu aizņēmumu kādā no ārvalstu bankām, kamēr "miskatnieki" lielākoties ir brīvi no parādiem. Tad kurš no viņiem ir laimīgāks un kurš var dzīvot bez mākslīgiem stimulantiem vai antidepresantiem?

Kad latviešiem vēl bija drosmīgi rakstnieki un dzejnieki, par šīm lietām varēja uzskatāmi izlasīt grāmatās: Viļa Plūdoņa "Atraitnes dēls", poēma "Divi pasaules", smeldzīgi dzeļošā Eduarda Veidenbauma dzeja (tāpēc jau pēc 4. maija neoliberālā apvērsuma ielām daudzās pilsētās tika atņemts Veidenbauma vārds, pārāk neērts jaunajai iekārtai Veidenbaums), Andreja Upīša "Pie bagātās kundzes", Pāvila Rozīša "Ceplis", Augusta Deglava, Jāņa Raiņa un citi līdzīgi darbi. Tagad, šķiet, šo tradīciju cenšas turpināt vien dziesminieks Kaspars Dimiters, pārējie "inteliģenti", kā nu prot, cenšas apkalpot "eliti", darboties autortiesību reketā un citādi jaukt prātus saviem tautiešiem. Tas arī sava veida bizness garīgā prostitūcija. No augstākās morāles skatupunkta, garīgā prostitūcija ir krietni zemāka degradācija par miesas tirgošanu.

Sociālā nevienlīdzība degradē, vājina un dara slimu visu sabiedrību

Kļūdās tie, kas domā, ka nabadzība un izstumtība ir tikai pašu nabagu problēma.

Divi britu epidemioloģi Ričards Vilkinsons un Keita Pikita (Richard Wilkinson and Kate Pickett), kuri darbojas arī Lielbritānijas un ASV augstskolās, sadarbībā ar citiem līdzstrādniekiem veikuši plašus sabiedrības labklājības pētījumus 23 tā saucamajās attīstītajās valstīs, kuru iedzīvotāju skaits pārsniedz 3 miljonus, kā arī atsevišķi visās ASV pavalstīs. Pētījuma rezultāti apkopoti jau atkārtoti izdotajā grāmatā ar papildinājumiem "The Spirit Level: Why Equality Is Better For Everyone". Sociālo vienlīdzību vai nevienlīdzību dažādās valstīs raksturo t.s. gini koeficients jeb līdzīgi indeksi, kuri atspoguļo bagātības sadalījumu starp dažādām ienākumu grupām. Kur vien iespējams, attiecīgo sabiedrību labklājības rādītāji ņemti no ANO vai līdzīgu oficiālo struktūru apkopotās statistikas, kā arī socioloģiskiem pētījumiem.

Lai arī attīstītās valstis pieņemts uzskatīt par līdzīgām un vienotām (zelta miljarda teorija), patiesībā tajās ir ļoti atšķirīgi sociālās vienlīdzības rādītāji. Salīdzinot, kādu ieņēmumu daļu saņem bagātākie 20% šajās sabiedrībās, un trūcīgākie 20%, sociāli harmoniskākā valsts ir Japāna, kurā bagātākie 20% saņem nepilnas 4 reizes lielākus ienākumus nekā nabadzīgākie 20%. Japānai atbilstoši pieaugošā nevienlīdzības kārtībā seko Somija, Skandināvijas valstis, Beļģija, Austrija, Vācija, Holande, Spānija, Francija, Kanāda, Šveice, Īrija, Grieķija, Itālija, Izraēla, Jaunzēlande un Austrālija. Vislielākā sociālā nevienlīdzība starp pētījumā iekļautajām valstīm valda Lielbritānijā, Portugālē, ASV un Singapūrā. Šajās valstīs bagātākajiem 20% ienākumi ir deviņas reizes lielāki nekā nabadzīgākajiem 20%. Ja ņemtu mazākas ienākumu grupas (10%, 5%, 1%) atšķirība starp bagātajiem un nabagiem šajās valstīs būtu astronomiska. Latvija pētījumā nav iekļauta, taču šķiet, ka tā pieskaitāma sociāli nevienlīdzīgākajām sabiedrībām.

Viens no pētījuma secinājumiem ir tāds, ka sabiedrības vispārējā labklājība un laimes sajūta ir atkarīga ne tik daudz no vispārējā attīstības līmeņa (piemēram, no iekšzemes kopprodukta uz vienu cilvēku), cik no bagātības sadalījuma un sociālā taisnīguma ievērošanas. Ja sabiedrība sasniegusi attīstības līmeni, kas nodrošina cilvēku pamata vajadzības (pārtika, apģērbs, jumts virs galvas, iespēja izglītoties un pilnveidoties, strādāt interesēm atbilstošu darbu, baudīt kultūru un elementāras cilvēka brīvības), tad šī sabiedrība jūtas gana laimīga un apmierināta, ja vien iegūtā bagātība tiek taisnīgi sadalīta starp visiem. Viņi būs daudz laimīgāki un arī veselīgāki nekā tās sabiedrības, kuras kopumā sasniegušas augstāku līmeni, bet kurās valda liela sociālā nevienlīdzība.

Sociāli nevienlīdzīgās patērētāju sabiedrībās cilvēka statusu un prestižu nosaka viņa ieņēmumi, kā arī ārējie materiālās bagātības atribūti, kā lepna māja, automašīna un citas prestiža preces, apģērba stils, ieņemamais amats, pieeja elitāriem klubiem u.tml. No šiem ārējiem atribūtiem atkarīga attiecīgā cilvēka pašapziņa, pašvērtējums, citu vērtējums, pašsajūta, vieta varas hierarhijā un piederības apziņa. Lai noturētos iedomātajā prestiža grupā, cilvēkam jādara viss, lai uzturētu attiecīgo ienākumu līmeni, neizkristu no grupas, neatpaliktu, nenokavētu. Tas nozīmē daudz darba, vairākus darbus, iesaistīšanos riskantās afērās, nokļūšanu parādu atkarībā utt. Tas savukārt nozīmē dzīvi nepārtrauktā hroniskā stresā, kas savukārt vājina cilvēka imūno un kardiovaskulāro sistēmu. Akūts stress nav cilvēkam bīstams, jo tikai iedarbina bēgšanas vai cīņas instinktu uz laiku, kamēr pastāv reālas briesmas. Taču hronisks stress pret iedomātām briesmām (piemēram, uztraukumu par sociālā statusa vai prestiža zaudēšanu, darba zaudēšanu, parāda atdošanu u.c.) cilvēku pakāpeniski sagrauj gan fiziski, gan garīgi. Līdz ar to sociāli nevienlīdzīgas sabiedrības raksturo palielināts hroniska stresa un garīgo slimību līmenis. Turklāt nemitīga cīņa un konkurence izslēdz solidaritāti starp cilvēkiem un savstarpējo uzticību. Tātad visu sociālo grupu pārstāvji sociāli nevienlīdzīgā sabiedrībā ir arī vientuļi. Bagātie gan var nopirkt sev kalpus, miesassargus, mīļākās vai mīļākos, bet nevar nopirkt patiesu draudzību, līdzjūtību, īstu uzticību vai mīlestību. Sociāli nevienlīdzīga sabiedrība ir nelaimīgu vientuļnieku sabiedrība, kurā cilvēks neuzticas citiem cilvēkiem, neiesaistās sirsnīgā sadarbībā, sabiedriskās aktivitātēs, sirsnīgās attiecībās, kooperācijā, politiskajos procesos un līdzīgos sociālās mijiedarbības pasākumos. Ja esat lasījuši pirmās latviešu bēgļu grāmatas par dzīvi bēgļu nometnēs pēc Otrā pasaules kara, tad varbūt ievērojāt, ka kopīgās briesmas, trūkums, pārtikas līdzīga sadalīšana, bijušo sociālo atšķirību izzušana šos cilvēkus patiesībā tuvināja, saliedēja, viņu attiecības padarīja sirsnīgākas, īstākas, mudināja uz labiem darbiem, atraisīja līdz šim snaudušus talantus un spējas. Līdzīgas pārvērtības bija vērojamas arī starp tiem, kuri tika izsūtīti uz Sibīriju. Protams, arī šajos apstākļos netrūka neliešu, karjeristu, nodevēju, ziņotāju un krāpnieku, bet tie visdrīzāk bija sociopāti humanoidi bez sirdsapziņas, kas nespēja saindēt vispārējo cilvēcisko gaisotni. Rietumu valstīs vidēji 4% cilvēku ir sociopāti, bet tā nav šā raksta tēma.

Vientuļi cilvēki sociāli nevienlīdzīgās sabiedrībās savu stresu visbiežāk cenšas izkliedēt ar dažādām atkarībām: pastiprinātu alkohola un citu narkotisko lietu lietošanu, antidepresantu lietošanu (ASV patērē ap 60% no visiem pasaulē patērētajiem legālajiem antidepresantiem, tāpēc ASV sauc arī par "Prozaka nāciju"), šopinga (iepirkšanās) orģijām, pārmērīgu ēšanu, seksuālām pārmērībām un novirzēm u.c.

Kā redzams klāt pieliktajā diagrammā, sociāli nevienlīdzīgās sabiedrībās pazemināts vidējā mūža ilgums, palielināta zīdaiņu mirstība, palielināts resnu cilvēku īpatsvars, palielināts sirds un asinsvadu slimnieku skaits, izplatītas bērnu augšanas problēmas (autisms, uzmanības deficīts u.c.; rietumvalstīs bērniem bieži izraksta psihotropiskas iedarbības medikamentus), palielināts agrīnu grūtniecību skaits pusaudžu vidū, palielināts slepkavību un citus smagu noziegumu līmenis, zemi sekmības rādītāji izglītības iestādēs, funkcionāls analfabētisms, nesaticība un brutāla uzvedība pusaudžu vidē, uzticēšanās trūkums starp cilvēkiem, zema iesaistīšanās sabiedriskos procesos un kopīgos pasākumos (zems t.s. sociālais kapitāls), zema sociālā mobilitāte (iespēja uzlabot savu stāvokli mūža laikā vai starp paaudzēm), pazeminātas radošās un inovatīvās spējas. Un, protams, sociāli nevienlīdzīgās sabiedrībās nav iespējama demokrātija, jo politiskie lēmumi tiek vienkārši nopirkti, bet sabiedrība nespēj solidarizēties un līdz ar to neprot arī sadarboties. Jo neviens taču citiem īsti netic.

Secinājumus, lūdzu, izdariet paši.

2012. gada 4. jūlijs

Kooperācija vai čemodāni

„Cilvēki savā dziļākajā būtībā ir sadarbības būtnes. Kad cilvēki apvienojas,

viņi kļūst sekmīgi"

/Viens no„Mondragon" dibinātājiem Haviers Salaberija/

Kooperācija tulkojumā nozīmē kopdarbību. Lai kooperētos, nepieciešama:

1.  Liela gribēšana vai sāpīga vajadzība;

2.  Savstarpēja uzticība;

3.   Kooperācijas principu un vērtību izpratne, kā arī aroda zināšana;

4.   Praktiska darbība soli pa solim.

"Ceļu būvējam, to ejot" /Mondragon kooperatīvu devīze/

Ja papētam katras kooperatīvas kustības iesākumus dažādās valstīs un laikos, tad ievērojam, ka parasti cilvēki sāk kooperēties grūtos laikos. Grūti laiki var izpausties dažādi:

-   Sociāli netaisnīgs režīms;

-    Liela un plaša nabadzība;

-   Vispārējs morāles pagrimums;

-    Karu, epidēmiju vai citu katastrofālu notikumu sagrauta ekonomika;

-    Ekonomikas krīze, masu bezdarbs;

-    Kad zudušas cerības uz citiem krīzes risinājumiem.

„Kooperācija ir nabadzības meita un turības māte"

/Šarls Žids/

Labs grūtu laiku piemērs ir periods pēc dzimtbūšanas atcelšanas Latvijā XIX gadsimta otrajā pusē, kad latviešu zemnieki ieguva t.s. putna brīvību, kad teorētiski no muižniekiem varēja izpirkt zemi, bet zemniekiem nebija līdzekļu, nedz arī kādas valsts atbalsta programmas. Tāpēc bez savas zemes un naudas līdzekļiem palikušie iedzīvotāji nolēma sev palīdzēt paši.

