Staļins Josifs

Ļeņinisma jautājumi

VISU ZEMJU PROLETĀRIEŠI, SAVIENOJIETIES!

Josifs Staļins

Ļeņinisma jautājumi

PAR ĻEŅINISMA PAMATIEM

1924. g. aprīļa sākumā Sverdlova universitātē lasītās lekcijas

ĻEŅINA IESAUKUMAM VELTĪJU J. STAĻINS

ĻEŅINISMA pamati ir plašs temats. Lai to aptvertu, nepieciešama vesela grāmata. Vēl vairāk — nepieciešama vesela virkne grāmatu. Tāpēc dabiski, ka manas lekcijas nevar būt izsmeļošs ļeņinisma iztirzājums. Labākā gadījumā tās var būt tikai īss ļeņinisma pamatu konspekts. Tomēr es uzskatu par derīgu šo konspektu iztirzāt, lai dotu dažus pamata izejpunktus, kas nepieciešami ļeņinisma sekmīgai studēšanai.

Iztirzāt ļeņinisma pamatus vēl nenozīmē iztirzāt Ļeņina pasaules uzskata pamatus. Ļeņina pasaules uzskats un ļeņinisma pamati apjomā nav viens un tas pats. Ļeņins ir marksists, un viņa pasaules uzskata pamats, protams, ir marksisms. Bet tāpēc nebūt nav jāsecina, ka ļeņinisma iztirzājums jāsāk ar marksisma pamatu iztirzāšanu. Iztirzāt ļeņinismu — nozīmē iztirzāt to īpatnējo un jauno Ļeņina darbos, ko Ļeņins ieguldījis marksisma kopīgā dārgumu krātuvē un kas dabiski saistīts ar viņa vārdu. Tikai šai nozīmē es savās lekcijās runāšu par ļeņinisma pamatiem.

Tātad, kas ir ļeņinisms?

Vieni saka, ka ļeņinisms ir marksisma piemērojums Krievijas īpatnējiem apstākļiem. Šajā apzīmējumā ir daļa patiesības, bet tas nebūt vēl neaptver visu patiesību. Ļeņins tiešām piemēroja marksismu Krievijas īstenībai un piemēroja to meistarīgi. Bet ja ļeņinisms būtu tikai marksisma piemērojums īpatnējiem Krievijas apstākļiem, tad ļeņinisms būtu tīri nacionāla un tikai nacionāla, tīri krieviska un tikai krieviska parādība. Mēs turpretī zinām, ka ļeņinisms ir internacionāla parādība, kam ir saknes visā starptautiskajā attīstībā, bet ne tikai krieviska parādība. Lūk, tāpēc es domāju, ka šis apzīmējums vienpusīgs.

Otri saka, ka ļeņinisms ir XIX gadsimta 40-to gadu marksisma revolucionāro elementu atdzimšana, atšķirībā no vēlāko gadu marksisma kad tas it kā kļuvis mērens, nerevolucionārs. Ja atmetam šo muļķīgo un vulgāro Marksa mācības dalīšanu divās daļās, revolucionārajā un mērenajā, jāatzīst, ka pat šai gluži nepietiekamajā un nepilnīgajā apzīmējumā ir daļa patiesības. Šī daļa patiesības ir tā, ka Ļeņins patiešām atjaunoja marksisma revolucionāro saturu, kuru II Internacionāles oportūnisti bija iemūrējuši Bet tā ir tikai daļa patiesības. Visa patiesība par ļeņinismu ir tā, ka ļeņinisms ne tikai atjaunoja marksismu, bet spēra arī soli uz priekšu, attīstīdams marksismu tālāk jaunos kapitālisma un proletariāta šķiru cīņas apstākļos.

Kas tad nu galu galā ir ļeņinisms?

Ļeņinisms ir imperiālisma un proletāriskās revolūcijas laikmeta marksisms. Precīzāk: ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika vispār, proletariāta diktatūras teorija un taktika it sevišķi, Markss un Engelss darbojās priekšrevolūcijas periodā (mēs te runājam par proletārisko revolūciju), kad vēl nebija attīstīta imperiālisma, periodā, kad proletārieši gatavojās revolūcijai, tai periodā, kad proletāriskā revolūcija vēl nebija tieša praktiska nenovēršamība. Turpretī Ļeņins, Marksa un Engelsa māceklis, darbojās attīstītā imperiālisma periodā, periodā, kad proletāriskā revolūcija vērtās plašumā, kad proletāriskā revolūcija bija jau uzvarējusi vienā valstī, sakāvusi buržuāzisko demokrātiju un atklājusi proletāriskās demokrātijas ēru, Padomju ēru.

Lūk, kāpēc ļeņinisms ir marksisma tālākā attīstība.

Parasti atzīmē ļeņinisma izcilo cīnītāja un izcili revolucionāro raksturu. Tas gluži pareizi. Bet šī ļeņinisma īpatnība izskaidrojama ar diviem iemesliem: pirmkārt, ar to, ka ļeņinisms cēlies no proletāriskās revolūcijas, kas nevarēja neuzspiest tam savu zīmogu; otrkārt, ar to, ka tas izaudzis un nostiprinājies sadursmēs ar II Internacionāles oportūnismu, cīņa pret kuru ir bijusi un ir nepieciešams priekšnoteikums sekmīgai cīņai ar kapitālismu. Nav jāaizmirst, ka starp Marksu un Engelsu, no vienas puses, un Ļeņinu, no otras puses, ir vesels II Internacionāles oportūnisma nedalītas kundzības laika posms, un šī oportūnisma nesaudzīga apkarošana nevarēja nebūt viens no svarīgākajiem ļeņinisma uzdevumiem.

I

ĻEŅINISMA VĒSTURISKIE PAMATI

Ļeņinisms izauga un izveidojās imperiālisma apstākļos, kad kapitālisma pretišķības bija sasniegušas augstāko pakāpi, kad proletāriskā revolūcija kļuva tiešas prakses jautājums, kad vecais periods — strādnieku šķiras sagatavošana revolūcijai — bija atdūries un pāraudzis jaunā, tieša uzbrukuma periodā kapitālismam.

Ļeņins dēvēja imperiālismu par «mirstošo kapitālismu». Kāpēc? Tāpēc, ka imperiālisms noved kapitālisma pretišķības līdz pēdējai pakāpei, līdz galējai robežai, aiz kuras sākas revolūcija. Par vissvarīgākajām no šīm pretišķībām jāuzskata trīs pretišķības.

Pirmā pretišķība — tā ir pretišķība starp darbu un kapitālu Imperiālisms ir monopolistisko trestu un sindikātu, banku un finanču oligarchijas visspēcība rūpnieciskās valstīs. Cīņā pret šo visspēcību strādnieku šķiras parastās metodes — arodbiedrības un kooperatīvi, parlamentārās partijas un parlamentārā cīņa — izrādījās pavisam nepietiekamas. Vai nu nododies kapitāla žēlastībā, nīkuļo pa vecam un grimsti, vai ķeries pie jauniem ieročiem — tā imperiālisms nostata jautājumu proletariāta miljonu masām. Imperiālisms noved strādnieku šķiru pie revolūcijas.

Otra pretišķība — tā ir pretišķība starp dažādām financistu grupām un imperiālistiskām lielvalstīm to cīņā par izejvielu avotiem, par citu teritorijām. Imperiālisms ir kapitāla izvešana

uz izejvielu avotiem, traka cīņa par šo avotu monopolistisku iegūšanu, cīna par jau sadalītās pasaules pārdalīšanu, cīņa, kuru ar sevišķu niknumu izcīna jaunās financistu grupas un lielvalstis, meklēdamas «vietu zem saules», pret vecajām grupāmjaņ lielvalstīm, kas cieši turas pie sagrābtā. Šī trakā ciņa starp dažādām kapitālistu grupām ievērojama tai ziņā, ka tā sevī ietver kā nenovēršamu elementu imperiālistiskus karus, karus par svešu teritoriju sagrābšanu. Šis apstāklis savukārt ievērojams tai ziņā, ka tas rada imperiālistu savstarpējo novājina šanos. kapitālisma pozīciju vājināšanos vispār, proletāriskās revolūcijas momenta tuvošanos, šīs revolūcijas praktisko nepieciešamību.

Trešā pretišķība — tā ir pretišķība starp valdošo «civilizēto» nāciju saujiņu un pasaules koloniālo un atkarīgo tautu simtiem miljoniem. Imperiālisms ir ļoti plašo koloniju un atkarīgo zemju simtiem miljonu iedzīvotāju visnekaunīgākā ekspluatācija un visnecilvēcīgākā apspiešana. Virspeļņas izspiešana — tāds ir šīs ekspluatācijas un šīs apspiešanas mērķis. Bet, ekspluatējot šīs zemes, imperiālisms spiests būvēt tur dzelzceļus, fabrikas un rūpnīcas, rūpniecības un tirdzniecības centrus. Proletāriešu šķiras rašanās, turienes inteliģences rašanās, nacionālās pašapziņas atmoda, atbrīvošanās kustības pastiprināšanās — tādi ir šīs «politikas» nenovēršamie rezultāti. Par to skaidri un gaiši liecina revolucionārās kustības pastiprināšanās bez izņēmuma visās kolonijās un atkarīgajās zemēs. Šis apstāklis svarīgsj proletariātam tai ziņā, ka tas pašā saknē ārda kapitālisma pozicijas, pārvērzdams kolonijas un atkarīgās zemes no imperiālisma rezervēm par proletāriskās revolūcijas rezervēm.

Tādas visumā ir galvenās imperiālisma pretišķības, kas veco «ziedošo» kapitālismu pārvērtušas par mirstošu kapitālismu.

Pirms 10 gadiem notikušā imperiālistiskā kara nozīme, starp citu, tā, ka tas visas šīs pretišķības savāca vienā sainī un iemeta svaru kausā, paātrinot un atvieglinot proletariāta revolucionārās kaujas.

Citiem vārdiem, imperiālisms novedis ne tikai pie tā, ka revolūcija kļuvusi praktiski nenovēršama, bet arī pie tā, ka radušies labvēlīgi apstākļi tiešam uzbrukumam kapitālisma cietokšņiem.

Tādi ir starptautiskie apstākļi, kas radīja ļeņinismu.

Viss tas labi, mums teiks, bet kāds tam sakars ar Krieviju, kas taču nebija un nevarēja būt klasiska imperiālisma zeme? Kāds tam sakars ar Ļeņinu, kas strādāja vispirms Krievijā un Krievijai? Kāpēc taisni Krievija kļuva ļeņinisma šūpulis, proletāriskās revolūcijas teorijas un taktikas dzimtene?

Tāpēc, ka Krievija bija visu šo imperiālisma pretišķību mezgla punkts.

Tāpēc, ka Krievija vairāk kā jebkura cita valsts bija grūta ar revolūciju, un tāpēc tikai tā spēja atrisināt šīs pretišķības revolucionārā ceļā.

Sāksim kaut vai ar to, ka cariskā Krievija bija visvisādu spaidu perēklis — ir kapitālistisko, ir koloniālo, ir militāro — turklāt visnecilvēcīgākajā, visbarbariskākajā formā. Kas gan nezina, ka Krievijā kapitāla visspēcība saplūda ar carisma despotismu, krievu nacionālisma agresivitāte — ar carisma bendēšanas politiku attieksmē pret nekrievu tautām, veselu rajonu — Turcijas, Persijas, Ķīnas — ekspluatācija — ar šo rajonu sagrābšanu carisma rokās, ar karu aneksijas dēļ? Ļeņin am bija taisnība, sakot, ka carisms ir "militārifeodāls imperiālisms". Carisms bija visnegatīvāko, kvadrāta kāpināto imperiālisma īpašību centrs.

Tālāk. Cara Krievija bija lielākā rietumu imperālisma rezerve ne tikai tai nozīmē, ka tā ļāva brīvi ieplūst ārzemju kapitālam, kas turēja savās rokās tādas izšķirīgas Krievijas tautsaimniecības nozares kā kurināmo un metalurģiju, bet arī tai nozīmē, ka tā rietumu imperiālistu labā varēja dot miljoniem kareivju. Atcerieties 12 miljonu lielo krievu armiju, kas lēja savas asinis imperiālisma frontēs, lai nodrošinātu ārkārtīgu peļņu angļu un franču kapitālistiem.

Tālāk. Carisms bija ne tikai imperiālisma sargsuns Eiropas austrumos, bet tas bija arī rietumu imperiālisma aģentūra simtiem miljonu procentu izspiešanai no iedzīvotājiem par aizdevumiem, kurus tam izsniedza Parīzē un Londonā, Berlīnē un Briselē.