Arī tajā smagajā periodā daudzi cilvēki izvēlējās no Latvijas aizbraukt, bet palikušie sāka sadarboties, lai krīzi pārvarētu kopīgiem spēkiem. Dibinot dažādas biedrības, krājaizdevu sabiedrības, lauksaimniecības kooperatīvus, patērētāju biedrības un citas kooperatīvās sadarbības formas, lauku cilvēki atdzīvināja vietējo saimniekošanu un samērā īsā laikā radās turība. Gandrīz katra pagasta centrā tika uzbūvēts lepns krājaizdevu sabiedrības nams, parādījās savi veikali, darbnīcas, koppienotavas, krejotavas, dzirnavas un citi objekti. Drīz vien turīgie lauku kooperatīvi bija tik stipri, ka sāka investēt Rīgā. Grūti iztēloties, cik tālu šis saimnieciskais pacēlums būtu gājis, ja to nepārtrauktu karš.

Vai mūsdienu Latvijā ir nobrieduši apstākļi vajadzībai pēc kooperācijas?

Es uzskatu, ka noteikti jā. Faktiski kooperācijai bija jāsākas krietni agrāk, tad mēs nebūtu nonākuši tik dziļā krīzē. Bet labāk vēlāk, nekā nekad.

Īss patreizējā stāvokļa raksturojums

20 gadus Latvijā īstenota ekonomiskā un sociālā politika, kuras galvenie rezultāti ir šādi:

-    Lielā mērā iznīcināta nacionālā un vietējā ražošana;

-       Iekšējais tirgus nav aizsargāts, tāpēc pārtiekam galvenokārt no ievestas produkcijas, kas nozīmē dzīvi uz parāda un masu bezdarbu. Visus pastāvēšanas gadus Latvijas ārējās tirdzniecības bilance bijusi ar lielu iztrūkumu;

-        Latvijai nav patstāvīgas monetārās un fiskālās politikas, tāpēc visu šo laiku esam dzīvojuši naudas trūkumā un uz kredīta, kas sadārdzinājis visas izmaksas un radījis atkarību no kreditoru noteikumiem;

-          Veselas jomas, kā banku sektors un mazumtirdzniecība, faktiski atdotas starptautiskām korporācijām, kurām neinteresē mūsu stāvoklis, bet maksimāla peļņa. Iznākumā kapitāls no Latvijas aizplūst, bet vietējā ekonomika panīkst;

-       Katras produktīvas darbības žņaugšana ar nodokļiem un subsīdiju politiku, vienlaikus saudzējot augļošanu un spekulācijas, kā arī tos uzņēmumus, kuri reģistrējušies ārzonās.

-       Notikusi un turpinās mērķtiecīga Latvijas depopulācija, kas izpaužas kā krasi negatīva dzimstība (izmiršana), masveida izbraukšana un infrastruktūras sabrukums (slēdz skolas, slimnīcas, pasta nodaļas, sab. Transporta maršruti, brūk ceļi, likvidēti apmēram 500 pagasti vai ciemi);

-        Starpība starp dzimušajiem un mirušajiem pa šiem gadiem pārsniegusi 260 000, vairāk nekā 300 000 darbaspējīgu cilvēku izbraucis no valsts, bet šī izbraukšana, kas turpinās, nav mazinājusi bezdarba līmeni. Oficiāli bez darba Latvijā pašlaik ir 133 423 cilvēki jeb no darbaspējīgo skaita, bet tie ir tikai reģistrētie bezdarbnieki, kuri ieguvuši vai vēl nav zaudējuši šo statusu. Patiesībā bez darba ir daudz vairāk cilvēku.

-       Katastrofāli pieaudzis parādu slogs. Latvijas valsts parāds sasniedzis 5,678 miljardus latu, bet rezidentu parāds 20, 754 miljardus latu. Pastāvot esošajai sistēmai, šos parādus nav iespējams atdot un tie turpinās augt, izveidojies klasiskais parādu slazds, kas nozīmē: jo vairāk izmaksājam parādu segšanai, jo vairāk pieaug kopējā parādu nasta.

-   Apmēram 80% uzņēmumu jau pieder ārzemniekiem. Daži kooperācijas mērķi katrā reģionā

-        Atjaunot vietējo ekonomiku, pašiem radot darbavietas un orientējoties uz pilnu nodarbinātību,

-       Tiekties uz stāvokli, kad vietējais patēriņš tiek nodrošināts galvenokārt ar vietējo ražošanu un pakalpojumiem;

-       Mazināt un iespēju robežās novērst atkarību no ārvalstu bankām, apdrošināšanas un tirdzniecības ķēdēm, radot savu kreditēšanas un tirdzniecības sistēmu;

-       Saglabāt un vairot vietējo kontroli pār vietējiem resursiem: zemi, mežiem, ūdeņiem, infrastruktūru, zemes bagātībām; izvēlēties jomu vai nozari, kurā reģions varētu kļūt vadošs visas valsts mērogā;

-        Demokratizēt vietējo varu, lai pašpārvalde nebūtu tikai tukšs lozungs, iedzīvotāju iesaisti pašpārvaldē veicinot arī ar nepieciešamiem izglītības pasākumiem;

-        Savu pieredzi popularizēt, veicinot līdzīgu attīstību arī citos valsts reģionos un labvēlīgi ietekmējot valsts likumdošanu.

-       Pats galvenais resurss kooperācijā ir pats cilvēks un viņa darbs, tāpēc kooperācijas mērķis ir nodrošināt katra cilvēka cienīgu, augstākas jēgas piepildītu un perspektīvu dzīvi.

Skaidrs, ka šos mērķus nevarēs sasniegt ar tiem pašiem paņēmieniem un morāli, kuri mūs ieveduši krīzē. Būtībā kooperācija ir kustība, kas balstās uz augstākiem ideāliem, un kas šos ideālus praktiski īsteno dzīvē. Kooperācija ir ilgtermiņa projekts, kas orientēts ne ne tikai uz šodienu, bet arī uz nākamām paaudzēm. Līdz šim mums nav paveicies, jo katru iesākto attīstību ik pēc laika pārtraukuši kari, revolūcijas, iekārtu maiņas, sociāli apvērsumi. Taču attīstības pieredze un tradīcija ir palikusi.

Trīs paradigmas

Birokrātiskais sociālisms: Sabiedrības intereses īstenosies stingrā un centralizētā partijas avangarda vadībā;

Tirgus fundamentālisms (globālais neoliberālisms): sabiedrības interešu nav; visu noteiks brīvi konkurējoši un uz peļņu orientēti tirgus spēki, neierobežotas privāta kapitāla plūsmas;

Kooperatīvā kustība: sabiedrības intereses īstenosies brīvprātīgā, demokrātiskā un apgaismotā sadarbībā starp cilvēkiem un dažādām uzņēmības formām.

Šos pēdējos 20 gadus mums mācīta konkurence un uz maksimālu peļņu orientēta uzņēmējdarbība jeb bizness, pat ja šis bizness nozīmē citu cilvēku iedzīšanu postā. Un šī paradigma mūs tiešām iedzinusi postā.

Pretējā paradigma ir sadarbība, solidaritāte, demokrātija arī darbā un kopīgais labums. Līdzīgus lozungus izmantoja arī komunisti, bet šīs vērtības tika birokrātiski uzspiestas no augšas, bieži vien nerēķinoties ar cilvēkiem. Kooperācijā sadarbība ir brīvprātīga un atvērta. Tā gan orientēta uz solidaritāti un kopīgo labumu, bet šajā procesā neiznīcina un nenonivelē indivīdu. Kooperācijas rezultāti dažādās valstīs ar savu praksi apgāzuši vairākus komunisma un kapitālisma potētus mītus, pierādot, ka:

-    efektivitāte ir savienojama ar demokrātiju;

-    ekonomiskās intereses ir savienojamas ar sociālajām;

-    hierarhija ar taisnīgumu;

-    privātās intereses ar kopējām;

-        kooperatīvā identitāte var līdzās pastāvēt sadarbībā ar citiem uzņēmējdarbības modeļiem;

-        iespējamas nepārtrauktas pārmaiņas un jauninājumi, vienlaikus neatsakoties no kooperācijas pamatprincipiem.

Kooperācija iespējama visās dzīves jomās, un kooperācijas iespējām nav robežu.

Piemēram, ja valsts aizvērusi jūsu reģionālo slimnīcu vai vietējo veselības punktu, vai

skolu, paši iedzīvotāji, kooperējoties, var atvērt savu.

Starptautiskās kooperācijas vērtības:

-    Pašpalīdzība

-   Atbildības uzņemšanās par sevi

-    Demokrātija

-   Taisnīgums

-   Solidaritāte

-    Godīgums

-   Atvērtība

-   Sociālā atbildība

-    Rūpes par citiem

Globālā biznesa vērtības neoliberālā sistēmā:

-   Alkatība

-    Nevienlīdzība

-    Negodīgums

-    Egoisms

-    Netaisnīgums

-   Slepenība

-    Bezatbildība pret citiem cilvēkiem un dabu

Mērķis: monopolstāvokļa sagrābšana un maksimālas peļņas izspiešana, nerēķinoties, kādas sekas cietīs pārējā sabiedrība.

Kooperatīvu korporācijas Mondragon pamatprincipi

1.  Atvērta dalība

MKK ir atvērta visiem cilvēkiem neatkarīgi no dzimuma, rases, tautības, reliģiskās piederības, politiskās pārliecības vai izcelsmes. Vienīgais uzņem-šanas kritērijs ir profesionālās spējas un vēlme pieņemt noteikumus, kuri savukārt balstīti uz šiem pamatprincipiem.

2.   Demokrātiska organizācija

Visiem korporācijas biedriem ir vienādas tiesības, ko izmanto pēc prin-cipa: viena persona viena balss (kapitālistiskos uzņēmumos darbojas princips: viens dolārs viena balss). Visām balsīm ir vienāds svars neatkarīgi no balsotāja vecuma, nopelniem, ieņemamā amata, profesionālisma vai uzkrātā kapitāla.

3.   Darba cilvēka suverenitāte

MKK par lielāko prioritāti tiek uzskatīts cilvēka darbs, jo tikai tas spēj pārveidot dabu, sabiedrību un pašus cilvēkus. Tā kā cilvēku darbs tiek uzskatīts par galveno bagātības radītāju, arī darba augļu sadales modelim jāatbilst ieguldītajam darbam. MKK nedala cilvēkus "produktīvā" darba darītājos (tiešajos virsvērtības radītājos) un "neproduktīvajos" darbiniekos (biroja, tirdzniecības vietu personāls, kas tieši nerada virsvērtību, bet gādā par tās realizēšanu sabiedrībā un darba priekšnoteikumu radīšanu).

Ņemot vērā darbam piešķirto prioritāro nozīmi, kooperatīvi rūpējas par jaunu darba vietu radīšanu un ir pieņēmuši "no darba neatbrīvošanas" po-litiku. Ja kādā kooperatīvā izveidojies darba roku pārpalikums, bez darba palikušos strādniekus pārceļ uz citu kooperatīvu, kurā darbs ir. Otra iespēja: darīt visu, lai krīzes skartais kooperatīvs atveseļotos, sāktu ražot citu produkciju vai pārkārtotos uz sektoru, kurā šī produkcija ir ne-pieciešama.

4.   Kapitāla instrumentālā un pakārtotā nozīme (cilvēks augstāks par kapitālu)

Lai gan kapitāla kā "uzkrātā darba" vērtība ir atzīta un ir atzīta tā nepie-ciešamība uzņēmējdarbības attīstībā, kapitāls tomēr ir pakārtots darbam. Kapitālam nevar būt neatkarīgas eksistences, imperatīva vai savas loģikas to kapitālam piešķir cilvēku darbība. Praksē šī pamatvērtība izpaužas arī tā, ka par uzņemšanu MKK jāmaksā salīdzinoši liela iestāšanās nauda (pašlaik jau 11 361 eiro), bet tas nenozīmē, ka kooperatīvā netiks uzņemts naba-dzīgs cilvēks. Viņš var nepieciešamo summu aizņemties pašā kooperatīvā ("CAJA LABORAL" sistēmā) un atmaksāt vairāku gadu periodā. Arī atdeve par sakrāto vai ieguldīto kapitālu ir "taisnīga, bet ierobežota". Dividenžu lielāko daļu darbinieki saņem, tikai pensionējoties vai izstājoties no kooperatīva, toties šis "atliktais" kapitāls turpina strādāt visu kooperatīva biedru un kopienas labā.

5.  Dalība pārvaldē (pašpārvalde)

Kolektīvo uzņēmumu ar demokrātisku dalību pārvalda paši darbinieki, pamatojoties uz brīvu pieejamību visai informācijai un apmācībām, amat-personu ievēlēšanu no darbinieku vidus, konsultācijām un pārrunām par visiem lēmumiem, kas iespaido darbiniekus.

6.  Algu solidaritāte

Algām jābūt pietiekamām salīdzinājumā ar algu līmeni reģionā un kooperatīvam pieejamajiem līdzekļiem. Darbam un darba stundām jābūt līdzīgām visos korporācijas uzņēmumos. Atalgojumam jāatbilst iekšējiem noteikumiem, kas balstās uz solidaritāti. Tas nozīmē, ka arī attiecībai starp lielāko un mazāko algu uzņēmumā jābūt saprātīgai. Iesākumā šī attiecība MKK bija 3:1, vēlāk 4,5:1, tagad, nedaudz pielāgojoties vispārējām ten-dencēm biznesā 6,5:1. Tādējādi parastie strādnieki MKK saņem nedaudz vairāk nekā vidēji reģionā, bet speciālisti un pārvaldnieki mazāk nekā atbilstoši darbinieki komercstruktūrās. Lai gan būtībā šāds salīdzinājums ir nekorekts, jo neņem vērā katra darbinieka individuālo kontu, kas tiek uz-krāts visa darba mūža garumā.

7.  Sadarbība starp kooperatīviem

Arī tā ir solidaritātes izpausme, kas balsta saimniecisko darbību. Kooperācija veidojas starp kooperatīviem vienas apakšgrupas ietvaros, starp kooperatīviem MKK ietvaros, starp MKK kooperatīviem un kooperācijas kustību pasaulē, starp MKK kooperatīviem un nekooperatīvām organizācijām pasaulē, ar kurām tiek veidotas kopfirmas. Kooperācija starp līdzīgiem vai savstarpēji papildi-nošiem kooperatīviem ļauj veidot ieņēmumus uzkrājošas apakšgrupas, vajadzības gadījumā pārcelt darbiniekus uz kooperatīviem, kuros tie vairāk nepieciešami, sasniegt lielāka mēroga uzņēmumam raksturīgu sinerģiju. Savstarpējā kooperācija ietver arī savstarpēji izdevīgu virsbūvju veidošanu starp dažādu apakšgrupu kooperatīviem, ļauj iesaistīties kopējos attīstības projektos gan lokāli, gan globāli.

8.  Sociālās pārmaiņas

MKK ir veicinājis vispārēju basku sabiedrības evolūciju, ievērojami paaugstinot nodarbinātības un labklājības līmeni savā reģionā. Arvien no jauna ieguldot tajā daļu gūtās peļņas, atbalstot vietējās attīstības iniciatīvas, piedāvājot savējās, sadarbojoties ar citām basku sociālajām un ekonomis-kajām institūcijām, veicinot vietējo kultūru, uz solidaritātes un atbildības principiem balstītu sociālās drošības politiku, MKK devusi lielu ieguldījumu reģiona sociālajā un kultūras attīstībā.

9. Universālums

Iesakņošanās basku reģionā korporācijai netraucē solidarizēties ar vi-siem spēkiem pasaulē, kas tiecas pēc ekonomiskās demokrātijas un darbo-jas sociālās ekonomikas laukā. MKK ir neatņemama starptautiskās koope-ratīvu kustības sastāvdaļa, atbalstot tās galvenos mērķus: mieru, taisnīgumu un attīstību.

10. Izglītība

Iepriekšminēto principu īstenošana iespējama vienīgi tad, ja pietiekama vērība tiek veltīta cilvēku izglītošanai, ja kooperatīvajā un profesionālajā apmācībā ieguldīts pietiekams cilvēcisko un materiālo resursu daudzums, īpaša uzmanība šajā jomā pievēršama jauniešiem, kas noteiks MKK koope-ratīvās pieredzes nākotni.

Ja mēs meklētu kādu īpašu MKK panākumu atslēgu, būtu jāizceļ unikālā māksla iepriekš nosauktos pamatprincipus allaž savienot ar modernā globalizācijas laikmeta mainīgajiem un pretrunīgajiem izaicinājumiem, ikreiz atrodot pieņemamu līdzsvaru.

„Visu sociālo kustību pamata postulāts mūsdienās ir izglītības socializācija, lai katrs bez kādas diskriminācijas varētu brīvi izglītoties. Cilvēka tiesību pasludināšana, ja tā nav nostiprināta ar ekonomiskām un izglītības garantijām, ir tikai gaistošs žests un tukša izrādīšanās, kas labus rezultātus nenesīs. [..] Šiem cilvēkiem jārūpējas par izglītību. Ja viņi dosies pa analfabētisma un ignorances ceļu, tad iegūs tikai verdzību."

„Zināšanas ir vara, un lai šī vara būtu demokrātiska, zināšanas jāsocializē. Mēs neko nebūsim panākuši, ja tikai proklamēsim cilvēka tiesības, bet

cilvēki šīs tiesības nevarēs izmantot."

„Mācībām, lai tās būtu efektīvas, jāturpinās nepārtraukti. Mašīnas un instrumenti nepārtraukti jāatjaunina un jāmodernizē, bet vislielākajai atjaunotnei jānotiek cilvēku prātos un mentalitātē, jo cilvēkiem lemts būt

par mašīnu un instrumentu pavēlniekiem.

/Tēvs Arizmendi/

Zināšanas ir vara. Lai vara būtu demokrātiska, zināšanas jāsocializē"

/ Hosē Marija Arismendiarjeta/

„Galvenā institūcija, kurā cilvēks izkopj savas morālās īpašības, ir

darbavieta" /Hosē Marija Arismendiarjeta/

Kooperatīvu korporācijas „Mondragon" vēsture

Mondragona ir neliela pilsētiņa Spānijas basku reģionā. Baski ir ļoti sena Eiropas tauta, kas dzīvoja mūsdienu Spānijas un Francijas teritorijā. Spānija kopš sava impēriskā perioda baskus vienmēr apspieda un diskriminēja, tāpēc baskiem jau sen nācās mācīties dzīvot, paļaujoties tikai uz sevi.

1930. gados Spānija kļuva par demokrātisku republiku, un tās vadība baskiem apsolīja plašu autonomiju, tāpēc baski šo varu atbalstīja. Bet drīz vien ģenerālis Fransisko Franko veica militāru apvērsumu un nodibināja fašistisku režīmu. Republikāņi šim apvērsumam pretojās, un sākās Spānijas pilsoņu karš, kurā iesaistījās brīvprātīgie arī no citām valstīm. Baski pašaizliedzīgi cīnījās Republikas pusē. Kad nacistiskās Vācijas atbalstītais Franko režīms guva militāru pārsvaru, visvairāk cieta tieši basku zeme, kuras galvaspilsētu Gerniku vācu aviācija noslaucīja no zemes virsas. Pēc uzvaras pilsoņu karā Franko atriebība tika vērsta galvenokārt pret baskiem. Tika aizliegta basku valoda un kultūra, un ieviesti citi represīvi ierobežojumi. Daudzi baski bija spiesti atstāt Spāniju, lai izvairītos no droša nāvessoda. Basku zeme ieslīga dziļā nabadzībā un bezcerībā. Taču pretestības gars nebija salauzts, basku valodu un kultūru sāka mācīt un kopt pagrīdes apstākļos.

Sagatavošanas posms Tēva Arizmendi vadībā (1941 1955) un pirmais 24 cilvēku uzņēmums „Ulgor"

1941. gadā Mondragonā darbojās tikai viens uzņēmums, kuram piederēja arī vienīgā skola, kuru apmeklēt varēja tikai 15% bērnu. Šis uzņēmums bija „Union Cerrajera".

Tēvs Arizmendi ilgi pārliecināja cilvēkus par nepieciešamību savākt ziedojumus sabiedriskai skolai. Atsaucās 600 cilvēku. 1943. gadā skola, ko vadīja tēvs Arizmendi, tika atklāta.

Tēvs Arizmendi bērniem mācīja ne tikai parastās zināšanas, kādas pasniedza citas skolas, bet arī spēju brīvi domāt, sociālo ētiku un apziņu, kā arī sadarbību. Arizmendi skolēni mācījās apšaubīt pastāvošos stereotipus un apgūt solidaritātes principus.

Pēc stundām Arizmendi līdzīgi izglītoja arī pieaugušos. Tā veidojās kooperatīvās kustības pamats un strādnieku kodols, kuri bija gatavi demokrātiski pārvaldīt savas darba vietas.

Pieci Arizmendi audzēkņi pēc skolas pabeigšanas sāka strādāt „Union Cerrajera" un iespēju robežās izmantot praksē apgūtos sadarbības principus. Taču uzņēmuma vadībai tādas aktivitātes nebija pieņemamas, tāpēc 1955. gadā 5 darbinieki šo rūpnīcu atstāja un, izmantojot Arizmendi autoritāti, ceļoja pa visu basku apgabalu, pārliecinot cilvēkus savākt naudu jauna uzņēmuma iekārtošanai. Viņiem izdevās savākt 361,604 dolārus un ierīkot vienkāršu petrolejas plītiņu ražotni „Ulgor". Šādas plītiņas bija ļoti pieprasītas un darbība nesa labus ienākumus. Uzņēmumā strādāja 24 cilvēki. Kad Spānijā ēdienu gatavošanai sāka izmantot butāna gāzi, „Ulgor" sekmīgi pārņēma šo nozari.

Kooperācijas augšana (1956 1969)

Lai arī Franko režīms bija naidīgs pret baskiem, kopumā apstākļi Spānijā bija labvēlīgi kooperācijas attīstībai. Tā kā Franko tika uzskatīts par fašistisku diktatoru, Spānija bija nonākusi starptautiskā izolācijā, bet arī pats Franko īstenoja stingru protekcionisma politiku, kas izpaudās kā iekšējā tirgus aizsardzība pret ārvalstu firmu invāziju un preču importu.

Lai tomēr veicinātu Spānijas saimniecisko atkopšanos pēc Pilsoņu un II pasaules kara radītiem postījumiem un trūkuma, Franko atbalstīja kooperatīvus, jo kooperatīvos apvienojušies cilvēki paši radīja sev darbavietas.

Valsts atbalsts izpaudās kā lēts aizdevums 12,5% 20% apjomā no uzņēmuma ierīkošanai nepieciešamā kapitāla. Pirmos desmit gadus uzņēmumi tika atbrīvoti no ienākumu nodokļa, bet pēc 10 gadiem no jaunveidotajiem kooperatīvajiem uzņēmumiem prasīja tikai pusi no ienākumu nodokļa. Uzņēmumi varēja brīvi attīstīties, jo pieprasījums pēc precēm Spānijā auga, bet importu ierobežoja protekcionisma politika.

1958.   gadā Mondragon uzņēmumi apvienoja jau 149 cilvēkus.

1959.       gadā „Ulgor" uzņēmums kapitalizējās un tika pārveidots par kooperatīvu, kura strādnieki vienlaikus bija arī sava uzņēmuma īpašnieki. Tajā pašā gadā viņi izveidoja savu kooperatīvo banku „Caja laboral Popular", kas darbojās arī kā attīstības banka. Sākās sava kapitāla uzkrāšana.