Beidzot, carisms bija rietumu imperiālisma uzticīgākais sabiedrotais Turcijas, Persijas, Ķīnas utt. sadalīšanā. Kas gan nezina, ka imperiālistisko karu carisms izcīnīja savienībā ar Antantes imperiālistiem, ka Krievija bija šā kara būtisks elements?

Lūk, kāpēc carisma un rietumu imperiālisma intereses savijās un galu galā saplūda vienotā imperiālisma interešu kamolā. Vai rietumu imperiālisms varēja samierināties ar tāda varena atbalsta zaudēšanu Austrumos un tāda bagāta spēku un līdzekļu rezervuāra pazaudēšanu kā vecā, cariskā, buržuāziskā Krievija, neizmēģinot visus savus spēkus, lai izcīnītu nāvīgu cīņu ar revolūciju Krievijā, lai aizstāvētu un saglabātu carismu? Protams, ka nevarēja!

Bet tāpēc jāsecina, ka tas, kas gribēja dot triecienu carismam, nenovēršami atvēzējās arī pret imperiālismu, — kas sacēlās pret carismu, tam bija jāsaceļas arī pret imperiālismu, jo tam, kas gāza carismu, bija jāgāž arī imperiālisms, ja tas tiešām domāja carismu ne tikai satriekt, bet arī galīgi iznīcināt. Revolūcija pret carismu tātad tuvinājās un tai bija jāpāraug revolūcijā pret imperiālismu, proletāriskā revolūcijā.

Bet Krievijā jau cēlās vislielākā tautas revolūcija, kuras priekšgalā stāvēja visrevolucionārākais proletariāts pasaulē, kura rīcībā bija tāds nopietns sabiedrotais kā Krievijas revolucionārā zemniecība. Vai gan jāpierāda, ka šāda revolūcija nevarēja apstāties pusceļā, ka sekmju gadījumā tai bija jāiet tālāk, paceļot sacelšanās karogu pret imperiālismu?

Lūk, kāpēc Krievijai bija jākļūst par imperiālisma pretišķību mezgla punktu ne vien tai nozīmē, ka šīs pretišķības visvieglāk atklājās tieši Krievijā, to sevišķi nejēdzīgā un sevišķi neciešamā rakstura dēļ, un ne tikai tāpēc, ka Krievija bija svarīgākais rietumu imperiālisma atbalsts, kas savienoja Rietumu finanču kapitālu ar Austrumu kolonijām, bet arī tāpēc, ka tikai Krievijā bija reāls spēks, kas spēja revolūcijas ceļā atrisināt imperiālisma pretišķības.

Bet no tā jāsecina, ka revolūcija Krievijā nevarēja nekļūt proletāriska revolūcija, ka tā nevarēja jau savas attīstības pirmajās dienās neiegūt starptautisku raksturu, ka tā tādējādi nevarēja nesatricināt pasaules imperiālisma pašus pamatus.

Vai krievu komunisti šādos apstākļos savā darbā varēja aprobežoties ar Krievijas revolūcijas šauri nacionāliem ietvariem? Protams, nē! Gluži otrādi, visi apstākļi, kā iekšējie (dziļā revolūcionārā krize), tā arī ārējie (karš), mudināja viņus savā darbā pārkāpt šīs robežas, uzsākt cīņu starptautiskajā arēnā, atsegt imperiālisma vātis, pierādīt kapitālisma sabrukuma nenovēršamību, satriekt sociālšovinismu un sociālpacifismu, beidzot gāzt savā zemē kapitālismu un izkalt proletariātam jaunus cīņas ieročus, proletāriskās revolūcijas teoriju un taktiku, lai atvieglotu visu zemju proletāriešiem kapitālisma gāšanu. Krievu komunisti citādi arī nevarēja rīkoties, jo tikai šādā ceļā varēja cerēt panākt starptautiskajos apstākļos zināmas pārmaiņas, kas spētu garantēt Krieviju pret buržuāziskās kārtības restaurāciju.

Lūk, kāpēc Krievija kļuva ļeņiņisma šūpulis, bet krievu komunistu vadonis Ļeņins — tā radītājs.

Ar Krieviju un Ļeņinu te «gadījās» apmēram tas pats, kas pagājušā gadsimta 40-tos gados ar Vāciju un Marksu-Engelsu. Vācija toreiz, tāpat kā Krievija XX gadsimta sākumā, bija grūta ar buržuāzisko revolūciju. «Komunistiskajā manifestā» Markss toreiz rakstīja, ka:

«Vācijai komunisti pievērš savu galveno uzmanību tāpēc, ka tā atrodas buržuāziskās revolūcijas priekšvakarā, tāpēc, ka tā šo apvērsumu izdarīs vispār progresīvākos Eiropas civilizācijas apstākļos, ar daudz attīstītāku proletariātu nekā Anglijā XVII un Francijā XVIII gadsimtā. Vācijas buržuāziskā revolūcija tātad var būt tikai tiešs proletāriskās revolūcijas prologs».

Citiem vārdiem, revolucionārās kustības centrs pārcēlās uz Vāciju.

Nevar gandrīz būt šaubu, ka tieši šis apstāklis, ko Markss atzīmējis minētajā citātā, bija varbūtējs cēlonis tam, ka tieši Vācija kļuva zinātniskā sociālisma dzimtene, bet Vācijas proletariāta vadoņi — Markss un Engelss — tā radītāji.

Tas pats, bet vēl vairāk, sakāms par Krieviju XX gadsimta sākumā. Krievija šai laikā atradās buržuāziskās revolūcijas priekšvakarā, šī revolūcija tai bija jāizdara, pastāvot progresīvākiem apstākļiem Eiropā un ar attīstītāku proletariātu nekā Vācijā (par Angliju un Franciju nemaz nerunājot), turklāt visi dati liecināja, ka šai revolūcijai bija jātop par proletāriskās revolūcijas raugu un prologu. Nevar uzlūkot par nejaušību to faktu, ka jau 1902. gadā, kad Krievijas revolūcija tikai dīga, Ļeņins savā brošūrā «Ko darīt?» rakstīja pareģa vārdus par to, ka:

«Vēsture tagad izvirzījusi mums (t. i., Krievijas marksistiem. J. St.) tuvāko uzdevumu, kas ir visrevolucionārākais no visiem tuvākajiem jebkādas citas valsts proletariāta uzdevumiem»… ka «šā uzdevuma veikšana, ne vien Eiropas, bet arī Āzijas paša varenākā reakcijas balsta iznīcināšana, padarītu krievu proletariātu par starptautiskā revolucionārā proletariāta avangardu» (sķ. IV sēj., 382. lpp.).

Citiem vārdiem, revolucionārās kustības centram bija jāpārvietojas uz Krieviju.

Ir zināms, ka revolūcijas gaita Krievijā attaisnoja šo Ļeņina paredzējumu ar uzviju.

Vai pēc visa tā jābrīnās, ka zeme, kas izdarījusi tādu revolūciju un kam tāds proletariāts, kļuva proletāriskās revolūcijas teorijas un taktikas dzimtene?

Vai brīnums, ka šā proletariāta vadonis Ļeņins reizē ar to kļuva šās teorijas un taktikas radītājs un starptautiskā proletāriāta vadonis?

II METODE

Iepriekš jau teicu, ka starp Marksu un Engelsu no vienas puses, un Ļeņinu no otras, ir vesels II Internacionāles oportūnisma kundzības laika posms. Noteiktības labad man jāpiebilst, ka šeit nav runa par oportūnisma formālo kundzību, bet tikai par tā faktisko kundzību. Formāli II Internacionāles priekšgalā bija «īsti ticīgi» marksisti, «ortodoksi» — Kautskis un citi. Faktiski tomēr II Internacionāles galvenais darbs tika vadīts pa oportūnisma ceļu. Oportūnisti pielāgojās buržuāzijai savu pielāgošanās tieksmju un sīkburžuaziskās dabas dēļ, — «ortodoksi» atkal savukārt pielāgojās oportūnistiem «vienības saglabāšanas» interesēs ar oportūnistiem, «partijas iekšējā miera» interesēs. Rezultātā radās oportūnisma» kundzība, jo ķēde starp buržuāzijas politiku un «ortodoksu» politiku izrādījās noslēgta.

Tas bija samērā mierīgas kapitālisma attīstības periods, tā sakot, pirmskara periods, kad imperiālisma katastrofiskās pretišķības nebija vēl paguvušas gluži skaidri atsegties, kad strādnieku ekonomiskie streiki un arodbiedrības attīstījās daudzmaz «normāli», kad vēlēšanu cīņa un parlamentu frakcijas deva «galvu reibinošus» panākumus, kad legālās cīņas formas cēla debesīs un ar legalitāti domāja «nokaut» kapitālismu, — vārdu sakot, kad II Internacionāles partijas aptaukojās un negribējās nopietni domāt par revolūciju, par proletariāta diktatūru, par masu revolucionāru audzināšanu.

Viengabalainas revolucionāras teorijas vietā — pretrunīgas teorētiskas tēzes un teorijas gabaliņi, kas atrauti no dzīvās revolucionārās masu cīņas un kļuvuši par novecojušām dogmām. Izskata pēc, protams, atcerējās Marksa teoriju, bet tikai, lai izskaustu no tās dzīvo revolucionāro garu.

Revolucionāras politikas vietā — nevarīga filistrība un aprēķināts polītikānisms, parlamentāra diplomātija un parlamentāras kombinācijas. Izskata pēc, protams, pieņēma «revolucionārus» lēmumus un lozungus, bet tikai tādēļ, lai pabāztu tos zem zaļā galdauta.

Tā vietā, lai partiju audzinātu un apmācītu pareizai revolucionārai taktikai pēc pašas kļūdām — rūpīga sasāpējušo jautājumu apiešana, to notušēšana un noklusēšana. Izskata pēc, protams, neatteicās parunāt par sāpīgiem jautājumiem, bet tikai tādēļ, lai lietu izbeigtu ar kaut kādu «kaučukainu» rezolūciju.

Lūk, kāda bija II Internacionāles seja, tās darba metode, tās arsenāls.

Bet jau tuvojās jauns imperiālistisko karu un proletariāta revolucionāro sadursmju laika posms. Vecās cīņas metodes izrādījās gluži nepietiekamas un nevarīgas finanču kapitāla visspēcības priekšā.

Bija nepieciešami jāpārbauda viss II Internacionāles darbs, visa tās darba metode, padzenot filistrību, trulumu, polītikānismu, renegātību, sociālšovinismu, sociālpacifismu. Bija nepieciešami jāpārbauda viss II Internacionāles arsenāls, Jāizmet viss sarūsējušais un novecojies, jāizkaļ jauna veida ieroči. Bez šādiem priekšdarbiem nebija nozīmes doties karā pret kapitālismu. Bez tiem proletariāts riskēja atrasties jaunu revolucionāru sadursmju priekšā nepietiekami bruņots vai pat vienkārši neapbruņots.

Šis II Internacionāles Augija staļļu ģenerālpārbaudes un ģenerāltīrīšanas gods piekrita ļeņimsmam.

Lūk, kādos apstākļos dzima un kaldina jās ļeņinisma metode.

Kādas ir šīs metodes prasības?

Pirmkārt, II Internacionāles teorētisko dogmu pārbaude masu revolucionārās cīņas ugunī, dzīvās prakses ugunī, t. i., izjauktās vienības atjaunošana starp teoriju un praksi, plaisas likvidēšana starp tām, jo tikai tā var radīt īsteni proletārisku partiju,kas bruņota ar revolucionāru teoriju.

Otrkārt, II Internacionāles partiju politikas pārbaude nevis pēc to lozungiem un rezolūcijām (kam nevar ticēt), bet pēc to darbiem, pēc to rīcības, jo tikai tā var iekarot un izpelnītiem proletārisko masu uzticību,

Treškārt, visa partijas darba pārkārtošana uz jauniem revolucionāriem pamatiem,, audzina sagatavojot masas revolucionārai cīņai, jo tikai tā var sagatavot masas proletāriskai revolūcijai.

Ceturtkārt, proletārisko partiju paškritika, to apmācība un audzināšana pēc viņu pašu kļūdām, jo tikai tā var izaudzināt īstus partijas kadrus un īstus partijas līderus.

Tāds ir ļeņinisma metodes pamats un būtība.

Kā šo metodi izlietoja praksē?

II Internacionāles oportūnistiem ir virkne teorētisku dogmu, pēc kuru stabulītes viņi vienmēr danco. Ņemsim dažas no tām.