1969.          gadā Spānijas valdība kooperatorus pasludināja par pašnodarbinātām personām, kuras nevarēja pretendēt uz valsts veselības aprūpes un bezdarba pabalstu programmām. Līdz ar to Mondragon kooperatīvi nodibināja savu kooperatīvo veselības aprūpes sistēmu „Lagun Aro", kuras pakalpojumi izrādījās krietni lētāki, nekā spēja piedāvāt valsts. Drīz vien šis kooperatīvs sāka gādāt arī par dzīvības apdrošināšanu un pensijām.

Kooperatīvu ekspansija (1970 1984)

Galvenie posmi:

-    1974. gadā darbojas jau 45 kooperatīvi ar 17 000 biedriem; Ulgor streiko;

-    1975. gadā mirst Francisko Franko, Spānijā sākas politiskas pārmaiņas;

-          1982. gadā Basku reģions gūst vietējās autonomijas statusu, Mondragon izveidojusies par grupu ar 20 000 biedriem-īpašniekiem: 85 industriālajiem, 6 lauksaimniecības, diviem apkalpošanas kooperatīviem, 43 kooperatīvām skolām, 14 mājokļu kooperatīviem, 40 patērētāju kooperatīviem, banku ar 120 filiālēm, pētniecības institūtu, politehnisko koledžu, sociālās drošības un veselības aprūpes kooperatīvu.

-    1980. 1983. gadā Spānija cieš smagu ekonomisko recesiju.

1970.         gados Mondragon uzņēmumi auga un attīstījās apbrīnojamā ātrumā. Šos uzņēmumus, kas sagrupējās reģionālās apakšvienībās, vienoja asociācijas līgums un kopīga attīstības stratēģija, kas stingri aizliedza savstarpēju konkurenci. Daļa tirdzniecības notika starp pašiem kooperatīviem, izmantojot iekšējo norēķinu sistēmu. Fantastiskā ātrumā auga arī Mondragon kapitāls, lai gan tas nebija pašmērķis. Piemēram, Mondragon atteicās no ienesīgiem pasūtījumiem ražot ieročus un nepraktiskas luksus preces, kā arī atteicās no tādas ražošanas, kas pārmērīgi piesārņotu apkārtējo vidi.

1980. gados Spāniju pārņēma smaga un ilgstoša ekonomikas recesija, bezdarba līmenis pārsniedza 20%. Tā kā krita pieprasījums pēc ražojumiem, krīze skāra arī Mondragon. Bet Mondragon savus strādniekus no darba atbrīvot nevarēja, jo strādnieki vienlaikus bija arī īpašnieki. Stājoties kooperatīvā, tiem tika garantēta mūža nodarbinātība un iztika. Lai arī zināmu periodu Mondragon samazināja tūlīt izmaksājamo atalgojuma daļu, samazināja darba laiku un uz periodu rotācijas kārtībā atlaida atvaļinājumā daļu strādājošo, neviens Mondragon biedrs netika atbrīvots vai atstāts bez iztikas. Mondragon izmantoja visas savas kapitāla rezerves, lai nodrošinātu savus biedrus, kā arī izstrādātu jaunus ražojumus un atvērtu jaunus kooperatīvus. Ja basku reģions kopumā krīzes laikā pazaudēja 150 000 darbavietas, tad Mondragon šajā periodā radīja 4 200 jaunas darbavietas (pieaugums par 36%). Tikai 0,6% Molndragon darbinieku īsu periodu bija spiesti pavadīt atvaļinājumā, saņemot 80% no vidējā atalgojuma. Vēlāk viņi saņēma arī starpību.

Ja kapitālistiskajā sistēmā lielākā jaudibināto uzņēmumu daļa bankrotē jau pirmajos gados, ja ne mēnešos, tad Mondragon uzņēmumu sekmības rādītājs pārsniedz 90%. Viens no tik sekmīgas darbības cēloņiem ir savs iekšējais kapitāla fonds, kas kooperatīvajiem uzņēmumiem nodrošina pietiekamu bezprocentu kapitālu. Otrs iemels ir savas zinātniskās pētniecības un jaunu produktu izstrādāšanas iestādes. Pirmo šādu iestādi „Saiolan" Mondragon dibināja 1981. gadā. Tā ne tikai izstrādāja jaunus produkcijas veidus, bet arī apmācīja speciālistus, gatavoja tehniskos resursus, palīdzēja izstrādāt uzņēmējdarbības plānus un piešķīra tiem nepieciešamo finansējumu.

Jaunu ideju inkubēšanai, tālākai izstrādei un ieviešanai tika radīts pētniecības un attīstības centrs „Ikerlan", kurš sadarbojas ar uzņēmējdarbības skolu. Tātad daļa Ikerlan darbinieku ir studenti, kuri savas mācības apvieno ar zinātnisku praksi un pat dibina savus uzņēmumus. Patiecoties sekmīgai Ikerlan darbībai, Mondragon pirmie Spānijā sāka ražot datorčipus, saules enerģijas paneļus un ūdeņraža dzinējus.

Mēs nedzīvojam paradīzē un mēs neesam enģeļi

Nevajadzētu domāt, ka viss Mondragon attīstībā noritējis gludi un bez konfliktiem. Lai gan lēmumus demokrātiski pieņem paši darbinieki, tomēr efektīvai un operatīvai darbībai nepieciešami arī darba vadītāji jeb menedžeri. Arī viņi tiek ievēlēti demokrātiski un tikpat demokrātiski var tikt atbrīvoti no amata, bet ne vienmēr izdodas demokrātiju ideāli līdzsvarot ar darbu vadītājam piešķirtajām pilnvarām.

Kad Ulgor sāka ledusskapju ražošanu, tika izveidota papildus ražotne ar nosaukumu Fagor un darbinieku skaits īsā laikā pieauga līdz 3 500. Jaunpieņemtie darbinieki steigā netika pietiekami apmācīti kooperatīvajā ideoloģijā, turklāt darbs noritēja ļoti lielā kolektīvā. Sāka veidoties plaisa starp menedžeriem un strādniekiem. Lai gan ledusskapju ražošana neizrādījās tik ražīga, salīdzinot ar citiem produkcijas veidiem, menedžeri gribēja sev lielāku atalgojumu, kā arī tiesības piešķirt vai nepiešķirt bonusus parastajiem strādniekiem. Izcēlās konflikts, kura rezultātā 700 darbinieku pieteica streiku, kas ilga veselu dienu. Darbinieki atgriezās darbā, bet 24 streika iniciatorus menedžeri atbrīvoja no darba. Tā gan bija pagaidu atbrīvošana, jo tiesības pilnīgi atbrīvot no darba pieder tikai uzņēmuma kopsapulcei. Šis gadījums izraisīja plašas diskusijas. Lai gan risinājums galu galā tika rasts, palika zināma spriedze. Kopš tā laika Mondragon cenšas neveidot lielas ražotnes. Kad darbinieku skaits pārsniedz 300 līdz 400 un turpina augt, ražotne tiek sadalīta sīkākās vienībās. Tas jūtami uzlabo saskarsmi, jo mazākās ražotnēs cilvēki cits citu pazīst.

Pielāgošanās globālajai tirgus ekonomikai (1985 1990)

Galvenie posmi:

-    1986. gadā Spānija atveras Eiropai

-        1987. gadā Mondragon apgrozījums pārsniedz 1.6 miljardus dolāru, 19% no tā ir eksports;

-        1989. gadā Spānija savu ekonomiku atver visai pasaulei (paraksta PTO līgumu), basku zeme pieņem Mondragon attīstības modeli;

-       1990. gadā Mondragon biedru skaits pārsniedz 21 300, aktīvu vērtība pārsniedz 2,6 miljardus dolāru, darbojas vairāk nekā 100 kooperatīvi, Mondragon skolās mācās 6500 studentu.

Globalizācija tas ir nežēlīgs karš

Globalizācija tas ir nežēlīgs karš, kurā reizēm, kā Lībijas vai Irākas gadījumos, tiek izmantots arī militārais spēks.

Mēs pašlaik dzīvojam globalizācijas un neoliberālisma ideoloģijas laikmeta norietā. Globālizācija nozīmē, ka nacionālo valstu robežas tiek atvērtas neierobežotai preču, pakalpojumu, kapitāla un arī cilvēku plūsmai. Tas nozīmē arī to, ka nacionālām valdībām vairs nav tiesību atbalstīt vai citādi aizsargāt savus uzņēmējus un ražotājus. Teorētiski tiek runāts par vienādiem konkurences noteikumiem, bet praksē mēs labi redzam, ka vienlīdzīgi nav ne konkurences noteikumi, ne svara kategorijas. Piemēram, Latvijā ir vienas no zemākajām lauksaimniecības subsīdijām un vieni no augstākajiem nodokļiem ES, bet robežas augsti subsidētai produkcijai jātur vaļā. Arī svara kategorijai ir liela nozīme. Sportā taču nesūta ringā netrenētu pamatskolnieku, lai tas cīnītos ar smagsvara profesionālu bokseri. Bet neoliberālā ekonomikā plikam, nodokļu žņaugtam zemniekiem jākonkurē ar labi kapitalizētiem starptautiskajiem gigantiem.

Faktiski globalizācija nozīmē to, ka gigantiskas starptautiskās korporācijas sagrābj upurvalstu tirgus un tos bez žēlastības izlaupa. Korporāciju galvenais mērķis ir dot maksimālu peļņu saviem akcionāriem, un tām nav svarīgi, kā pēc tam dzīvos latvieši, spāņi, baski vai pat vienkāršie amerikāņi. Izlaupījušas vienu tirgu, korporācijas dodas uz nākamo. Tām nav ne juridisku, ne morālu tiesību samazināt peļņu, lai kaut ko labu izdarītu sabiedrībai, kuru tās okupējušas. Katra labdarība, ja vien tā nav rafinēta PR kampaņa, tiks traktēta kā noziegums pret korporācijas akcionāriem.

Korporācijas sagrābj ne vien okupēto valstu tirgu, bet arī varu. Tas nozīmē, ka okupēto valstu valdībām jāpārstāv nevis savu pilsoņu, bet starptautisko korporāciju intereses. Tieši tā tas notiek arī praksē.

Nacionālie privātuzņēmumi nespēj efektīvi pretoties korporāciju invāzijai. Nespēj tāpēc, ka arī šiem privātuzņēmējiem ir tāds pats mērķis maksimāla peļņa. Ja kāds piedāvā pievilcīgu cenu, tipisks privātuzņēmējs savu uzņēmumu pārdos. Vai arī paspēlēs biržā. Tieši to izdarījuši daudzi Latvijas privātuzņēmēji. Es īsti nezinu, kam piederēja, piemēram, „Valmieras piens", bet nu šis uzņēmums pārdots Krievijas pārpircējiem, kas iecerējuši to pārpakot un pārdot tālāk Francijas korporācijai „Danon".

Kooperācija ir vienīgā uzņēmējdarbības forma, kas spēj pretoties korporāciju invāzijai. Pirmkārt, tāpēc, ka kooperatīviem peļņa nav galvenais mērķis, un, otrkārt, tāpēc, ka visi kooperatīvu biedri ir arī īpašnieki, un viņi var nolemt nepārdoties. Lai pārdotu kooperatīvu, tas vispirms jālikvidē, un šādam lēmumam nepieciešams kvalificēts biedru vairākums.

Tas apstiprinājās arī Spānijas gadījumā. Pēc atvēršanās globālajiem spēlmaņiem Spānijā sākās agresīva ārvalstu korporāciju invāzija. Piemēram, tirdzniecību gribēja pārņemt Amerikas mazumtirdzniecības gigants Wal-Mart. Tā būtu noticis, ja ne Mondragon. Mondragon bija uzkrājis tik daudz sava kapitāla, ka Spānijas un daļēji arī Francijas lielākos veikalus spēja nopirkt pirmais. Pēc tam atlika šos veikalus konvertēt par patērētāju un darbinieku kooperatīviem. Tā dzima kooperatīvo veikalu tīkls „Eroski".

Kooperatīvā banka „Caja Laboral" tika pārstrukturēta un sadalīta divās daļās: viena turpināja veikt specifiskas Mondragon kooperatīvu funkcijas, bet otra tika transformēta par parastu, bet arī darbiniekiem piederošu komercbanku, kas atvēra 389 filiāles visas Spānijas teritorijā, aizņemot būtisku Spānijas banku sektora daļu, kas vairs netika ārvalstu iebrucējiem. Saprotiet, kas par vērienu! Bet to visu sāka tikai viens pārgalvīgs jezuītu priesteris un pieci viņa audzēkņi!

Faktiski Mondragon grupa pati centralizēja savu pārvaldi un transformējās par Mondragon korporāciju, kura ar agresīvajām privātkorporācijām varēja konkurēt kā līdzīgs ar līdzīgu, vai pat tās pārspēt, jo Mondragon ir sava finanšu bāze. Jā, tā bija zināma atkāpšanās no sākotnējās Mondragon grupas struktūras, kurā katrs kooperatīvs bija pilnīgi autonoms, bet tā bija stratēģiska izdzīvošanas izvēle. Ne tikai basku reģionam, bet visai Spānijai.

Tā kā Mondragon saviem biedriem garantē darbu uz visu mūžu, nācās mainīt arī jaunu biedru uzņemšanas noteikumus. Tika ieviests gadu garš kandidāta termiņš, un dažos gadījumos, it īpaši ārpus Spānijas, tika pieļauta algotu strādnieku iesaistīšana darbā, šos strādniekus vispār neuzņemot kooperatīvā. Ir valstis, kuras vispār aizliedz kooperatīvu darbību vai arī to birokrātiski apgrūtina. Bet Mondragon pieder uzņēmumi arī šādās valstīs, piemēram, Meksikā, Ķīnā un Brazīlijā.

Ekspansija piecos kontinentos

Pārstrukturējies un centralizējis savu stratēģiju, Mondragon turpināja savu ekspansiju arī globalizācijas apstākļos, bet nu jau piecos pasaules kontinentos. 1996. gadā korporācija apvienoja 86 kooperatīvus, no kuriem 86 turpināja ražot, 44 bija izglītības kooperatīvi, 7 lauksaimniecības, 15 būvniecības. Kopumā darbojās 66 000 biedru.

1997. gadā Mondragon aktīvu vērtība sasniedza 7,5 miljardus dolāru, tika nodibināta Mondragon universitāte, korporācija kļuva par vadošo mājsaimniecības preču un mašīnu ražotāju Spānijā un trešo lielāko automobiļu sastāvdaļu ražotāju Eiropā.

1999. gadā Mondragon pieņēma lēmumu piesaistīt ārējo kapitālu, bet bez balsošanas tiesībām. Pašlaik šāds no ārienes piesaistītais kapitāls sastāda 13% no Mondragon aktīviem.

2003. gadā Mondragon darbojās jau 160 kooperatīvi ar 75 000 biedru. Korporācija sadalīta trijos segmentos: industriālais (135 kooperatīvi), finansiālais (6 kooperatīvi) un tirdzniecības (14 kooperatīvi). Eroski ir trešais lielākais mazumtirdzniecības tīkls Spānijā, kura filiāles darbojas arī Francijā un Vācijā.

Pašlaik kooperatīva biedru skaits ir pārsniedzis 100 000, bet strādnieku skaits krietni lielāks. Apmēram15% strādājošo ir kooperatīvu biedru kandidāti. Krīzes periodā, kāds, piemēram, Eiropā sākās 2008. gadā, kandidāti un piesaistītie nebiedri var tikt atbrīvoti no darba, bet kooperatīva biedriem arvien garantēts darbs uz mūžu, pensija, izmantojamas zemes gabals un rezerves fondā ieskaitītā kapitāla daļa. Atalgojums arī nebiedriem Mondragon uzņēmumos ir par vidēji 15% lielāks nekā līdzīga profila kapitālistiskajos uzņēmumos. Kooperatīva biedrus nevar uzskatīt par algādžiem, ik mēnesi izmaksātā nauda ir daļa no viņu kooperatīva prognozētajiem ieņēmumiem, mīnus atskaitījums rezerves fondā, nedalāmajā kapitālā un Mondragon sociālajās programmās. Gada noslēgumā parasti maksā „13. vai pat 14. algu". Tā atkarīga no tā, cik prognozētā kooperatīva peļņa atbilst faktiskajai.

Patlaban Mondragon darbojas visās augstāko tehnoloģiju jomās, izceļas ar priekšzīmīgu kvalitāti un cenām. Cenas pieņemamā līmenī palīdz noturēt gan inovācijas gan fakts, ka kooperatīvu ražotnēs ir maz maz uzraugu un kvalitātes kontrolētāju, jo par kvalitātes pārbaudi atbildīgi rūpējas paši ražotāji. Taču arvien grūtāk konkurēt ar Ķīnas ražotājiem, jo Ķīnā pagaidām ir salīdzinoši lēts darbaspēks un ļoti elastīgs darba stundu skaits.

Katram kooperatīva biedram ir tiesības no kooperatīva brīvi izstāties, saņemot arī savu gados uzkrāto peļņas daļu, taču nav tiesību savu dalību pārdot ārpus kooperatīva. Tas darīts ar gudru ziņu, jo daudzi kooperatīvi citās zemēs zaudēja savu statusu tāpēc, ka sāka brīvi tirgot savas daļas vai piesaistīt naudu no ārpuses, līdz ar dalību piešķirot arī balss tiesības. Tādējādi kapitālistiskiem uzņēmumiem bieži izdevās pārņemt kontroli kooperatīvā un konvertēt to par parastu peļņas uzņēmumu vai arī likvidēt kā konkurentu.

Mondragon dibinātājs par cilvēces nākotni

"Kooperatoru prātos ir ideja, ka nākotnes sabiedrība visdrīzāk būs daudzveidīga visās savās organizatoriskajās formās, ieskaitot ekonomiku. Darbosies un sadarbosies sabiedrībai piederoši uzņēmumi, kooperatīvi un privātas firmas; tirgus attiecības savīsies ar plānošanu un paternāla (birokrātiska) tipa uzņēmumiem gan kapitālistiskiem, gan sociāliem. Katra saskarsme, katras darbības daba, katras kopienas evolūcijas un attīstības pakāpe prasīs īpašu pieeju, kas neaprobežosies ar vienu organizācijas formu. Ja vien mēs ticam cilvēku savstarpējai mīlestībai, viņu brīvībai, taisnīgumam un demokrātijai."

Īsa Latvijas postmoderno politisko terminu skaidrojošā vārdnīca

Ekonomists cilvēks, kas ar nopietnu sejas izteiksmi klāsta valdošajai konjunktūrai nepieciešamo teorētisko abstrakciju, kurai nav nekādas saistītas ar realitāti. Ekonomistu prognozes atpazīstamas pēc tā, ka tās nekad nepiepildās. Ja tomēr ārkārtīgi retā gadījumā piepildās, tad tā ir minētāja laime.

Ekonomika milzīgs kazino, kurā tie, kam daudz naudas, legāli aplaupa tos, kas strādā, kam nav naudas vai tās ir maz.

Tautsaimnieks kādreiz pastāvējusi profesija, kuras uzdevums bija organizēt harmonisku saimniecisko kopdarbību. Pašlaik šī profesija iznīdēta un netiek gatavota, jo Latvijai nav valstisku mērķu, nav noteiktas nacionālās intereses un nav arī pašas tautsaimniecības.

Ēnu ekonomika nabadzībā iedzītas sabiedrības dzīlēs dzimusi saimnieciska pašdarbība, kuras mērķis ir izdzīvot ekonomiski represīva režīma vai genocīda apstākļos. Būtībā tā ir kooperācija, kas cenšas pastāvēt ārpus vai paralēli korporatīvajai sistēmai. Ēnu ekonomika var radīt alternatīvu savstarpējo norēķinu sistēmu, kas darbojas līdztekus oficiāli uzspiestajai un būtiski palielina cilvēku iespējas izdzīvot, paliekot savā dzimtenē un saglabājot ģimenes. Ēnu ekonomika savā būtībā ir demokrātiska un tajā var izaugt stipri demokrātijas asni. Latvijā ēnu ekonomikas apkarošana pasludināta par primāro valdības uzdevumu.

Politiķis bezatbildīgs cilvēks bez kauna un sirdsapziņas, kas par zināmu samaksu un privilēģijām gatavs tēlot politiķi un balsot tā, kā vajag viņa darba devējiem. Reizēm viņš vai viņa tā iejūtas lomā, ka aizmirst, ka ir tikai algots aktieris.

Politiskā partija vidējā biznesa projekts, ko ambiciozu cilvēku grupa iesniedz oligarhiem. Ja oligarhi projektu atzīst par gana pārliecinošu elektorāta pievilināšanai, partijai tiek piešķirta nauda PR kampaņai. Ja partijai izdodas piemuļķot vēlētājus un tikt Saeimā, tai jāatstrādā oligarhu ieguldītā nauda, kā arī jāgādā par spēles noteikumu pielāgošanu politiskā biznesa vajadzībām.

PR latviski PR nozīmē sabiedriskās attiecības, bet agrāk to sauca par propagandu.

Valsts prezidents cilvēks, kurš bezjēdzīga šova un privilēģiju dēļ gatavs atteikties no savas dzīves un personības, bet kurš gatavs staigāt uzvalkā un nēsāt kaklasaiti (sievietei iespējami varianti). Par šo upuri pēc dienesta viņš saņem īpašu pensiju, dzīvokli, apsargu un sekretāri. Viņam ik pēc laika jārunā publiski, bet tā, lai neko skaidri nepateiktu.

Parlaments no franču vārda „pļāpātuve", bet būtībā liels cirks, kurā iluzionistiem pārliecinoši jātēlo, ka viņi pārvalda valsti. Patiesībā parlaments apkalpo tos, kas investējuši politikā. Latvijas gadījumā Saeima pielāgo likumus Briselē un citos starptautiskos varas centros pieņemtajiem lēmumiem un direktīvām.

Premjerministrs cilvēks ar sadistiskām tieksmēm, kam jāpieņem nepopulāri (patiesībā noziedzīgi) lēmumi, bet jārunā optimistiski. Arī viņam jānēsā uzvalks ar kaklasaiti, kā arī jātēlo labs ģimenes cilvēks. Saistībā ar premjerministra apstiprināšanu parasti tiek sacelta liela brēka, taču būtībā derētu katrs sadists, kas gatavs staigāt uzvalkā un nēsāt kaklasaiti.

Politika viena no ienesīgākajām biznesa jomām, caur kuru tiek iztirgotas tautas un valsts intereses.

Džordžs Soross starptautisks mega spekulants, finanšu haizivs un laupītājs, kurš vienmēr rūpīgi sagatavo savas operācijas, veidojot savu algotu aģentu tīklu, kurš jau aptvēris visu zemeslodi un teritoriāli pārspējis visas vēsturē pazīstamās impērijas. Īpašu vērību Soross velta inteliģencei, kuru vienkārši nopērk caur grantiem un citiem mehānismiem, jo caur inteliģenci var manipulēt parastās tautas apziņu un domāšanas stereotipus. Kā jau inteliģents laupītājs, Soross nelielu sava laupījuma daļu ar cēlu, plaši izreklamētu žestu atdāvina paša aplaupītajiem upuriem. Tāpēc daudzi vienkārši ļaudis, kas nav iedziļinājušies, Sorosu uzskata par labdari. Soross bija viens no svarīgākajiem faktoriem jaunākās globālās finanšu krīzes izraisīšanā. Patlaban Sorosa aģentūra īsteno tā saukto „maijpuķīšu revolūciju" Latvijā. Līdzīgu „revolūcijas" Sorosa tīkli īstenojuši Grūzijā, Ukrainā, Ēģiptē, Tunisijā, Vidusāzijas republikās un daudz kur citur. Vairākās valstīs pret Sorosu ierosinātas kriminālas izmeklēšanas.