Pirmā dogma: par apstākļiem, kādos proletariāts var ņemt varu. Oportūnisti apgalvo, ka proletariāts nevar un nedrīkst ņemt varu, ja pats valstī nav vairākumā. Pierādījumu nekādu, jo ne teorētiski, ne praktiski nav iespējams šo muļķīgo tezi attaisnot. Pieļausim, atbild Ļeņins kungiem no II Internacionāles. Bet ja nu izveidojušies tādi vēsturiski apstākļi (karš, agrārā krize utt), ka proletariāts, būdams, iedzīvotāju mazākums, spēj vienot ap sevi darba ļaužu masu milzīgo vairākumu, — kāpēc gan tas lai neņemtu varu? Kāpēc gan proletariātam neizmantot labvēlīgos starptautiskos un iekšējos apstākļus, lai pārrautu kapitāla fronti un paātrinātu vispārējo atrisinājumu? Vai Markss jau pagājušā gadsimta 50-tajos gados neteica, ka ar proletārisko revolūciju Vācijā būtu «lieliski», ja proletārisko revolūciju varētu atbalstīt, «tā sakot, ar zemnieku kara otru izdevumu»? Vai visiem un katram nav zināms, ka Vācijā proletāriešu tolaik bija samērā mazāk nekā, piemēram, Krievijā 1917. gadā? Vai Krievijas proletāriskās revolūcijas prakse neparādīja, ka šai II Internacionāles varoņu iemīļotai dogmai nav nekādas vitālas nozīmes proletariātam?

Vai nav skaidrs, ka revolucionārās masu cīņas prakse sit un satriec šo novecojušos dogmu?

Otra dogma: proletariāts nevar noturēt varu, ja tam nav pie rokas pietiekama daudzuma gatavu kulturālu un administratīvu kadru, kas spēj noorganizēt zemes pārvaldi, — vispirms šie kadri jāsagatavo kapitālisma apstākļos, bet pēc tam jāņem vara. Pieļausim, atbild Ļeņins, bet kāpēc tad nevar ievirzīt lietu tā, lai vispirms ņemtu varu, radītu labvēlīgus apstākļus proletariāta attīstībai, bet pēc tam — septiņjūdžu soļiem dotos uz priekšu, lai paceltu darba ļaužu masu kulturālo līmeni, lai no strādniekiem sagatavotu plašus vadītāju un administratoru kadrus? Vai tad Krievijas prakse nav parādījusi, ka vadītāju kadri no strādniekiem, proletariāta varai pastāvot, aug simtkārt ātrāk un pamatīgāk, nekā kapitāla varai pastāvot? Vai nav skaidrs, ka revolucionārās masu cīņas prakse bez žēlastības satriec arī šo oportūnistu teorētisko dogmu?

Trešā dogma: vispārēja politiska streika metode proletāriātam neesot pieņemama, jo tā teorētiski nedibināta (sk. Engelsa kritiku), praktiski esot bīstama (varot dezorganizēt valsts saimnieciskās dzīves parasto gaitu, varot iztukšot arodbiedrību kases), nevarot, aizstāt parlamentārās cīņas formas, kas esot proletariāta šķiras cīņas galvenās formas. Labi, atbild ļeņinieši. Bet, pirmkārt, Engelss kritizēja nevis katru vispārēju streiku, bet tikai noteiktu vispārējā streika veidu, anarchistu vispārējo ekonomisko streiku, ko anarchisti izvirzīja proletariāta politiskās cīņas vietā, — kāds gan sakars ar to vispārēja politiska streika metodei? Otrkārt, kas un kur pierādījis, ka parlamentārā cīņas forma ir proletariāta galvenā cīņas forma? Vai gan revolucionārās kustības vēsture nerāda, ka parlamentārā cīņa ir tikai proletariāta ārpusparlamentārās cīņas organizēšanas skola un palīglīdzeklis, ka, kapitālismam pastāvot, strādnieku kustības pamatjautājumus izšķir ar spēku, ar proletārisko masu tiešu cīņu, ar viņu vispārējo streiku, ar viņu sacelšanos? Treškārt, kur radies jautājums, ka parlamentārās cīņas vietā liekama vispārēja politiska streika metode? Kur un kad vispārēja politiska streika piekritēji mēģinājuši parlamentārās cīņas formu vietā likt ārpusparlamentārās cīņas formas? Ceturtkārt, vai gan revolūcija Krievijā neparādīja, ka vispārējs politisks streiks ir vislielākā proletāriskās revolūcijas skola un neatvietojams līdzeklis visplašāko proletariāta masu mobilizēšanai un organizēšanai pirms uzbrukšanas kapitālisma cietokšņiem, — kāds gan sakars ar to filistriskām gaudām par saimnieciskās dzīves parastās gaitas dezorganizēšanu un arodbiedrību kasēm? Vai nav skaidrs, ka revolucionārās cīņas prakse satriec arī šo oportūnistu dogmu?

Utt. u. tml.

Lūk, tāpēc ļeņins teica, ka «revolucionārā teorija nav dogma», ka «tā galīgi izveidojas tikai ciešā sakarā arīsteni masveidīgas un īsteni revolūcionāras kustības praksi» («Bērnišķīgā slimība»), jo teorijai jākalpo praksei, jo "teorijai jāatbild uz jautājumiem, kurus izvirza prakse («Tautas draugi»), jo tā jāpārbauda ar prakses datiem.

Kas attiecas uz II Internacionāles partiju politiskajiem lozungiem un politiskajiem lēmumiem, tad pietiek atcerēties notikumu ar lozungu «karš karam», lai saprastu, cik neīsta un cik sapuvusi politiskā prakse šīm partijām, kuras ar skanīgiem revolucionāriem lozungiem un rezolūcijām aizsedz savu pretrevolūcionāro darbu. Visiem vēl atmiņā II Internacionāles krāšņā demonstrācija Bāzeles kongresā, kur imperiālistiem piedraudēja ar visām sacelšanās šausmām, ja imperiālisti iedrošinātos sākt karu, un ar bargo lozungu «karš karam». Bet kas gan neatceras, ka pēc kāda laika, pirms paša kara sākuma, Bāzeles rezolūcija tika pabāzta zem zaļā galdauta, bet strādniekiem dots jauns lozungs — iznīcināt citam citu kapitālistiskajai tēvijai par slavu? Vai nav skaidrs, ka revolucionāri lozungi un rezolūcijas nav graša vērtas, ja tās neatbalsta darbiem? Jāsalīdzina tikai ļeņiniskā politika — pārvērst imperiālistisko karu par pilsoņu karu — ar II Internacionāles nodevīgo politiku kara laikā, lai saprastu visu opprtūnisma politikāņu zemiskumu, visu ļeņinisma metodes lieliskumu. Nevaru šeit nepieminēt kādu vietu no Ļeņina grāmatas «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», kur viņš nesaudzīgi šausta II Internacionāles līdera K. Kautska oportūnistisko mēģinājumu spriest par partijām nevis pēc to darbiem, bet pēc to papīru lozungiem un dokumentiem:

«Kautskis ietur tipiski mietpilsonisku, filistrisku politiku, iedomādamies … it kā lozunga izvirzīšana maina stāvokli. Visa buržuāziskās demokrātijas vēsture atmasko šo ilūziju: tautas krāpšanai buržuāziskie demokrāti vienmēr izvirzījuši un vienmēr izvirza «lozungus», kādus tikai grib. Jautājums ir tas, lai pārbaudītu viņu neliekuļotību, lai ar vārdiem salīdzinātu darbus, lai neapmierinātos ar ideālistisku vai šarlatānisku frāzi, bet meklētu šķiras realitāti» (sk. XXIII sēj., 377. lpp.).

Es pat nerunāju par II Internacionāles partiju bailēm no paškritikas, par viņu manieri slēpt savas kļūdas, notušēt sāpīgos jautājumus, aizsegt savus trūkumus ar neīstu labklājības parādi, kas notrulina dzīvo domu un kavē partijas revolucionāro audzināšanu pēc viņas pašas kļūdām, manieri, ko Ļeņins izsmējis un pienaglojis pie kauna staba. Lūk, ko rakstīja Ļeņins par proletārisko partiju paškritiku savā brošūrā «Bērnišķīgā slimība»:

«Politiskās partijas izturēšanās pret pašas kļūdām ir viens no svarīgākiem un pareizākiem kritērijiem tam, cik nopietna ir partija un kā tā īsteni veic savus pienākumus pret savu šķiru un pret darba ļaužu masām. Atklāti atzīt kļūdu, atsegt tās cēloņus, izanalizēt apstākļus, kas to radījuši, uzmanīgi apspriest līdzekļus, kā kļūdu izlabot — lūk, tā ir nopietnas partijas pazīme, lūk, tā ir savu pienākumu veikšana, lūk, tā ir šķiras un pēc tam arī masu audzināšana un apmācīšana» (sk. XXVsēj., 200. lpp.).

Daži saka, ka savu pašu kļūdu atsegšana un paškritika bīstama partijai, jo pretinieks tās varot izlietot pret proletariāta partiju. Šādus iebildumus Ļeņins uzskatīja par nenopietniem un gluži nepareiziem. Lūk, ko viņš par to sacīja jau 1904. gadā, kad mūsu partija vēl bija vāja un niecīga, savā brošūrā «Solis uz priekšu»:

«Viņi (t. i., marksistu pretinieki. J. St.) ļauni priecājas un ērmojas, vērodami mūsu strīdus; viņi, protams, centīsies izķert saviem nolūkiem atsevišķas vietas no manas brošūras, kas veltīta mūsu partijas trūkumiem un nepilnībām. Krievu marksisti jau pietiekami norūdīti kaujās, lai neapmulstu no šiem kniebieniem, lai, tos neievērojot, turpinātu savu paškritikas darbu un savu mīnusu nesaudzīgu atmaskošanu, kurus katrā ziņā un nenovēršami pārvarēs strādnieku kustības augšana» (sk. VI sēj., 161. lpp.).

Tādas vispārējos vilcienos ir ļeņinisma metodes raksturīgās pazīmes.

Tas, kas dots Ļeņina metodē, savos pamatos bija jau Marksa mācībā, kas, kā Markss teica, ir «savā būtībā kritiska un revolucionāra». Tieši šis kritiskais un revolucionārais gars no sākuma līdz galam valda Ļeņina metodē. Bet būtu aplam domāt, ka Ļeņina metode vienkāršs tā atjaunojums, ko devis Markss. īstenībā Ļeņina metode ir ne tikai Marksa kritiskās un revo lucionārās metodes, viņa materiālistiskās dialektikas atjaunojums, bet arī tās konkretizācij a un tālākā attīstība.

III TEORIJA

No šā temata es ņemu trīs jautājumus: a) par teorijas nozīmi proletāriskajai kustībai, b) par stichisma «teorijas» kritiku un c) par proletāriskās revolūcijas teoriju.

1) Par teorijas nozīmi. Daži domā, ka ļeņinisms ir prakses primāts pret teoriju tai nozīmē, ka galvenais tajā ir marksisma težu realizēšana, šo težu «izpildīšana», bet kas zīmējas uz teoriju, tad ļeņinisms šai ziņā esot it kā diezgan bezrūpīgs. Ir zināms, ka Pļechanovs ne vienu reizi vien zobojies par Ļeņina «bezrūpību» teorijas un sevišķi filozofijas ziņā. Tāpat zināms, ka daudzi mūsdienu ļeņinieši — praktiķi nav sevišķi labvēlīgi teorijai, it sevišķi tā bezgala daudzā praktiskā darba dēļ, ko apstākļi viņus piespiež veikt. Man jāpaziņo, ka šāds vairāk nekā dīvains uzskats par Ļeņinu un ļeņinismu gluži nepareizs un nekādi neatbilst īstenībai, ka praktiķu tieksme atkratīties no teorijas runā pretim visam ļeņinisma garam un nes sevī lielas briesmas darbam.

Teorija ir visu zemju strādnieku kustības pieredze, ņemta tās vispārējā veidā. Protams, teorija zaudē saturu, ja tā nesaistās ar revolucionāro praksi, gluži tāpat kā arī prakse kļūst akla, ja tā neapgaismo sev ceļu ar revolucionāro teoriju. Bet teorija var kļūt par vislielāko strādnieku kustības spēku, ja tā veidojas nepārtrauktā sakarā ar revolucionāro praksi, jo tā un tikai tā var dot kustībai noteiktību, orientācijas spēku un apkārtējo notikumu iekšējās sakarības izpratni, jo tā un tikai tā var palīdzēt praksei saprast ne tikai to, kā un kurp šķiras virzās tagadnē, bet arī to, kā un kurp tām jāvirzās tuvākajā nākotnē. Neviens cits kā Ļeņins teica un desmitām reižu atkārtoja pazīstamo tezi, ka:

«Bez revolucionāras teorijas nevar būt arī revolucionāras kustības»1 (sk. IV sējumu, 380. Ipp.).

Ļeņins vairāk nekā jebkurš cits saprata teorijas svarīgo nozīmi, sevišķi tādai partijai kā mūsējā, ievērojot to starptautiskā proletariāta avangarda cīnītāja lomu, kāda tai piekritusi, un ievērojot tos sarežģītos iekšējos un ārējos apstākļus, kādos tā atrodas. Nojauzdams šo mūsu partijas īpatnējo lomu jau 1902. gadā, viņš jau toreiz atzina par vajadzīgu atgādināt, ka: «Avangarda cīnītāja lomu var veikt tikai partija, kuru vada progresīva teorija» (sk. IV sēj., 380. Ipp.).

Vai maz jāpierāda, ka tagad, kad Ļeņina pareģojums par mūsu partijas lomu jau kļuvis par īstenību, šī Ļeņina teze gūst sevišķu spēku un sevišķu nozīmi.

Varbūt par tās lielās nozīmes, kādu Ļeņins piešķīra teorijai, visspilgtāko izpaudumu būtu uzskatāms fakts, ka neviens cits kā Ļeņins ķērās pie paša nopietnākā uzdevuma sakopot materiālistiskās filozofijas nozarē svarīgāko no tā, ko devusi zinātne periodā no Engelsa līdz Ļeņinam, un dot vispusīgu kritiku antimateriālistiskajām strāvām marksistu vidū. Engelss sacīja, ka «ar katru jaunu lielu atradumu materiālismam jāpieņem jauns veids». Ir zināms, ka šo uzdevumu savam laikam veica neviens cits kā Ļeņins savā ievērojamā grāmatā «Materiālisms un empīriokriticisms». Ir zināms, ka Pļechanovs, kas mīlēja pazoboties par Ļeņina «bezrūpību» filozofijā, neiedrošinājās pat nopietni ķerties pie šāda uzdevuma veikšanas.

2) Stichisma «teorijas» kritika jeb par avangarda lomu kustībā. Stichisma «teorija» ir oportūnisma teorija, strādnieku kustības stichisma dievināšanas teorija, teorija, kas faktiski noliedz strādnieku šķiras avangarda, strādnieku šķiras partijas vadošo lomu.

Teorija, kas dievina stichismu, ir noteikti pret strādnieku kustības revolucionāro raksturu, tā ir pret to, lai kustība virzītos pa cīņas ceļu pret kapitālisma pamatiem, — tā ir par to, lai kustība ietu tikai pa «izpildāmu», kapitālismam «pieņemamu» prasību ceļu, tā ir pilnīgi par «vismazākās pretestības ceļu». Stichisma teorija ir trēdjūnisma ideoloģija.

Stichisma dievināšanas teorija ir noteikti pret to, lai stichiskai kustībai piešķirtu apzinīgu, plānveidīgu raksturu, tā ir pret to, lai partija ietu strādnieku šķiras priekšgalā, lai partija celtu masas līdz apzinības līmenim, lai partija vestu sev līdzi kustību, — tā ir par to, lai apzinīgie kustības elementi nekavētu kustībai iet savu ceļu, tā ir par to, lai partija tikai uzklausītos masu stichisko kustību un vilktos tās astē. Stichisma teorija ir teorija, kas samazina apzinīgā elementa lomu kustībā, «astē vilkšanās» ideoloģija, katra oportūnisma loģiskais pamats.

Praktiski šī teorija, kas uznāca uz skatuves vēl pirms Krievijas pirmās revolūcijas, noveda pie tā, ka tās piekritēji, tā saucamie «ekonomisti», noliedza patstāvīgas strādnieku partijas nepieciešamību Krievijā, nostājās pret strādnieku šķiras revolūcionāro cīņu par carisma gāšanu, sludināja trēdjūnistisko politiku kustībā un vispār nodeva strādnieku kustību liberālās buržuāzijas hegemonijā.

Vecās «Iskras» cīņa un «astē vilkšanās» teorijas spīdošā kritika Ļeņina brošūrā «Ko darīt?» ne vien satrieca tā saucamo «ekonomismu», bet radīja arī teorētiskus pamatus īstenai revolucionārai Krievijas strādnieku šķiras kustībai.

Bez šās cīņas bija velti pat domāt par patstāvīgas strādnieku partijas nodibināšanu Krievijā un par tās vadošo lomu revolūcijā.

Bet stichisma dievināšanas teorija nav tikai krieviska parādība vien. Tā visplašākos apmēros izplatīta, tiesa, mazliet citādā formā, bez izņēmuma visās II Internacionāles partijās. Es šeit domāju II Internacionāles līderu novazāto, tā saucamo «ražošanas spēku» teoriju, kas visu attaisno un visus samierina, kas konstatē faktus un izskaidro tos pēc tam, kad tie jau visiem apnikuši, un, konstatēdama, ar to arī apmierinās. Markss teica, ka materiālistiskā teorija nevar aprobežoties ar pasaules izskaidrošanu, ka tai tā arī jāpārveido. Bet Kautskim un Ko. nav nekādas daļas par to, viņiem labāk tīk palikt pie Marksa formulas pirmās daļas. Lūk, viens no daudzajiem šās «teorijas» izlietošanas piemēriem. Stāsta, ka pirms imperiālistiskā kara II Internacionāles partijas draudējušas pieteikt «karu karam», ja imperiālisti iesāks karu. Stāsta, ka pašā kara priekšvakarā šīs partijas pabāzušas zem zaļā galdauta lozungu «karš karam» un realizējušas pretēju lozungu par «karu par imperiālistisko tēviju». Stāsta, ka šīs lozungu maiņas rezultāts bijis miljoni upuru no strādnieku vidus. Bet būtu maldīgi domāt, ka šeit būtu vainīgie, ka kāds būtu kļuvis neuzticīgs strādnieku šķirai vai to nodevis. Nekā tamlīdzīga! Viss notika tā, kā tam bija jānotiek. Pirmkārt, tāpēc, ka Internacionāle ir nevis kara, bet «miera instruments». Otrkārt, tāpēc, ka, ievērojot «ražošanas spēku līmeni», kāds bija tai laikā, neko citu nevarēja uzsākt. «Vainīgi» ir «ražošanas spēki». To «mums» noteikti izskaidro Kautska kunga «ražošanas spēku teorija». Bet kas šai «teorijai» netic, tas nav marksists. Partiju loma? To nozīme kustībā? Bet ko gan partija var iesākt ar tādu izšķirošu faktoru kā «ražošanas spēku līmenis»? . . .

Tādu marksisma falsifikācijas piemēru varētu uzrādīt veselu kaudzi.

Vai maz jāpierāda, ka šis falsificētais «marksisms», kas aicināts apsegt oportūnisma kailumu, ir tikai tās pašas «astē vilkšanās» teorijas, pret kuru Ļeņins karoja jau priekš Krievijas pirmās revolūcijas, pārveidojums pēc Eiropas parauga.

Vai maz jāpierāda, ka šīs teorētiskās falsifikācijas sagraušana ir priekšnoteikums īsteni revolucionāru partiju nodibināšanai Rietumos.

3) Proletāriskās revolūcijas teorija. Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorija izveidojas no trim pamattēzēm.

Pirmā teze.* Finanču kapitāla kundzība attīstītākajās kapitālisma zemēs; vērtspapīru emisija kā finanču kapitāla svarīgākā operācija; kapitāla izvešana uz izejvielu avotiem kā viens no imperiālisma pamatiem; finanču oligarchijas visspēcība kā finanču kapitāla kundzības rezultāts, — viss tas atsedz monopolistiskā kapitālisma rupji parazītisko raksturu, dara kapitālistisko trestu un sindikātu slogu simtreiz jūtamāku, stiprina strādnieku šķiras sašutuma pieaugumu pret kapitālisma pamatiem, pieved masas proletāriskai revolūcijai kā vienīgajam glābiņam (sk. Ļeņina «Imperiālisms»).

No tā pirmais secinājums: revolucionārās krizes saasināšanāskapitālistiskajās zemēs, eksplozijas elementu pieaugums iekšējā, proletāriskajā frontē «metropolēs»

Otra teze. Pastiprināta kapitāla izvešana uz koloniālajām un atkarīgajām zemēm; «iespaida sfēru» un koloniālo īpašumu paplašināšana, aptverot visu zemes lodi; kapitālisma pārvēršana vispasaules sistēmā, kur saujiņa «attīstītāko» zemju financiāli verdzina un koloniāli apspiež zemes iedzīvotāju milzīgo vairākumu — viss tas, no vienas puses, padarīja atsevišķas nacionālas saimniecības un nacionālas teritorijas par vienas ķēdes posmiem, ko sauc par pasaules saimniecību; no otras puses, sašķēla zemes lodes iedzīvotājus divās nometnēs: nelielā «attīstītāko» kapitālistisko valstu saujiņā, kuras ekspluatē un apspiež plašas koloniālās un atkarīgās zemes, un milzīgā koloniālo un atkarīgo zemju vairākumā, kuras spiestas cīnīties par atbrīvošanos no imperiālisma sloga (sk. «Imperiālisms»).

No šejienes otrs secinājums: revolucionārās krizes saasināšanās koloniālajās zemēs, sašutuma elementu pieaugums pret imperiālismu ārējā, koloniju frontē.

Trešā tēze. «Iespaida sfēru» un koloniju atrašanās monopolistiskā valdījumā; dažādo kapitālistisko valstu nevienmērīgā attīstība, kas rada ārprātīgu cīņu par pasaules pārdalīšanu starp valstīm, kas jau sagrābušas teritorijas, un starp valstīm, kas vēlas dabūt savu «tiesu»; imperiālistiskie kari kā vienīgais līdzeklis atjaunot izjaukto «līdzsvaru», — viss tas veicina trešās frontes, frontes starp kapitālistiem, pastiprināšanos, kas vājina imperiālismu un atvieglina divu pirmo frontu, revolucionāri proletāriskās un koloniju atbrīvošanas frontes, apvienošanos pret imperiālismu (sk. «Imperiālisms»).

No šejienes trešais secinājums: karu nenovēršamība, imperiālismam pastāvot, un neizbēgama koalicija starp proletārisko revolūciju Eiropā un koloniālo revolūciju Austrumos vienotā revolūcijas pasaules frontē pret imperiālisma pasaules fronti.

Visus šos secinājumus Ļeņins apvieno vienā vispārējā kopsecinājumā, ka «imperiālisms ir sociālistiskās revolūcijas priekšvakars»1 (sk. XIX sēj., 71. Ipp.).

Saskaņā ar to mainās arī pati pieeja jautājumam par proletārisko revolūciju, revolūcijas raksturu, tās apjomu, tās dziļumu, revolūcijas schēma vispār.

Agrāk proletāriskās revolūcijas priekšnoteikumu analīzi parasti izdarīja no vienas vai otras atsevišķas zemes ekonomiskā stāvokļa viedokļa. Tagad šī pieeja nav vairs pietiekama. Tagad jautājums jāapskata no visu vai vairākuma zemju ekonomiskā stāvokļa viedokļa, no pasaules saimniecības stāvokļa viedokļa, jo atsevišķas zemes un atsevišķas nacionālās saimniecības tagad vairs nav sevī noslēgtas vienības, tās kļuvušas par vienas ķēdes posmiem, kuru sauc par pasaules saimniecību, jo vecais «kulturālais» kapitālisms ir pāraudzis imperiālismā, bet imperiālisms ir vispasaules sistēma, kur saujiņa «attīstītāko» zemju financiāli verdzina un koloniāli apspiež zemes iedzīvotāju milzīgo vairākumu.

Agrāk bija parasts runāt par proletāriskās revolūcijas objektīvo noteikumu esamību vai neesamību atsevišķās zemēs vai, noteiktāk, — vienā vai otrā attīstītā zemē. Tagad šis viedoklis nav vairs pietiekams. Tagad jārunā par revolūcijas objektīvo noteikumu pastāvēšanu visā pasaules imperiālistiskās saimniecības sistēmā kā vienotā kopumā, pie kam dažu atsevišķu, rūpniecības ziņā nepietiekami attīstītu zemju ietilpšana šai sistēmā nevar būt nepārvarams šķērslis revolūcijai, ja sistēma kopumā vai, pareizāk, — tā kā sistēma kopumā jau nobriedusi revolūcijai.