Inteliģence pērkams, bet iedomīgs cilvēku slānis ar pretenzijām, kam, ieķīlājot dvēseli, laimējies tikt pie Sorosa grantiem.

Žurnālists parasti gados jauns cilvēks ar vāju iztēli, kurš neinteresējas par dzīvi, bet par naudu sacer vienveidīgus stāstus par politiķiem, biznesmeņiem un citām slavenībām, kuras pats palīdzējis radīt. Reizēm žurnālists atceras, ka bez slavenībām Latvijā dzīvo arī citi cilvēki. Žurnālistus izmanto sabiedriskās domas formēšanai.

Politologs PR speciālists, kura uzdevums ir tautai ieskaidrot neizskaidrojamo. Arī politologus aktīvi izmanto sabiedriskās domas formēšanai.

Korporatīvie mēdiji korporācijas, kuru uzdevums ir novērst sabiedrības uzmanību no reālās dzīves, to aizvietojot ar savu virtuālās realitātes šovu. Mēdiju misija ir gādāt, lai mēdiju lietotāju apziņa būtu izklaidēta un izkliedēta, lai tie neko nesaprastu un nekad neapjaustu dzīves kopainu, kā arī nestu peļņu pašiem mēdijiem. Tipisks mēdiju patērētājs ir sarāvis saites ar citiem cilvēkiem, ja vien tie citi netiek rādīti mēdijos.

Korporācijas naudas taisīšanas uzņēmums, kura uzdevums ir gādāt ārvalstu investoriem peļņu uz kolonizētās teritorijas noplicināšanas un saindēšanas rēķina. Starp Latvijā ietekmīgākajām korporācijām minami ārvalstu banku un lielveikalu tīkli, mēdiji, sakaru tīkli u.d.c. Korporācijām ir tendence neierobežoti izplesties, ceļā aprijot nacionālos uzņēmumus, likvidējot nacionālo un vietējo ekonomiku. Korporāciju okupētā teritorijā iznīkst cilvēku dabiskās saites, solidaritāte un sadarbība.

Tauta iedomāta abstrakcija, kuras vārdu bieži lieto nevietā vai nelietīgi. Korporāciju kontrolētā teritorijā tauta nevar pastāvēt, ir tikai korporāciju vergi un korporāciju klienti, kuru uzdevums ir ziedot savu dzīvi un brīvību, lai gādātu korporācijām peļņu. Tautas iedīgļi gan var saglabāties pagrīdē. Tautas atlabšanu kavē cilvēku īsā atmiņa, nespēja mācīties no jau pieļautajām kļūdām un maldiem, nespēja galveno atšķirt no nesvarīgā, cēloņus no sekām.

Oligarhi investori (cilvēki vai korporācijas), kas iegulda politikā. Viņi finansē šo politisko teātri, no tā gūstot bezdievīgu peļņu un reālo varu.

Brīvais tirgus (saukts arī par „tirgus ekonomiku") ideoloģija, kas mudina atvērt valsti korporāciju ienākšanai un neierobežotai darbībai. Cilvēki bieži pārprot, iedomājoties, ka brīvība domāta viņiem. Patiesībā tā ir neierobežota brīvība un privilēģijas tikai korporācijām.

Latvija korporāciju pārvaldīta teritorija, kurai ļauts lietot nacionālo karogu un dziedāt himnu. Iespējamas arī dažas citas dekorācijas un simboli, lai cilvēkiem radītu ilūziju, ka tā ir suverēna valsts.

Triju zvaigžņu ordenis augsts apbalvojums par nopelniem korporāciju labā vai kollaborāciju, kā arī atzinības zīme zviedru karaļnama staļļa zirgu puišiem. Vairāki godīgi cilvēki no šāda apbalvojuma ir atteikušies, ar to cenšoties modināt Latvijas ļaužu apziņu un patriotismu.

Satversme dokuments, kuru drīkst tulkot tikai šim nolūkam īpaši radītas iestādes un iecelti speciālisti.

Latvijas valdība ar to pieņemts apzīmēt nacionālās varas iestādes: Saeimu, Ministru kabinetu, tiesu sistēmu. Ja izseko, kas diktē šo institūciju politiku, pareizāk šīs institūcijas būtu apzīmēt par koloniālo administrāciju.

Latvijas tauta domāts Latvijas teritorijā pastāvīgi dzīvojošo cilvēku kopums, kas ieguvuši Latvijas pilsoņa statusu un kam pēc Satversmes pieder suverenā vara Latvijā. Arī tas neatbilst reālajam stāvoklim, jo pirmkārt, pilsoņi no suverenās varas ir atteikušies, otrkārt, liela darbaspējīgo pilsoņu daļa vairs nedzīvo Latvijā un šī daļa strauji pieaug.

Eiropas Savienība globālās korporāciju varas reģionālā administrācija Eiropā, kuras uzdevums ir nodrošināt korporācijām labvēlīgu biznesa vidi ES inkorporētajās un atkarīgajās teritorijās.

NATO korporāciju varas militārais spārns, kura uzdevums ir pārliecināt suverēnas valstis, ka tām ērtāk būs atteikties no suverenitātes un atvērt robežas korporācijām. Lai arī sākotnēji dibināta kā eiroatlantiska aizsardzības alianse, pašlaik NATO veic proaktīvas un agresīvas militārās un policejiskās akcijas visos mūsu zemeslodes kontinentos.

Krāsainā vai ziedu revolūcija misija tā pati, kas NATO, tikai militāru līdzekļu vietā tiek izmantota ārvalstu aģentūru pirkta, apmācīta un atbalstīta inteliģence, bez darba palikusī jaunatne, naivi ideālisti un ziņkārīgie, kuriem patīk demokrātiski lozungi, skaisti vārdi un filmēšanās korporatīvajos mēdijos. Lētticīgi ļaudis ar prieku un cerībām pulcējas masu akcijās, paši neko nesaprotot, jo revolūcijai nav izsludināti konkrēti mērķi. Ja valdība šā apvērsuma iznākumā krīt vai piekāpjas, valstī ienāk korporācijas jeb arī tiek palielināta korporāciju vara.

Geju kustība globāli organizēta, bagātīgi finansēta un diplomātiski atbalstīta psiholoģiskā kara diversija pret katras kultūras pašu kodolu un dvēseli. Starptautiski organizētajām geju akcijām nav nekāda sakara ar parastiem homoseksuāliem cilvēkiem, taču šajās akcijās labprāt iesaistās inteliģence, žurnālisti un politiķi (izņemot tos, kas tēlo konservatorus; pārējās definīcijas skat. augstāk). Cilvēki ar iznīcinātu kultūras kodolu ir labi patērētāji un labi korporāciju vergi, tātad labi korporāciju biznesam un

IKP. Geju kustībai ir daudz līdzību ar krāsainajām revolūcijām.

Demokrātija patlaban tas ir tas, ko jums stāsta politiķi, politologi, inteliģence un rāda mēdiji. Definēt nav iespējams, ja nav kritēriju. Demokrātijas teātris eksistē vienīgi mēdiju rīkotajos realitātes šovos un viegli suģestējamu cilvēku iztēlē, kas automātiski atkārto iepriekšējā vakara „Panorāmā" vai līdzīgā raidījumā dzirdētās frāzes. Kaut kāda patiesa demokrātija būtu iespējama sabiedrībā, kas atbrīvojusies no korporācijām un citām despotijas vai oligarhijas formām. Demokrātija ir tad, kad pilsoņi paši aktīvā sadarbībā brīvi veido savu dzīvi, negaidot, ka to kāds varētu pasniegt gatavu no augšas.

Reklāma tie ir speciālistu uzburti, fokusa grupās izmēģināti tēli, kas jums pasaka priekšā, ko jums patiesībā vajag. Ja reklāmu atkārto gana bieži un pārliecinoši, ievij to dažādos sižetos, tās patērētāji patiešām notic, ka tieši to viņiem vajag. Reklāma ir laba biznesam.

Liberāļi cilvēku grupa, kas reizēm sevi pretenciozi dēvē par Eiropas liberālo vērtību nesējiem, bet kas nespēj paciest atšķirīgu viedokli.

Pasaules sabiedriskā doma korporatīvajās ziņās un komentāros bieži lietots jēdziens, ar ko jāsaprot mums visiem ļoti labi zināmas superlielvalsts administrācijas oficiālais viedoklis. Padomju laikā bija analogs oficiālā viedokļa apzīmējums: „Visa progresīvā cilvēce".

Konkurence sociālā darvinisma mācības (izdzīvo stiprākais, dabiskā atlase) modernizētā versija, ko mums māca, lai mēs cits ar citu plūktos, cits citu gremdētu, krāptu, muļķotu, nodotu, apmelotu, izspiestu no dzīves, dalītos grupās un cits citu apkarotu. Tā ir tā pati vecā oligarhu stratēģija, kurā viņiem pašiem paredzēta uzvarētāja un galvenā arbitra vieta. Kamēr mēs plūksimies, tikmēr uzvarētāji būs un pār mums valdīs starptautiskās korporācijas. Tautas stratēģija ir pilnīgi pretēja: sadarboties, palīdzēt, atbalstīt, solidarizēties, mīlēt, cienīt, sargāt, turēt svētu katru dzīvību, būt godīgiem pret sevi un citiem.

Bizness no Amerikas ievazāts jēdziens, ar ko jaunākajos laikos ierasts apzīmēt naudas taisīšanu (Money Making), sevi neapgrūtinot ne ar kādiem morāliem vai taisnīguma apsvērumiem, neradot neko sabiedrībai derīgu ka tik nāk nauda, nauda nesmird. Visienesīgākais bizness ir nāves bizness, tāpēc biznesa cienītājiem patīk kari, tāpēc kari pasaulē nenorimst.

Izglītības sistēma daļēji valsts finansētas iestādes, kas bērnus un jauniešus gatavo nožēlojamai eksistencei korporāciju pārvaldītā pasaulē: viduvēji vai pus apmācītus, bet paklausīgus korporāciju vergus, patstāvīgi domāt nespējīgus korporāciju klientus un patērētājus. Augstākā izglītība ir biznesa nozare, kas par naudu paver iespējas saņemt diplomu, bet negarantē iespējas gūt pastāvīgu darbu atbilstoši ierakstītajai specialitātei.

Nauda sākotnēji iecerēta kā savstarpēju norēķinu vienība preču un pakalpojumu apmaiņas atvieglošanai, taču korporatīvajā pasaulē naudai piedēvēta lielākās bagātības nozīme. Viss tiek vērtēts pēc naudas, tāpēc saka, ka nauda valda pār pasauli. Pieņēmuši ilūziju, ka nauda ir visa mērs un bagātība, cilvēki dzenas pēc naudas, aizmirstot patiesās dzīves vērtības. Korporācijas šo ilūziju izmanto, lai tie, kam daudz naudas un kas kontrolē naudas apriti, varētu aplaupīt tos, kas rada vērtības, bet kuriem naudas ir mazāk vai tās nav nemaz. Kontrolējot naudas plūsmas, korporācijas kontrolē cilvēkus, kas dzenas pēc naudas.

Starptautiskās reitinga aģentūras licencēti iestādījumi, kas par naudu piešķir vērtējumus finanšu iestādēm, vērtspapīriem un valstīm, par naudu var veikt arī auditu, safabricējot maksātājam izdevīgāko vērtējumu. Ja aģentūra paaugstina reitingu kādai valstij, parasti tas ir signāls, ka šajā valstī ir radīta korporācijām īpaši labvēlīga vide, bet šīs valsts parastie iedzīvotāji var gatavoties īpaši nekaunīgai aplaupīšanai vai krīzei. Starp citu, Latvijai tikko mazliet paaugstināja kredītreitingu.

Tiesa iestāde, kas konfliktus izšķir par labu tiem, kam ir nauda, vai tiem, kas prot atrast vai radīt caurumus likumos, kas arī parasti prasa naudu. Korporācijas likumus pasūta un nopērk, ko sauc par lobēšanu. Korporāciju tiesības nostiprinātas starptautiskos līgumos, kuriem tiek atzīts lielāks spēks nekā nacionālajiem likumiem.