Agrāk bija parasts runāt par proletārisko revolūciju vienā vai otrā attīstītā zemē kā par atsevišķu sevī noslēgtu lielumu, kas nostatīts pretim atsevišķai kapitāla nacionālai frontei kā savam antipodam. Tagad šis viedoklis nav vairs pietiekams. Tagad jārunā par pasaules proletārisko revolūciju, jo atsevišķās kapitāla nacionālās frontes kļuvušas par vienas ķēdes posmiem, ko sauc par imperiālisma pasaules fronti, kurai pretī jānostata visu zemju revolucionārās kustības kopējā fronte.

Agrāk proletārisko revolūciju uzskatīja vienīgi par zināmas zemes iekšējās attīstības rezultātu. Tagad šis viedoklis jau nepietiekams. Tagad proletāriskā revolūcija jāuzskata vispirms par pretišķību attīstības rezultātu imperiālisma pasaules sistēmā, par pasaules imperiālistiskās frontes ķēdes pārraušanas rezultātu vienā vai otrā zemē.

Kur sāksies revolūcija, kur vispirms var tikt parrauta kapitāla fronte, kādā zemē?

Tur, kur vairāk attīstīta rūpniecība, kur proletariāts ir vairākumā, kur vairāk attīstīta kultūra, kur vairāk demokrātijas, — parasti atbildēja agrāk.

Nē, — iebilst Ļeņina revolūcijas teorija, — ne obligāti tur, kur rūpniecība vairāk attīstīta u. c. Kapitāla fronte pārtrūks tur, kur imperiālisma ķēde vājāka, jo proletāriskā revolūcija ir pasaules imperiālistiskās frontes ķēdes pārrāvuma rezultāts tās visvājākajā vietā, pie kam var izrādīties, ka zeme, kas sākusi revolūciju, zeme, kas pārrāvusi kapitāla fronti, kapitālistiski mazāk attīstīta nekā citas attīstītākās zemes, kas tomēr palikušas kapitālisma ietvaros.

1917. gadā pasaules imperiālistiskās frontes ķēde Krievijā izrādījās vājāka nekā citās zemēs. Tur tā arī pārtrūka, dodama izeju proletāriskajai revolūcijai. Kāpēc? Tāpēc, ka Krievijā vērtās plašumā vislielākā tautas revolūcija, kuras priekšgalā gāja revolucionārais proletariāts, kam bija tāds nopietns sabiedrotais kā miljoniem lielā zemniecība, kuru apspieda un ekspluatēja muižnieks. Tāpēc, ka tur revolūcijai pretī stāvēja tāds riebīgs imperiālisma pārstāvis kā carisms, kam nebija ne mazākā morāliskā svara un kas bija izpelnījies vispārēju iedzīvotāju naidu. Krievijā ķēde izrādījās vājāka, lai gan kapitālisma ziņā Krievija bija mazāk attīstīta nekā, teiksim, Francija vai Vācija, Anglija vai Amerika.

Kur pārtrūks ķēde tuvākajā nākotnē? Taču atkal tur, kur tā vājāka. Ir iespējams, ka ķēde var pārtrūkt, teiksim, Indijā. Kāpēc? Tāpēc, ka tur ir jauns kaujiniecisks revolucionārs proletariāts, kam tāds sabiedrotais kā nacionālā atbrīvošanās kustība, — neapšaubāmi liels un neapšaubāmi nopietns sabiedrotais. Tāpēc, ka pretī revolūcijai tur stāv tāds visiem zināms pretinieks kā svešzemju imperiālisms, kam nav morāliska kredita un kas izpelnījies Indijas apspiesto un ekspluatēto masu vispārēju naidu.

Pilnīgi iespējams, ka ķēde var pārtrūkt arī Vācijā. Kāpēc? Tāpēc, ka faktori, kas darbojas, teiksim, Indijā, sāk darboties arī Vācijā, turklāt saprotams, ka milzīgā attīstības līmeņa starpība, kāda pastāv starp Indiju un Vāciju, nevar neatstāt savas iezīmes Vācijas revolūcijas gaitā un iznākumā.

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka:

«Rietumeiropas kapitālistiskās valstis pabeigs savu attīstību uz sociālismu.. . nevis sociālismam vienmērīgi tais «nobriestot», bet gan, dažām valstīm ekspluatējot citas valstis, ekspluatējot pirmo imperiālistiskajā karā uzvarēto valsti reizē ar visu Austrumu ekspluatēšanu. Bet, no otras puses, Austrumi galīgi nonākuši pie revolucionārās kustības tieši šī pirmā imperiālistiskā kara dēļ un galīgi ierauti kopējā vispasaules revolucionārās kustības virpulī» (sk. XXVII sēj., 415. un 416. lpp.).

īsāk: imperiālistiskās frontes ķēdei noteikti jāpārtrūkst tur, kur ķēdes posmi vājāki, un ne jau katrā gadījumā tur, kur kapitālisms attīstītāks, kur proletāriešu ir tik un tik procentu, bet zemnieku tik un tik, un tā tālāk.

Lūk, tāpēc" statistiskie aprēķini par proletārisko iedzīvotāju procentu atsevišķā zemē zaudē to ārkārtējo nozīmi proletāriskās revolūcijas jautājuma izšķiršanā, kādu tiem labprāt piešķīra burta kalpi no II Internacionāles, kas nebija sapratuši imperiālismu un baidījās no proletāriskās revolūcijas kā no mēra.

Tālāk. II Internacionāles varoņi apgalvoja (un turpina apgalvot), ka starp buržuāziski demokrātisko revolūciju, no vienas puses, un proletārisko, no otras, atrodas bezdibenis vai, vismaz, Ķīnas mūris, kas atdala vienu no otras ar ilgāku vai īsāku intervālu, kad pie varas nākušā buržuāzija attīsta kapitālismu, bet proletariāts uzkrāj spēkus un gatavojas «izšķirīgai cīņai» pret kapitālismu. Šo intervālu parasti aprēķina daudzu gadu desmitu ilgu, ja ne vairāk. Vai maz jāpierāda, ka imperiālisma apstākļos šai Ķīnas mūra «teorijai» nav nekādas zinātniskas jēgas, ka tā ir un nevar būt nekas cits kā tikai buržuāzijas kontrrevolūcionārās iekāres aizsegs un izpušķojums. Vai maz jāpierāda, ka imperiālisma apstākļos, kas sevi satur sadursmes un karus, «sociālistiskās revolūcijas priekšvakara» apstākļos, kad «ziedošais» kapitālisms pārvēršas par «mirstošu» kapitālismu (Ļeņins), bet revolucionārā kustība aug visās pasaules zemēs, kad imperiālisms savienojas ar visiem, bez izņēmuma, reakcionārajiem spēkiem, pat ar carismu un dzimtbūšanu, ar to padarīdams nepieciešamu koaliciju starp visiem revolucionārajiem spēkiem, sākot ar proletārisko kustību Rietumos līdz nacionālās atbrīvošanās kustībai Austrumos, kad feodālās dzimtbūšanas kārtības atlieku gāšana kļūst neiespējama bez revolucionāras cīņas pret imperiālismu, • — vai maz būtu jāpierāda, ka buržuāziski demokrātiskajai revolūcijai daudzmaz attīstītākā zemē šādos apstākļos jātuvinās proletāriskajai revolūcijai, ka pirmajai jāpāraug otrā. Krievijas revolūcijas vēsture skaidri un gaiši pierādīja, ka šī teze ir pareiza un neapstrīdama. Ne velti Ļeņins jau 1905. gadā, Krievijas pirmās revolūcijas priekšvakarā, savā brošūrā «Divas taktikas» tēloja buržuāziski demokrātisko revolūciju un sociālistisko apvērsumu kā divus vienas ķēdes posmus, kā Krievijas revolūcijas vēriena vienotu un veselu ainu:

«Proletariātam jāizdara līdz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar varu satriektu patvaldības pretošanos un paralizētu buržuāzijas svārstīšanos. Proletariātam jāveic sociālistiskais apvērsums, pievienojot sev iedzīvotāju pusproletārisko elementu masu, lai ar varu salauztu buržuāzijas pretošanos un paralizētu zemniecības un sīkburžuazijas svārstīšanos. Tādi ir proletariāta uzdevumi, kurus tik šauri iedomājas jauniskrieši visos savos prātojumos un rezolūcijās par revolūcijas vērienu» (sk. VIII sēj., 96. lpp.).

Es pat nerunāju par citiem, vēlākiem Ļeņina darbiem, kur ideja par buržuāziskās revolūcijas pāraugšanu proletāriskajā izpaužas vēl reļjefāk nekā «Divās taktikās», kā viens no Ļeņina revolūcijas teorijas stūrakmeņiem.

Daži biedri, kā izrādās, domā, ka Ļeņins pie šīs idejas nonācis tikai 1916. gadā, ka līdz tam laikam viņš it kā uzskatījis, ka revolūcija Krievijā aizturēšoties buržuāziskos ietvaros, ka vara tātad no proletariāta un zemniecības diktatūras orgāna rokām pāriešot buržuāzijas, bet nevis proletariāta rokās. Stāsta, ka šis apgalvojums esot ieviesies pat mūsu komunistiskajā presē. Man jāsaka, ka šis apgalvojums gluži nepareizs, ka tas nepavisam neatbilst īstenībai.

Es varētu atsaukties uz pazīstamo Ļeņina runu partijas III kongresā (1905. g.), kur viņš proletariāta un zemniecības diktatūru, t. i., demokrātiskās revolūcijas uzvaru, kvalificēja ne par ««kārtības» organizāciju», bet gan par «kara organizāciju» (sk. VII sēj., 264. lpp.).

Es tālāk varētu atsaukties uz pazīstamajiem Ļeņina rakstiem «Par pagaidu valdību» (1905. g.), kur viņš, tēlodams Krievijas revolūcijas izvēršanās perspektīvu, izvirza partijai uzdevumu «panākt to, lai Krievijas revolūcija būtu nevis dažu mēnešu, bet daudzu gadu kustība, lai tā panāktu ne vien augstāko varas orgānu sīku piekāpšanos, bet pilnīgu šo varas orgānu gāšanu»,A kur viņš, attīstīdams šo perspektīvu tālāk un saistīdams to ar revolūciju Eiropā, turpina:

«Bet ja tas izdosies, — tad… tad revolūcijas ugunsgrēks aizdedzinās Eiropu; buržuāziskajā reakcijā izmocījies Eiropas strādnieks savukārt sacelsies un parādīs mums «kā to dara»; tad Eiropas revolucionārais kāpinājums pretēji ietekmēs Krieviju un pārvērtīs dažu gadu revolūcijas laikmetu par vairāku gadu desmitu revolūcijas laikmetu»… (sk. turpat, 191. lpp.).

Es varētu tālāk atsaukties uz zināmo, 1915. gada novembrī publicēto Ļeņina apcerējumu, kur viņš raksta:

«Proletariāts cīnās un pašaizliedzīgi cīnīsies par varas iekarošanu, par republiku, par zemes konfiskāciju… par «neproletārisko tautas masu» piedalīšanos buržuāziskās Krievijas atbrīvošanā no militāri feodālā «imperiālisma» (= carisma). Un šo buržuāziskās Krievijas atbrīvošanu no carisma, no muižnieku varas pār zemi proletariāts izlietos nekavējoties1 , ne lai palīdzētu pārtikušajiem zemniekiem viņu cīņā pret laukstrādniekiem, bet lai savienībā ar Eiropas proletāriešiem izdarītu sociālistisku revolūciju» (sk. XVIII sēj., 318. lpp.).

Es varētu beidzot atsaukties uz zināmo vietu Ļeņina brošūrā «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», kur viņš, atsaukdamies uz iepriekšējo citātu no «Divām taktikām» par Krievijas revolūcijas vērienu, nonāk pie šāda secinājuma:

«Notika taisni tā, kā mēs teicām. Revolūcijas gaita apstiprinājusi mūsu sprieduma pareizumu. Sākumā kopā ar «visu» zemniecību pret monarchiju, pret muižniekiem, pret viduslaiku iekārtu (un par tik revolūcija paliek buržuāziska, buržuāziski demokrātiska). Pēc tam kopā ar nabadzīgo zemniecību, kopā ar pusproletāriātu, kopā ar visiem ekspluatētiem pret kapitālismu, tai skaitā pret lauku bagātniekiem, kulakiem, spekulantiem, un par tik revolūcija kļūst sociālistiska. Mēģināt uzcelt mākslīgu Ķīnas mūri starp vienu un otru, atdalīt tās vienu no otras ar kaut ko citu, izņemot proletariāta sagatavošanas pakāpi un tā apvienošanas pakāpi ar nabadzīgo zemniecību, ir vislielākā marksisma sakropļošana, tā vulgārizēšana, atvietošana ar liberālismu» (sk. XXIII sēj.? 391. Ipp.).

Liekas, diezgan.

Labi, mums teiks, bet kāpēc tad Ļeņins tādā gadījumā apkaroja «permanentās (nepārtrauktās) revolūcijas» ideju?

Tāpēc, ka Ļeņins ieteica «izsmelt» zemniecības revolucionārās spējas un līdz pēdējam izlietot tās revolucionāro enerģiju, lai pilnīgi likvidētu carismu, lai pārietu uz proletārisko revolūciju, kamēr «permanentās revolūcijas» piekritēji nesaprata zemniecības nopietno lomu Krievijas revolūcijā, nepietiekami novērtēja zemniecības revolucionārās enerģijas spēku, nepietiekami novērtēja Krievijas proletariāta spēku un spējas vest sev līdzi zemniecību un tādējādi apgrūtināja zemniecības atbrīvošanu no buržuāzijas ietekmes, zemniecības sakļaušanu ap proletariātu.

Tāpēc, ka Ļeņins ieteica vainagot revolūciju ar varas pāreju proletariāta rokās, kamēr «permanentās» revolūcijas piekritēji domāja sākt tieši ar proletariāta varu, nesaprazdami, ka ar to viņi aizver acis pret tādu «sīkumu» kā dzimtbūšanas paliekas un neņem vērā tādu nopietnu spēku kā Krievijas zemniecība, nesaprazdami, ka šāda politika var tikai aizkavēt zemniecības iekarošanu proletariāta pusē.

Ļeņins tātad karoja ar «permanentās» revolūcijas piekritējiem nevis nepārtrauktības jautājuma dēļ, jo Ļeņins pats pieturējās pie nepārtrauktās revolūcijas viedokļa, bet gan tāpēc, ka viņi nepietiekami novērtēja zemniecības lomu, kas ir proletariāta vislielākā rezerve, un nesaprata proletariāta hegemonijas ideju.

«Permanentās» revolūcijas ideja nav jauna ideja. Pirmoreiz to izvirzīja Markss 40-to gadu beigās savā pazīstamajā «Uzrunā» «Komunistu savienībai» (1850. g.). No šā dokumenta mūsu «permanentieši» arī ņēmuši ideju par nepārtraukto revolūciju. Jāpiezīmē, ka, paņēmuši šo ideju no Marksa, mūsu «permanentieši» to mazliet pārgrozīja un pārgrozīdami to «samaitāja», padarīdami praktiskai lietošanai nederīgu. Bija vajadzīga Ļeņina prasmīgā roka, lai izlabotu šo kļūdu, lai Marksa ideju par nepārtraukto revolūciju ņemtu tās tīrā veidā un padarītu to par vienu no savas revolūcijas teorijas stūrakmeņiem.

Lūk, ko savā «Uzrunā» saka Markss par nepārtraukto revolūciju pēc tam, kad viņš uzskaitījis vairākas revolucionāri demokrātiskas prasības, kuru izkarošanai viņš aicina komunistus:

«Tai laikā, kad demokrātiskie sīkburžuji, realizēdami iespējami lielāku iepriekš pieminēto prasību skaitu, grib iespējami ātrāk pabeigt revolūciju, mūsu intereses un mūsu uzdevumi prasa padarīt revolūciju nepārtrauktu līdz tam laikam, iekām visām kaut cik mantīgām šķirām nebūs atņemta kundzība, iekām proletariāts nebūs iekarojis valsts varu, iekām proletāriešu asociācijas ne tikai vienā zemē, bet visās valdošās pasaules zemēs nebūs attīstījušās tiktāl, ka konkurence starp šo zemju proletāriešiem izbeigsies, un iekām proletāriešu rokās nebūs koncentrēti vismaz izšķirīgie ražošanas spēki».

Citiem vārdiem sakot:

a)   Markss nebūt neieteica sākt revolūciju 50-to gadu Vācijā tieši ar proletārisko varu, pretēji mūsu krievu «permanentiešu» plāniem;

b)   Markss ieteica tikai vainagot revolūciju ar proletārisko valsts varu, soli pa solim nogrūžot no varas augstumiem vienu buržuāzijas frakciju pēc otras, lai, sasniedzot proletariāta varu, pēc tam iedegtu revolūciju visās zemēs — pilnīgā saskaņā ar visu to, ko mācīja Ļeņins un ko viņš realizēja mūsu revolūcijas gaitā, sekodams savai teorijai par proletārisko revolūciju imperiālisma apstākļos.

Iznāk, ka mūsu krievu «permanentieši» ne vien nav pietiekami novērtējuši zemniecības lomu Krievijas revolūcijā un proletariāta hegemonijas idejas nozīmi, bet arī vēl pārgrozījuši (pasliktinādami) Marksa «permanentās» revolūcijas ideju, padarīdami to praksei nederīgu.

Lūk, tāpēc Ļeņins izsmēja mūsējo «permanentiešu» teoriju, dēvēdams to par «oriģinālu» un «lielisku» un apvainodams viņus negribēšanā «padomāt par to, kādu iemeslu dēļ dzīve veselus desmit gadus gājusi šai lieliskai teorijai garām» (Ļeņina apcerējums uzrakstīts 1915. gadā, 10 gadus pēc «permanentiešu» teorijas parādīšanās Krievijā, — sk. XVIII sēj., 317. Ipp.).

Lūk, tāpēc Ļeņins uzskatīja šo teoriju par pusmeņševistisku, sacīdams, ka tā «ņem no boļševikiem aicinājumu uz izšķīrēju revolucionāru proletariāta cīņu un uz tā politiskās varas iekarošanu, bet no meņševikiem — zemniecības lomas «noliegšanu» (sk. Ļeņina rakstu «Par divām revolūcijas līnijām», turpat).

Tā tas ir ar Ļeņina ideju par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu proletāriskajā, par buržuāziskās revolūcijas izmantošanu «tūlītējai» pārejai uz proletārisko revolūciju.

Tālāk. Agrāk revolūcijas uzvaru vienā zemē uzskatīja par neiespējamu, domājot, ka buržuāzijas uzvarēšanai nepieciešama visu attīstītāko zemju vai, katrā ziņā, lielākās daļas tādu zemju proletāriešu kopīga akcija. Tagad šis viedoklis vairs neatbilst īstenībai. Tagad jāpamatojas uz šādas uzvaras iespējamību, jo dažādo kapitālistisko zemju nevienmērīgais un lēcienveidīgais attīstības raksturs imperiālisma apstākļos, katastrofisko pretišķību attīstīšanās pašā imperiālismā, kuras rada nenovēršamus karus, revolucionārās kustības pieaugums visās pasaules zemēs, — viss tas dara proletariāta uzvaru atsevišķās zemēs ne vien iespējamu, bet arī nepieciešamu. Krievijas revolūcijas vēsture tam ir tiešs pierādījums. Turklāt tikai nepieciešami atcerēties, ka buržuāziju var sekmīgi gāzt vienīgi tai gadījumā, ja pastāv daži gluži nepieciešami nosacījumi, bez kuriem proletariātam nav ko domāt par varas ņemšanu.

Lūk, ko saka Ļeņins par šiem nosacījumiem savā brošūrā «Bērnišķīgā slimība»:

«Revolūcijas pamatlikums, kuru apstiprinājušas visas revolūcijas un, sevišķi, visas trīs Krievijas revolūcijas XX gadsimtā, lūk, ir šāds: revolūcijai nepietiek, lai ekspluatētās un apspiestās masas apzinātos neiespējamību dzīvot pa vecam un prasītu pārgrozības; revolūcijai nepieciešams, lai ekspluatātori nevarētu dzīvot un valdīt pa vecam. Tikai tad, kad «apakšas» negrib veco un kad «augšas» nevar pa vecam, tikai tad revolūcija var uzvarēt. Citādi šī patiesība izsakāma vārdiem: revolūcija nav iespējama bez vispārnacionālas krizes (kas skar kā ekspluatētos, tā ekspluatātorus)1 . Tātad, lai revolūcija notiktu — pirmkārt, jāpanāk, lai strādnieku vairākujns (vai vismaz apzinīgo, domājošo, politiski aktīvo strādnieku vairākums) pilnīgi saprastu apvērsuma nepieciešamību un būtu gatavs tā labā doties nāvē; otrkārt, lai valdošās šķiras pārdzīvotu valdības krizi, kas ierauj politikā pat visatpalikušākās masas…, novājina valdību un dod revolucionāriem iespēju to ātri gāzt» (sk. XXV sēj., 222. Ipp.).

Bet gāzt buržuāzijas varu un nodibināt proletariāta varu vienā zemē — vēl nenozīmē nodrošināt pilnīgu sociālisma uzvaru. Nostiprinājis savu varu un vezdams sev līdzi zemniecību, uzvarējušās zemes proletariāts var uzcelt un tam jāuzceļ sociālistiskā sabiedrība. Bet vai tas nozīmē, ka ar to pašu viņš sasniegs pilnīgu, galīgu sociālisma uzvaru, t. i., vai tas nozīmē, ka tikai ar vienas zemes spēkiem tas var galīgi nostiprināt sociālismu un pilnīgi garantēt zemi no intervencijas un tātad arī no restaurācijas? Nē, nenozīmē. Tam nepieciešama revolūcijas uzvara vismaz dažās zemēs. Tāpēc revolūcijas attīstīšana un atbalstīšana citās zemēs ir svarīgs uzvarējušās revolūcijas uzdevums. Tāpēc uzvarējušās zemes revolūcijai nav jāuzskata sevi par sevī noslēgtu lielumu, bet par atbalstu, par līdzekli proletariāta uzvaras paātrināšanai citās zemēs.

Ļeņins šo domu izteicis divos vārdos, sacīdams, ka uzvarējušās revolūcijas uzdevums ir realizēt «maksimu no tā, kas iespējams vienā zemē, lai attīstītu, pabalstītu, modinātu revolūciju visās zemēs» (sk. XXIII sēj., 385. Ipp.).

Tādas vispārējos vilcienos ir Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorijas raksturīgās pazīmes.

IV PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

No šī temata es ņemu trīs pamatjautājumus: a) proletariāta diktatūra kā proletāriskās revolūcijas ierocis; b) proletariāta diktatūra kā proletariāta kundzība pār buržuāziju; c) Padomju vara kā proletariāta diktatūras valsts forma.

1) Proletariāta diktatūra kā proletāriskās revolūcijas ierocis. Jautājums par proletariāta diktatūru vispirms ir jautājums par proletāriskās revolūcijas galveno saturu. Proletāriskā revolūcija, tās kustība, tās vēriens, tās sasniegumi kļūst miesa un asinis tikai ar proletariāta diktatūru. Proletariāta diktatūra ir proletāriskās revolūcijas ierocis, tās orgāns, tās svarīgākais atbalsta punkts, kas radīts tādēļ, lai, pirmkārt, apspiestu gāzto ekspluatātoru pretošanos un nostiprinātu savus sasniegumus, otrkārt, lai novestu proletārisko revolūciju līdz galam, novestu revolūciju līdz pilnīgai sociālisma uzvarai. Uzvarēt buržuāziju, gāzt tās varu revolūcija spēs arī bez proletariāta diktatūras. Bet apspiest buržuāzijas pretošanos, saglabāt uzvaru un virzīties tālāk uz sociālisma galīgo uzvaru revolūcija vairs nespēj, ja tā zināmā savas attīstības pakāpē nenodibinās proletariāta diktatūras veidā speciālu orgānu kā savu galveno balstu.