Veselības aprūpes sistēma palīgstruktūra globālo zāļu un medicīnas tehnoloģiju firmu, kā arī apdrošināšanas sabiedrību peļņas kāpināšanai. Lai peļņa būtu liela, jāgādā daudz hronisku slimnieku, kas zāles rij saujām. Ja zāles patiešām ārstētu, slimnieki izveseļotos un kristu peļņa, tāpēc zāles ir tikai simptomu nomākšanai un jaunu slimību radīšanai. Tāpēc sistēma atteikusies no veselības profilakses un veselīga dzīvesveida sludināšanas. Faktiski caurmēra dakteris pārvērsts par zāļu firmu izplatīšanas aģentu, uzskaitvedi un PR darbinieku.

Lielveikalu tīkli tiem vairākas funkcijas: monopola vai oligopolijas izveide kolonizētajā teritorijā, vietējo tirgotāju iznīdēšana, iepirkšanas cenu diktēšana, lai iznīdētu vietējos ražotājus, pārdošanas cenu uzskrūvēšana (tirdzniecības uzcenojumi bieži pārsniedz 1000%), importa kāpināšana (valsts nonāk parādos), kapitāla izsūkšana no vietējām ekonomikām un izvešana no Latvijas, ilgstošai uzglabāšanai ar ķimikālijām apstrādātu, neveselīgu produktu izplatīšana, kas grauj sabiedrības veselību un imunitāti. Iepērkoties lielveikalos, mēs graujam savas valsts un vietējās pašvaldības ekonomiku, graujam savu veselību un gādājam peļņu ārvalstu korporācijām.

Latvijas banku sistēma Latvijai nav savas banku sistēmas, pat Latvijas Banka ir tieši pakļauta Eiropas Centrālajai bankai un citām globālām finanšu institūcijām, un tai nav saistoši pat vietējās koloniālās administrācijas lēmumi. Komercbanku sistēmu veido ārvalstu banku tīkls un formāli valstij piederošā Hipotēku banka, kura tāpat atkarīga no starptautiskām. Komercbanku uzdevums ir kontrolēt visu mūsu dzīvi, būt mūsu svarīgākajam ģimenes loceklim, kontrolēt un ar nodevu aplikt katru mūsu maksājumu. Bez tam bankas veicina patēriņa kultu (dzīvi pāri saviem līdzekļiem), finansē importu, ievada mūs parādu verdzībā, organizē parādu piramīdas, spekulāciju burbuļus un citas kriminālas shēmas. Pēdējos gados bankas ar savu interešu pārstāvju SVF, EK un PB starpniecību diktē katru Ministru kabineta un Saeimas soli. Ja kāds patiešām gribētu atbrīvoties no oligarhijas, tad to nevar izdarīt, apejot ārvalstu banku tīklu Latvijā. Tā ir oligarhijas asinsrite un sirds!

Lats vēl viens skaistvārds, kas rada sentimentālas asociācijas ar pirms kara pastāvējušo suvereno Latvijas valūtu lats. Patreizējais lats dzima, Latvijai uzņemoties ārējo parādu un SVF noteikumus, tas segts ar ārējiem aizņēmumiem, sākotnēji piesaistīts SDR valūtu grozam, bet tagad eiro. Tā kā ne dolāram, ne eiro nav reāla seguma, tad tāda nav arī latam. Lats nav suverēna valūta, nav arī tautsaimniecības regulēšanas instruments, jo bez lata Latvijā brīvi apgrozās neierobežots skaits citu naudas vienību. Protams, latu ar politisku lēmumu varētu pārvērst par suverēnu valūtu. Lai tas nekad nenotiktu, koloniālā administrācija nolēmusi no lata atteikties pavisam.

Uzņēmība uzņēmējdarbība kā kalpošana tautai, piedāvājot tautas attīstībai nepieciešamo un par to saņemot taisnīgu atlīdzību. Tieši uzņēmības mums pašlaik pietrūkst visvairāk.

2011. gada 9. jūnijs

Citi autora darbi „Jaunā pasaules kārtība un mēs paši", 2000. gads

Gundara Valdmaņa grāmatas "Starp dzirnakmeņiem" pamata teksts (bez vēlākiem pielikumiem un papildinājumiem) „No interešu kariem uz interešu harmoniju", 2001. gads „Dzīve karastāvoklī", 2001. gads

„Hipotēku banka vakar, šodien, rīt: Attīstības bankas tapšana", 2003. gads „Krājaizdevu sabiedrību ceļvedis: Kopdarbības iespējas Latvijā", 2004. gads „Kooperācijas attīstība Latvijā un pasaulē: Idejas, vēsture, perspektīvākie attīstības virzieni", 2004. gads „Mājokļu politika un tās instrumenti", 2006. gads

Content

Kučinskis Jānis Latvija globalizācijas tīmekļos

Saturs

Ko sēsim, to pļausim

Galvenie mūsu tautsaimniecības sabrukuma cēloņi un posmi

Korupcija likta mūsu politiskās sistēmas pamatos

Nevis slinkojot un pūstot

Kā atgūt mūsu Latviju?

Ko mēs varam darīt katrs un ko kopā?

Finanses un bankas

„Stiprais" lats

Valsts budžets

Nacionālā tirgus atjaunošana

Latvijas starptautiskais statuss

Kooperācija un vēlreiz kooperācija

Alternatīvās krīzes pārvarēšanas un suverenās varas atjaunošanas struktūras

Kāpēc meklēt zvaigzni, ja Tu pats esi zvaigzne?

Nauda kā pakalpojuma vai padarītā darba mērvienība

Naudu manipulē

Legalizētā zagšana

Valsts nozagšana

Jaunie vecie zviedru laiki

Parādu maģija

Krāpnieciski radīti parādi nav jāatmaksā

Zombijbanku nākotnes plāni

Latvijas Banka nemaz nav Latvijas banka

Ko glābsim parazītus vai tautu?

Mazliet politekonomijas

Nepieciešama decentralizācija

Citi iespējamie risinājumi

Kā šos pasākumus īstenot?

Senie simboli un melnie uzvalki

ES vēsture: pakāpeniska varas centralizācija

Atkarības bilance

Vecie impēriskie rēgi

Reģionu Eiropa, atkarības sviras un demokrātijas likvidācija

Eiropas Savienība ir Ceturtais Reihs

Eirosistēmas mērķis jauna totalitāri sociālā kārtība

2012. gada 17. marts eiropas savienība pārtop par totalitāru diktatūru

Eiropas Savienība pārtop par totalitāru diktatūru

Trešais mīts: valdībai nav plāna krīzes pārvarēšanai

Kā izvēlēties jauno valdību tā, lai izvairītos no Pelšes-Vosa sindroma?

Kam šāda zemošanās vajadzīga?

Valdībai jāļauj strādāt

Krustcelēs

Kā dzīvosim Post-Amerikas laikmetā?

Kas notiek, kad sabrūk impērijas un sistēmas?

Vai Latvija bija neatkarīga?

Post-Amerikas laikmeta prioritātes

Par demokrātiju, varu un izglītību

Vērtību, uzskatu un ieradumu vētīšanas laiks

Cilvēku un tautu pārvaldīšanas metodes

Pienācis laiks atjaunot Latvijas neatkarību!

Vai Debesu valstība iespējama?

Līderis kā kalpotājs

Bizness vai kalpošana?

Kad nekas vairs nav savs

Par vēlēšanām ar izvēli un atbildību

20 gadi kazino gulagā no komunisma uz globalizāciju

Jaunais evaņģēlijs

Pāreja uz vispārējās labklājības valsts modeli

Kas kopīgs tečerismam, reiganomikai, SVF, PB, Eiropas komisijai, eirozonai un 4. maija latvijai?

Zelta trakokrekls

Salami liberāltotalitārisms

Dažas patiesības par naudu

Īpašā sala Gernsija

Klasisks nacionālās ekonomikas paraugs

Latvijas tautsaimniecību iznīcina apzināti un mērķtiecīgi

Stāsts par suni, kas kalpo savam lentenim un cērmēm

Turpināsim barot lenteni, vai tomēr pažēlosim suni?

1922. gada Satversmes un daudzpartiju sistēmas radītais strupceļš

Konstitucionālās mazspējas iemesli

Gaidāmās „milžu cīņas"

Finanšu teroristu galvenais upuris mūsu jaunatne

Augstākās izglītības slazds

Latvija atstumj savu jaunatni

Kā bija tad, kad es biju jaunietis?

Kā Latvija pārvarēja pirmo depresiju?

Daži secinājumi

Globālā finanšu oligarhija vai tautu brīvība?

No labklājības valsts uz neofeodālismu

Demokrātija vairs nedarbojas

Nē finansiālās bardzības režīmam eiropā!

Vai vēstures ironija?

Populāri maldi, salti meli un Stokholmas sindroms

„Latvija ieies pasaulē ar savu lēto darbaspēku."

„Treknie gadi"

Banķieru maģija

Hameleonu rotaļas beigušās

Reālās pasaules fakti

Par mērķiem tuvākiem un tālākiem

Latvijas Tautas tiesību atgūšanas manifests

Ko mēs īsti gribam un kā to panākt?

Virtuālo tēlu maģija

Visi panākumi savulaik tika sūri izcīnīti

Zaudētās tiesības jāatgūst no jauna

Attīstīt valsti vai palikt par koloniju tā ir mūsu pašu brīva izvēle

Pelēkos vadmalas svārkos tērptu vīru spēks

Koloniālās administrācijas vietā „Grēcīgā Trīsvienība"

Lielvalstis noņem kāpnes, pa kurām pašas tikušas pie bagātības un varenības

Saprast, izplānot un īstenot!

Latvija arvien dzīvo aizvakardienā

Viena diena latvieša Jāna kalnina dzīvē

Sociopāta profils

Raksturīgas sociopātijas iezīmes

Atkarības ķēdes un tīkli

Daži aizsarglīdzekļi

Dolāra superimperiālisms globālā ekspansija un sabrukums

Pasaules dolarizācija

Iespējamie nākotnes scenāriji

Nacionālais minimālisms jeb kāpēc mums nepieciešama latvija?

Pie velna sieru, līdīsim ārā no šā slazda!

Kas ir skola?

Bērna iztukšošanas paņēmieni

Daži Gatto ieteikumi bērnu izglītībai

„Partizānu programma": kā gūt izglītību par spīti skolai

Divpadsmit izglītota cilvēka ideāli, pēc kuriem tiekties

JUOZA GIRNUS ATZIŅAS PAR nacionĀlu valsti, patriotismu, KOSMOPOLĪTISMU UN NACIONĀLISMU

Ko un kā mācās Amerikas elitārajās privātskolās

Kam jāatstāj Latvija mums vai plēsonīgajām ārvalstu bankām?

Globalizācijas sākums

Globalizācija ir anonīmu gangsteru pārvaldīta gulaga sistēma

Globalizācija ir karš ar citiem līdzekļiem, kas tiek īstenots ar mūsu rokām

Mēs vai ārvalstu bankas tas ir tieši tik vienkārši!

Kas Ēģiptei kopīgs ar Latviju?

Krāsaino revolūciju anatomija

Latvijas ekonomisko slepkavu portreti un ēnas

Baņķieru reliģija

Ideoloģija, kas par augstāko „tikumu" pasludina neierobežotu alkatību

Sabiedrības manipulācija ar „nepieciešamiem" meliem

Ideoloģiskie maldi sāk izklīst

Profesora Johana Galtunga pieredze

Otrā Galtunga prognoze

Cilvēciskā ļaunuma sakne ir savtīga tieksme uzkundzēties citiem

VL! ir latviešiem kaitīga organizācija

Mazliet par nacionālo politiku PSRS un latviešu Atmodas saknēm

Pretpadomju fanātiķu revanšs vai mērķtiecīga provokācija?

Latvenergo tas ir Latvijas spēks un tautas labklājība

Attopieties! šis režīms metodiski iznīcina latviju!

Domājot par Latvijas energosektora nākotni

Kas notiek aiz slepenības priekškara?