«Revolūcijas pamatjautājums ir jautājums par varu» (Ļeņins). Vai tas nozīmē, ka šeit jāaprobežojas ar varas ņemšanu, ar tās sagrābšanu? Nē, nenozīmē. Varas ņemšana ir tikai sākums. Buržuāzija, kas nogāzta vienā zemē, daudzu iemeslu dēļ vēl ilgi ir stiprāka nekā proletariāts, kas to nogāzis. Tāpēc viss jautājums ir, lai noturētu varu, lai to nostiprinātu, lai to padarītu neuzvaramu. Kas vajadzīgs šā mērķa sasniegšanai? Tam nepieciešami veikt vismaz trīs galvenos uzdevumus, kas stājas proletariāta diktatūras priekšā «otrā dienā» pēc uzvaras:

a)   salauzt revolūcijas nogāzto un ekspropriēto muižnieku un kapitālistu pretošanos, likvidēt viņu visus un visādus mēģinājumus atjaunot kapitāla varu;

b)    organizēt celtniecību tādā garā, lai vienotu ap proletariātu visus darba ļaudis, un veikt šo darbu tādā virzienā, kas sagatavotu šķiru likvidāciju, iznīcināšanu;

c)    apbruņot revolūciju, organizēt revolūcijas armiju cīņai pret ārējiem ienaidniekiem, cīņai pret imperiālismu.

Proletariāta diktatūra ir vajadzīga tādēļ, lai realizētu, veiktu šos uzdevumus.

«Pāreja no kapitālisma uz komunismu», saka Ļeņins, «ir vesels vēsturisks laikmets. Kamēr tas nav nobeigts, ekspluatātoriem nenovēršami paliek cerība uz restaurāciju, un šī cerība pārvēršas par restaurācijas mēģinājumiem. Un pēc pirmās nopietnās sakāves gāztie ekspluatātori, kas savu gāšanu negaidīja, tai neticēja, nepieļāva pat domas par to, ar desmitkārtīgu enerģiju, ar ārprātīgu kaislību, simtkārt pieaugušu naidu metas kaujā par zaudētās «paradīzes» atgūšanu, par savām ģimenēm, kas dzīvoja tik bezrūpīgi un ko tagad «vienkāršu ļaužu vazaņķi» nolemj izputināšanai un nabadzībai (vai «vienkāršam» darbam.. .) • Bet aiz ekspluatātoriem kapitālistiem velkas plaša sīkburžuazijas masa, par kuru visu zemju gadu desmitu vēstures pieredze liecina, ka tā ļogās un svārstās, Šodien seko proletariātam, rītu baidās no apvērsuma grūtībām, krīt panikā jau pie pirmās strādnieku sakāves vai pussakāves, nervozē, svaidās, činkst, bēguļo no vienas nometnes otrā» (sk. XXIII sēj., 355. lpp.).

Bet buržuāzijai ir savs pamats darīt restaurācijas mēģinājumus, jo vēl ilgu laiku pēc savas gāšanas tā ir stiprāka nekā proletariāts, kas to gāzis.

«Ja ekspluatātori sakauti tikai vienā valsti», saka Ļeņins, «un tas, protams, tipisks gadījums, jo vienlaicīga revolūcija vairākās valstīs ir rets izņēmums, — tad viņi ir tomēr stiprāki nekā ekspluatētie» (sk. turpat, 354. lpp.).

Kur slēpjas gāztās buržuāzijas spēks?

Pirmkārt, «starptautiskā kapitāla spēkā, buržuāzijas starptautisko sakaru spēkā un izturībā» (sk. XXV sēj., 173. lpp.).

Otrkārt, tai apstāklī, ka «ilgu laiku pēc apvērsuma ekspluatātori nenovēršami saglabā daudz milzīgu faktisku priekšrocību: viņiem paliek nauda (naudu uzreiz nevar iznīcināt), kaut kāds kustams īpašums, bieži vien prāvs, paliek sakari, organizācijas un pārvaldīšanas prasme, visu pārvaldīšanas «noslēpumu» (ieražu, paņēmienu, līdzekļu, iespējamību) zināšana, paliek daudz augstāka izglītība, tuvums augstākam techniskam personālam (kas dzīvo un domā buržuāziski), paliek nesalīdzināmi lielāka prasme kara lietās (tas ļoti svarīgi) un tā tālāk, un tā tālāk» (sk. XXIII sēj., 354. lpp.).

Treškārt, «ieraduma spēkā, sīkražošanas spēkā. Jo pasaulē diemžēl vēl palicis ļoti un ļoti daudz sīkražošanas, bet sīkražošana rada kapitālismu un buržuāziju pastāvīgi, ik dienas, ik stundas, stichiski un masu apjomā» … jo «iznīcināt šķiras — nozīmē ne vien padzīt muižniekus un kapitālistus, — to mēs paveicām samērā viegli, — tas nozīmē arī iznīcināt sīkos precu ražotājus, bet tos nevar padzīt, tos nevar apspiest, ar viņiem jāsadzīvo, tos var (un vajag) pārveidot, pāraudzināt tikai ar ļoti ilgu, lēnu, uzmanīgu organizatorisku darbu» (sk. XXV sēj., 173. un 189. lpp.).

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka:

«Proletariāta diktatūra ir vispašaizliedzīgākais un visnesaudzīgākais jaunās šķiras karš pret varenāku ienaidnieku, pret buržuāziju, kuras pretošanās desmitkāršota ar tās gāšanu», ka «proletariāta diktatūra ir neatlaidīga, asiņaina un bezasiņaina, vardarbīga un mierīga, militāra un saimnieciska, pedagoģiska un administratīva cīņa pret vecās sabiedrības spēkiem un tradicijām» (sk. turpat, 173. un 190. lpp.).

Vai maz jāpierāda, ka veikt šos uzdevumus īsā laikā, paveikt visu to dažos gados — nekādi nav iespējams. Tāpēc proletariāta diktatūra, pāreja no kapitālisma uz komunismu nav jāuzskata par ātri pārejošu periodu vairāku «visrevolucionārāko» aktu un dekrētu veidā, bet par veselu vēsturisku laikmetu, pilnu ar pilsoņu kariem un ārējām sadursmēm, neatlaidīgu organizatorisku darbu un saimniecisku celtniecību, uzbrukumiem un atkāpšanos, uzvarām un sakāvēm. Šis vēsturiskais laikmets nepieciešams ne tikai tādēļ, lai radītu saimnieciskus un kulturālus priekšnoteikumus pilnīgai sociālisma uzvarai, bet arī tādēļ, lai dotu proletariātam iespēju, pirmkārt — audzināt un norūdīt sevi kā spēku, kas spējīgs pārvaldīt valsti, otrkārt — pāraudzināt un pārveidot sīkburžuaziskos slāņus tādā virzienā, kas nodrošina sociālistiskās ražošanas organizēšanu.

«Jums jāpārdzīvo», sacīja Markss strādniekiem, — «15, 20, 50 gadu ilgi pilsoņu kari un starptautiskas kaujas ne tikai tādēļ, lai pārgrozītu pastāvošās attieksmes, bet arī lai paši pārveidotos un kļūtu spējīgi politiskai kundzībai» (sk. K. Marksa un F. Engelsa rakstu VIII sēj., 506. lpp.).

Turpinādams un attīstīdams tālāk Marksa domu, Ļeņins raksta:

«Proletariāta diktatūras laikā būs jāpāraudzina miljoni zemnieku un sīko saimnieķeļu, simti tūkstoši kalpotāju, ierēdņu, buržuāzisko inteliģentu, jāpakļauj tie visi proletāriskai valstij un proletāriskai vadībai, jāpārvar viņos buržuāziskās ieražas un tradicijas», tāpat kā nepieciešami būs « . . . jāpāraudzina … ilgstošā cīņā uz proletariāta diktatūras pamatiem arī paši proletārieši, kas paši no saviem sīkburžuaziskiem aizspriedumiem neatbrīvojas uz reizi, ar brīnumu, ar dievmātes pavēli, ar lozunga, rezolūcijas, dekrēta pavēli, bet tikai ilgā un grūtā masu cīņā ar sīkburžuaziskiem masu ietekmējumiem» (sk. XXV sēj., 248. un 247. lpp.).

2) Proletariāta diktatūra kā proletariāta kundzība pār buržuāziju. Jau no sacītā redzams, ka proletariāta diktatūra nav vienkārša personu maiņa valdībā, «kabineta» maiņa u. tml., atstājot neaizskartu veco ekonomisko un politisko kārtību. Visu zemju meņševiki un oportūnisti, kas baidās no diktatūras kā no uguns un izbailēs samaina diktatūras jēdzienu ar «varas iekarošanas» jēdzienu, parasti «varas iekarošanu» pārvērš «kabineta» maiņā, jaunas valdības nākšanā pie varas ar tādiem

ļaudīm kā Seidemanis un Noske, Makdonalds un Hendersohs. Vai maz jāpaskaidro, ka šīm un līdzīgām kabinetu maiņām nav nekā kopīga ar proletariāta diktatūru, ar īsta proletariāta īstas varas iekarošanu. Makdonaldu un Seidemaņu atrašanās pie varas, atstājot veco buržuāzisko kārtību, viņu, tā sakot, valdības nevar būt nekas cits kā kalpotājs aparāts buržuāzijas rokās, kā imperiālisma vašu sega, kā ierocis buržuāzijas rokās pret apspiesto un ekspluatēto masu revolucionāro kustību. Viņas, šīs valdības, vajadzīgas kapitālam kā aizklājs, kad bez aizklāja tam neērti, neizdevīgi un grūti apspiest un ekspluatēt masas. Protams, šādu valdību rašanās ir pazīme tam, ka «pie viņiem tur» (t. i., pie kapitālistiem), «uz Sipkas» nav mierīgi, bet šāda veida valdības ar visu to tomēr nenovēršami paliek izpušķotas kapitāla valdības. No Makdonalda vai Seidemaņa valdības līdz proletariāta varas iekarošanai tikpat tālu kā no zemes līdz debesīm. Proletariāta diktatūra nav vis valdības maiņa, bet jauna valsts, ar jauniem varas orgāniem centrā un uz vietām, proletariāta valsts, kas radusies uz vecās valsts, buržuāzijas valsts, drupām.

Proletariāta diktatūra rodas nevis uz buržuāziskās kārtības pamata, bet tās laušanas gaitā, pēc buržuāzijas gāšanas, muižnieku un kapitālistu ekspropriācijas gaitā, galveno ražošanas rīku un līdzekļu sociālizācijas gaitā, proletariāta vardarbīgas revolūcijas gaitā. Proletariāta diktatūra ir revolucionāra vara, kas balstās uz vardarbību pret buržuāziju.

Valsts ir mašīna valdošās šķiras rokās savas šķiras ienaidnieku pretestības apspiešanai. Šai ziņā proletariāta diktatūra būtībā ne ar ko neatšķiras no kuras katras citas šķiras diktatūras, jo proletariāta valsts ir mašīna buržuāzijas apspiešanai. Bet te ir viena būtiska atšķirība. Tā ir tāda, ka visas līdz šim pastāvējušās šķiru valstis ir bijušas ekspluatātoriskā mazākuma diktatūra pār ekspluatējamo vairākumu, kamēr proletariāta diktatūra ir ekspluatējamā vairākuma diktatūra pār ekspluatātorisko mazākumu.

īsāk: proletariāta diktatūra ir likuma neaprobežota un uz vardarbību balstīta proletariāta kundzība pār buržuāziju, kundzība, kurai ir darba ļaužu un ekspluatēto masu simpātijas un atbalsts («Valsts un revolūcija»).

No tā izriet divi pamatsecinājumi:

Pirmais secinājums. Proletariāta diktatūra nevar būt «pilnīga» demokrātija, demokrātija visiem, ir bagātiem, ir nabagiem, proletariāta diktatūrai «jābūt jaunā veidā demokrātiskai — priekš1 proletāriešiem un nemantīgiem vispār, un jaunā veidā diktatoriskai, — pret1 buržuāziju…» (sk. XXI sēj., 393. lpp.). Kautska un Ko. spriedelējumi par vispārīgu vienlīdzību, par «tīru» demokrātiju, par «pilnīgu» demokrātiju utt. ir buržuāzisks aizsegs tam neapšaubāmajam faktam, ka ekspluatēto un ekspluatātoru vienlīdzība neiespējama. «Tīrās» demokrātijas teorija ir imperiālistisko laupītāju pieradinātās un uzturētās strādnieku šķiras virsotnes teorija. Tā radīta tādēļ, lai nosegtu kapitālisma vātis, izpušķotu imperiālismu un dotu tam morālisku spēku cīņā pret ekspluatēto masām. Nav un nevar būt, kapitālismam pastāvot, īstas «brīvības» ekspluatētiem, kaut vai tāpēc, ka telpas, tipogrāfijas, papīra noliktavas utt., kas nepieciešamas «brīvību» izlietošanai, ir ekspluatātoru privilēģija. Nav un nevar būt, kapitālismam pastāvot, īstas ekspluatēto masu piedalīšanās valsts pārvaldīšanā, kaut vai tāpēc, ka kapitālisma apstākļos pat ar visdemokrātiskāko kārtību valdības neieceļ vis tauta, bet Rotšildi un Stinnesi, Rokfelleri un Morgani. Demokrātija, kapitālismam pastāvot, ir kapitālistiska demokrātija, ekspluatātoriskā mazākuma demokrātija, kas balstās uz ekspluatētā vairākuma tiesību ierobežošanu un vērsta pret šo vairākumu. Tikai proletariāta diktatūrai pastāvot, iespējamas īstas «brīvības» ekspluatētiem un patiesa proletāriešu un zemnieku līdzdalība zemes pārvaldīšanā. Demokrātija, proletariāta diktatūrai pastāvot, ir proletāriska demokrātija, ekspluatētā vairākuma demokrātija, kas balstās uz ekspluatātoriskā mazākuma tiesību ierobežošanu un vērsta pret šo mazākumu.