Lēta enerģija kā krīzes pārvarēšanas un tautsaimniecības attīstības stratēģija

Dažas idejas īsumā

24. marta mītiņa rezolūcija

Ja karalis negrib redzēt savu plikumu

Elektrības tarifi Latvijā jāsamazina un to var izdarīt!

Kas pievāks 7 santīmus par kilovatstundu?

Neoliberālā aritmētika

Risinājums jau piedāvāts

Mums ir tiesības un pienākums sevi aizstāvēt

Kāpēc neviens mūs neuzklausa?

Labākā demokrātija, kādu var nopirkt par naudu

Melnais bruņinieks ir eiropietis, kangars eirooptimists

Mācīsimies lasīt starp rindām un gatavosimies!

Dievs, pasargi mūs no augsta IKP!

Kā to darīt praktiski?

Sargi un cel Latviju!

Kam pieder resursi, tam pieder arī suverenā vara

Īsa Rietumu imperiālisma, brīvā tirgus sistēmas un korporātisma vēsture

Koloniju sagrābšana

Mūsdienu privatizētāju priekšteči privatieri

Korporācijas

ASV kļūst par dominējošo impēriju

Koloniālisms miris, lai dzīvo koloniālisms!

Korporāciju kriminālā alkatība iznīcina arī pašus Rietumus

Par cilvēka apziņas evolūciju

Konkurences sabiedrība zemojies stiprākajiem, samin vājākos

Apziņas modināšana

Pirmais apziņas līmenis: maģiskā apziņa

Otrais apziņas līmenis: impēriskā apziņa

Trešais apziņas līmenis: socializētā apziņa

Ceturtais apziņas līmenis: kulturālā apziņa

Piektais apziņas līmenis: spirituālā jeb garīgā apziņa

Morālais autisms

Impēriskā projekta apbrīnojamā konkurētspēja

Uz partnerību balstītas kopienas priekšrocības

Vai ir pamats priekam par saeimas atlaišanu?

Maijpuķīšu revolūcija ir globālās oligarhijas vadīts apvērsums

Kolaboracionisma vilinājums un posts

Pasaulē lielākais ļaundaris - soross!

Latvijas politiskā spektra inventarizācija

Eiropai uzspiež pašnāvību, par piemēru norādot uz latvijas modeli

Ekonomiku pārņēmuši spekulanti un laupītāji

Islandes vīruss

„Maijpuķīšu revolūcijas" patiesie iemesli un mērķi

Alternatīva pašnāvībai Islandes modelis

Daži iemesli, kāpēc Latvijā nevar notikt likumīgas un demokrātiskas saeimas vēlēšanas

Lielais grābiens pēc resursiem un… kara mākoņi aiz apvāršņa

Visapkārt vieni oligarhi

Atkāpe jeb vēsturisks ievads Latvijas oligarhismā

Tā nav dzīve, tas ir kino

Ja televīziju izslēgtu

Bet ja nu viss ir pavisam otrādi?

Ofšoru atvēršana" kārtējais

politisko iluzionistu triks

Notikumu hronoloģija

Kas ir ofšori?

Ofšorizācija ir viens no 4. maija kolaborantu režīma pīlāriem

Latvija jāpadara par no ofšor piesūcekņiem brīvu teritoriju

Varu Rietumos sagrābuši genocīda piekritēji

Īsa maltusiānisma vēsture

Dzimstības regulēšanas metodes

Apmātība ar „zaļo enerģiju"

Globālā oligarhija gatavo masu badu

Pārtikas rezervju likvidēšana

Volstrītas haizivju iesaistīšanās

Kas kontrolē pārtiku un enerģiju, tas kontrolē arī cilvēkus un tautas

Harvardas projekts un globālais agrobizness

Ja velns grib kādu sodīt, tas vispirms upurim atņem veselo saprātu

Pārtikas oligarhiem varētu palīdzēt arī saule

Latvijas krīzei nav vienkārša risinājuma

Permanenta krīze bija Latvijas politikas mērķis jau kopš 1991. gada

Neatkarīgas politikas vietā "Vašingtonas konsenss"

Reformas, reformas, reformas

Zatlera Reformu partija kārtējais kolaborantu režīma PR projekts bez skaidra mērķa

Politisko pīlīšu pūtēji un tautas nākotne

Komerciālais projekts "Eiropas savienība" turpina brukt un vairot postu

Ceļazīmes uz interešu harmoniju

Atzīsim patiesību un rīkosimies!

Vēlēšanas pēc vecajiem noteikumiem laika zaudēšana

Latvijas "veiksmes stāsts" vai 20 genocīda un laupīšanas gadi?

Rietumi savus sabiedrotos tikai izmanto un … bez žēlastības upurē

Kāpēc mums nav savas ekonomikas un cilvēki atstāj latviju?

Kā bērnu vecāki rada darbavietas Lietuvā un likvidē darbavietas latvijā

Kā tirdzniecības sistēma noplicina Latviju

Kā mūs izsūc ārvalstu bankas

Kā var pastāvēt valsts, kas gandrīz neko neražo?

"Demogrāfiskā ziema" pārņēmusi visu Eiropu

Latviešu pakalpiņi svešu baņķieru interesēs iznīcina vēl vienu ražojošu latviešu uzņēmumu

Lai būtu pārmaiņas, vecā sistēma jāboikotē

Politiskie aktieri un sistēmas legalizācijas rituāls

Kas pasūta un diktē valsts politiku?

Politiskā farsa iznākums likumsakarīgs kārtējais vanckars

Sīkās kaislības un politiskais farss Latviju atstās nesagatavotu sistēmas sabrukuma priekšā

Daudzpartiju sistēmas astoņkājis

Reitingus rada paši mēdiji

SC bubulis

Kāpēc latvieši tiek baidīti ar SC nonākšanu pie varas?

Partiju intrigas un Latvijas realitāte

Latvija tiek gatavota lielai izlaupīšanai un etniskai konfrontācijai

Ja gribi kādu manipulēt, izmanto viņa vājības un apmātības

Ko nozīmē "reformas un tiesiskums"?

Kas paslēpts zem aisberga virsotnes?

ASV "demokrātijas" atbaidošā seja lībijā

Latvijas ekonomiku varētu veicināt alternatīva valūta

Katra mērķtiecīga darbība, kas saskaņota ar augstākiem ideāliem, agrāk vai vēlāk nes rezultātu

Banku Moloham upurēs neaizsargātākos, godīgākos, patriotiskākos

Starptautiskais fons

Banku sindikāta varas konsolidācija Latvijā

Latviju iznīcina nacionālistu rokām

Pastāvošās sistēmas ietvaros pozitīva attīstība vairs nav iespējama

Jums, Padomju Savienībā, nebija seksa!

Vērtību sistēmas pārprogrammēšana

Dzimuminstinkta nozīme dzīvības ciklā

Dzimumattiecības tradicionālā sabiedrībā

Katoļu garīdzniecības pagrimums un Baznīcas šķelšanās

Pirmā seksuālā revolūcija Latvijā

Seksa revolūcijas pirmsākumi Amerikā

Seksa revolūcija un imperiālisms

Kā tiek manipulēts dzimuminstinkts

Seksualizēta sabiedrība ir izmirstoša un infantila

Dubultdomas triumfs

Dubultdomas globālās izpausmes

Specdienestu provokācijas kļūst latvijai nāvīgi bīstamas!

Valodu karš Latvijā

Pasaules kara mākoņi savelkas

Visa anglo-amerikāņu veidotā finanšu sistēma ir krimināla aplaupīšanas shēma

Hipotēku banku pārdot nedrīkst!

Ilūzijas un īstenība

Ilūzijas politikā

Latviešu valodas nākotni apdraud tie, kas jau 20 gadus mērķtiecīgi iznīcina latviju

Destabilizācijas mērķi

Latvijas pilnīga sagraušana

Par latviešu valodu tiešām jācīnās!

10 cilvēku manipulācijas stratēģijas

Latvijai nepieciešama dekolonizācija un kooperācija

Kas aizliegts vērsim, tas atļauts Jupiteram

Kāpēc Latvijā nav Latvijas uzņēmumu padomes?

Neviens koloniālisms nevar būt labs tautai

Pienācis laiks Trešajai Republikai!

"Latviskas Latvijas" vīruss valsts stūrakmens vai kapakmens?

Bēdas tautai, kas dzīvo melos un realitātes noliegumā

Kas ir suverēna valsts?

Starpetniska konfrontācija latviešu valodas mūžu tikai saīsinās

Latviešu alkaida

Latvija iznīcināta ar pašu latviešu aktīvu un ilgstošu atbalstu

Destabilizācijas un apvērsumu tehnoloģiju evolūcija

Destabilization 1.1 jeb globālo institūciju diktāts

Destabilization 1.2 jeb krāsainās revolūcijas

Destabilization 2.0 jeb twitter revolūcijas

Politiķis domā par nākamajām vēlēšanām, valstsvīrs par nākamajām paaudzēm

Nacionālisms daudznacionālā valstī ir graujošs un pretvalstisks faktors

"Četras kājas — labi, divas kājas — slikti!"

Latviskuma teatrālais farss

Lielie uzņēmumi

Pakalpojumu joma

Lielās pilsētas un lauki

Valsts pārvalde

Dari, ko darīdams, apdomā galu

Pašiznīcināšanās šūpoles Latvijā

Latvijas destabilizācija

Vēl viena tāda "uzvara", un Latvija pārstās eksistēt

Eiropas Savienība Latviju iznīcina, bet nu sabojātas attiecības arī ar krieviju

Pārdomas par pensiju sistēmas nākotni latvijā

Neoliberālisms vispārēju labklājību un sociālo atbildību neparedz

Vispārējās labklājības modelis balstījās uz paaudžu solidaritāti

Pensiju vietā nesamaksājami parādi

Mīts par "Latviešu leģionu"

Ak, šī brīnišķīgā saspēle!

Jura Andersona ierosinājums

Latvija izvēlējusies būt par pasažieri savā automobilī

Līdzība ar automobili

Banku jautājums beidzot jāatrisina

Kapitālisms demokrātijas triumfs

vai sociāla pataloģija?

Kapitālisma uzvaras stāsts

Kā franklins delano rūzvelts izglāba kapitālisma sistēmu

Kapitālisma "zelta laikmets"

Privātas uzņēmības vietā korporāciju oligopols un ārvalstu koloniālisms

Kolonizēto valstu sacensība uz leju

Autoritatīva diagnoze

Neiespējamā misija

Impēriskā lepnība un lielummānija

Maģiskās domāšanas triumfs

Finanšu piramīda MMM

Kapitālistiskā audzināšana

Savelkas pasaules saimnieciskās depresijas un kara mākoņi

Katru pašdarbību sistēma soda

Deputāti ir nopirkti aktieri kapitāla gribas izpildītāji

Disidentus sistēma diskreditē un izslēdz no spēles

In Memoriam

Jezuītisms un rusofobija

Sabiedrību viegli izprovocēt uz rīcību, kas pretēja tās interesēm

Latvija atgūst realitātes sajūtu

Veiksmes stāsta divas puses un nevienlīdzības slimības

Sociālā nevienlīdzība degradē, vājina un dara slimu visu sabiedrību

Kooperācija vai čemodāni

Īss patreizējā stāvokļa raksturojums

Trīs paradigmas

Starptautiskās kooperācijas vērtības:

Globālā biznesa vērtības neoliberālā sistēmā:

Kooperatīvu korporācijas Mondragon pamatprincipi

Kooperatīvu korporācijas „Mondragon" vēsture

Sagatavošanas posms Tēva Arizmendi vadībā (1941 1955) un pirmais 24 cilvēku uzņēmums „Ulgor"

Kooperācijas augšana (1956 1969)

Kooperatīvu ekspansija (1970 1984)

Pielāgošanās globālajai tirgus ekonomikai (1985 1990)

Globalizācija tas ir nežēlīgs karš

Ekspansija piecos kontinentos

Mondragon dibinātājs par cilvēces nākotni

Īsa Latvijas postmoderno politisko terminu skaidrojošā vārdnīca