Otrs secinājums. Proletariāta diktatūra nevar rasties buržuāziskās sabiedrības un buržuāziskās demokrātijas mierīgas attīstības rezultātā, — tā var rasties tikai buržuāziskās valsts mašīnas, buržuāziskās armijas, buržuāziskā ierēdņu aparāta, buržuāziskās policijas salaušanas rezultātā.

«Strādnieku šķira nevar vienkārši ņemt gatavu valsts mašīnu un laist to darbā pati savos nolūkos», saka Markss un Engelss «Komunistiskās partijas manifesta» priekšvārdā. — Proletāriskajai revolūcijai ir «…nevis jānodod birokrātiski militārā mašīna no vienām rokām otrās, kā tas bija līdz šim, bet tā jāsalauž… tāds ir priekšnoteikums katrai īstai tautas revolūcijai kontinentā», — saka Markss savā vēstulē Kūgelmanim 1871. gadā.

Marksa ierobežojošā frāze par kontinentu deva iemeslu visu zemju oportūnistiem un meņševikiem izkliegt, ka Markss acīm redzot esot pieļāvis iespēju, ka buržuāziskā demokrātija varētu mierīgi attīstīties par proletārisku demokrātiju vismaz dažās zemēs, kas neietilpst Eiropas kontinentā (Anglijā, Amerikā). Markss patiešām pieļāva šādu iespējamību un viņam bija pamats pieļaut to pagājušā gadsimta 70. gadu Anglijai un Amerikai, kad vēl nebija monopolistiskā kapitālisma, nebija imperiālisma un šais zemēs, to īpatnējo attīstības apstākļu dēļ, vēl nebija attīstīta militārisma un birokrātisma. Tā tas bija pirms attīstīta imperiālisma rašanās. Bet pēc tam, 30—40 gadus vēlāk, kad stāvoklis šais zemēs bija grozījies pašos pamatos, kad imperiālisms bija attīstījies un aptvēris bez izņēmuma visas kapitālistiskās zemes, kad militārisms un birokrātisms bija radies arī Anglijā un Amerikā, kad Anglijas un Amerikas mierīgas attīstības īpatnējie apstākļi bija izzuduši, — ierobežojumam, kas attiecās uz šīm valstīm, bija jāatkrīt pašam no sevis.

«Tagad», saka Ļeņins, «1917. gadā, pirmā lielā imperiālistiskā kara laikmetā, šis Marksa ierobežojums atkrīt. Ir Anglija, ir Amerika.

— lielākās un pēdējās visā pasaulē — angļu-sakšu «brīvības» pārstāves militārisma un birokrātisma trūkuma nozīmē, pilnīgi noslīdējušas visas Eiropas birokrātiski militāro iestāžu netīrajā, asiņainajā purvā, kuras visu sev pakļauj, visu ar sevi nomāc Tagad ir Anglijā, ir Amerikā «katras īstas tautas revolūcijas priekšnoteikums» ir «gatavās» «valsts mašīnas» (kas tur 1914.—1917. gadā izgatavota līdz «eiropiskai», vispārimperiālistiskai pilnībai), salaušana, sagraušana» (sk. XXI sēj., 395. lpp.).

Citādi sakot, vardarbīgās proletariāta revolūcijas likums, buržuāziskās valsts mašīnas salaušanas likums kā šādas revolūcijas priekšnoteikums, ir pasaules imperiālistisko zemju revolucionārās kustības neizbēgamais likums.

Protams, tālā nākotnē, ja proletariāts uzvarēs svarīgākajās kapitālisma zemēs un ja tagadējais kapitālistiskais ielenkums nomainīsies ar sociālistisko ielenkumu, dažām kapitālistiskām zemēm, kuru kapitālisti «nelabvēlīgu» starptautisku apstākļu dēļ atzīs, ka lietderīgāk «labprātīgi» un nopietni piekāpties proletariāta priekšā, būs gluži iespējams arī «mierīgas» attīstības ceļš. Bet šis pieņēmums attiecas tikai uz tālu un varbūtēju nākotni. Tuvākajā nākotnē šādam pieņēmumam nav nekāda, gluži nekāda pamata.

Tāpēc Ļeņinam taisnība, kad viņš saka:

«Proletāriskā revolūcija nav iespējama bez buržuāziskās valsts mašīnas sagraušanas ar varu un tās atvietošanas arjaunu» (sk. XXIII sēj., 342. lpp.).

3) Padomju vara kā proletariāta diktatūras valsts forma. Proletariāta diktatūras uzvara nozīmē buržuāzijas apspiešanu, buržuāziskās valsts mašīnas salaušanu, buržuāziskās demokrātijas atvietošanu ar proletārisko demokrātiju. Tas ir skaidrs. Bet kādas ir organizācijas, ar kuru palīdzību veiks šo kolosālo darbu? Ka vecās proletariāta organizācijas formas, kas izaugušas uz buržuāziskā parlamentārisma pamata, nepietiekamas šādam darbam, — vai par to maz var būt šaubas. Kādas tad ir tās jaunās proletariāta organizācijas formas, kas spēj izpildīt buržuāziskās valsts mašīnas kaprača lomu, kas spēj ne vien salauzt šo mašīnu un ne vien buržuāziskās demokrātijas vietā likt proletārisko demokrātiju, bet ari kļūt par proletāriskās valsts varas pamatu?

Šīs jaunās proletariāta organizācijas formas ir Padomes.

Kas ir Padomju spēks, salīdzinot ar vecajām organizācijas formām?

Tas, ka Padomes ir visu aptvērējas proletariāta masu organizācijas, jo tās un tikai tās aptver visus strādniekus bez izņēmuma.

Tas, ka Padomes ir vienīgās masu organizācijas, kas aptver visus apspiestos un ekspluatētos, strādniekus un zemniekus, zaldātus un matrožus, un kur masu cīņas politisko vadību masu avangards, proletariāts, tāpēc var veikt visvieglāk un vispilnīgāk.

Tas, ka Padomes ir masu revolucionārās cīņas, masu politisko akciju, masu sacelšanās visvarenākie orgāni, orgāni, kas spēj salauzt linanču kapitāla un tā politisko piedēkļu visspēcību.

Tas, ka Padomes ir tiešas pašu masu organizācijas, tas ir, visdemokrātiskākās un tātad visautoritatīvākās masu organizācijas, kas maksimāli atvieglo to piedalīšanos jaunās valsts celšanā un tās pārvaldīšanā un kas maksimāli atraisa masu revolucionāro enerģiju, iniciatīvu, masu jaunrades spējas cīņā par vecās iekārtas nopostīšanu, cīņā par jaunu, proletārisku iekārtu.

Padomju vara ir vietējo Padomju apvienojums un to izveidojums vienā vispārīgā valstiskā organizācijā, proletariāta, kā apspiesto un ekspluatēto masu avangarda un kā valdošās šķiras, valstiskā organizācijā, — apvienojums Padomju republikā.

Padomju varas būtība ir tā, ka visplašākās un visrevolucionārākās tieši to šķiru organizācijas, kuras apspieda kapitālisti un muižnieki, tagad ir «visas valsts varas, visa valsts aparāta pastāvīgais un vienīgais pamats», ka «tieši tās masas, kas pat visdemokrātiskākās buržuāziskajās republikās», būdamas pēc likuma ar vienlīdzīgām tiesībām, «īstenībā ar tūkstoš paņēmieniem un viltībām tika atstumtas no piedalīšanās politiskā dzīvē un no demokrātisko tiesību un brīvību izlietošanas, tagad tiek iesaistītas pastaviga un obligātā, turklāt noteicoša līdzdalībā valsts demokrātiskā pārvaldīšanā»1 (sk. Ļeņins, XXIV sēj., 13. lpp.).

Luk, kāpēc Padomju vara ir valstiskas organizācijas jauna forma, kas principiāli atšķiras no vecās, buržuāziski demokrātiskās un parlamentārās formas, jauns valsts tips, kas pielāgots nevis darba ļaužu masu ekspluatācijas un apspiešanas uzdevumiem, bet uzdevumiem, kas tās pilnīgi atbrīvo no katras apspiešanas un ekspluatācijas, proletariāta diktatūras uzdevumiem.

Ļeņinam taisnība, sakot, ka reizē ar Padomju varas rašanos «buržuāziski demokrātiskā parlamentārisma laikmets beidzies, sākusies jauna vispasaules vēstures nodaļa: proletāriskās diktatūras laikmets».

Kas ir Padomju varas raksturīgākās pazīmes?

Tas, ka Padomju vara ir visplašākā masu un visdemokrātiskākā valsts organizācija no visām iespējamām valsts organizācijām šķiru pastāvēšanas apstākļos, jo tā, būdama strādnieku un ekspluatēto zemnieku saiknes un kopdarbības arēna cīņā pret ekspluatātoriem un balstīdamās savā darbā uz šo saikni un šo kopdarbību, reizē ar to ir iedzīvotāju vairākuma vara pār mazākumu, šā vairākuma valsts, tā diktatūras izpausme.

Tas, ka Padomju v#ra ir visinternacionālākā no visām šķiru sabiedrības valstiskām organizācijām, jo tā, iznīcinot ikkuru nacionālo apspiešanu un balstoties uz dažādu tautību darba ļaužu masu kopdarbību, reizē ar to atvieglo šo masu apvienošanu vienotā valstiskā savienībā.

Tas, ka Padomju vara jau pēc savas struktūras atvieglo apspiesto un ekspluatēto masu vadību šo masu avangardam, proletariātam, — visciešāk saliedētam un visapzinīgākajam Padomju kodolam.

«Visu revolūciju un visu apspiesto šķiru kustību pieredze, vispasaules sociālistiskās kustības pieredze mums māca, — saka Ļeņins, — ka tikai proletariāts spēj apvienot un vest sev līdzi izkliedētos un atpalikušos strādājošo un ekspluatēto iedzīvotāju slāņus» (sk. XXIV sēj., 14. lpp.). Padomju varas struktūra atvieglo šās pieredzes norādījumu realizēšanu.

Tas, ka Padomju vara, apvienojot likumdevēju un izpildu varu vienotā valsts organizācijā un teritoriālo vēlēšanu apgabalu vietā liekot ražošanas vienības, rūpnīcas un fabrikas, — tieši saista strādniekus un vispār darba ļaužu masas ar valsts pārvaldes aparātiem, māca tās pārvaldīt zemi.

Tas, ka tikai Padomju vara spēj atbrīvot armiju no pakļautības buržuāziskai pavēlniecībai un padarīt to no tautas apspiešanas ieroča, kāda tā ir buržuāziskā iekārtā, par ieroci tautas atbrīvošanai kā no savas, tā no svešas buržuāzijas jūga.

Tas, ka «tikai padomju valsts organizācija spēj īsteni uz reizi sadauzīt un pilnīgi sagraut veco, t. i., buržuāzisko, ierēdniecisko un tiesu aparātu» (sk. turpat).

Tas, ka tikai padomju valsts forma, kas saista darba ļaužu un ekspluatēto masu organizācijas pastāvīgā un obligātā līdzdalībā valsts pārvaldīšanā, spēj sagatavot to valstiskuma atmiršanu, kas ir viens no galvenajiem nākamās bezvalstiskās, komunistiskās sabiedrības elementierņ.

Tādējādi Padomju Republika ir tā meklētā un beidzot atrastā politiskā forma, kuras ietvaros jānotiek proletariāta ekonomiskai atbrīvošanai, sociālisma pilnīgai uzvarai.

Parīzes komūna bija šīs formas dīglis. Padomju vara ir tās attīstība un piepildījums.

Lūk, kāpēc Ļeņins saka, ka:

«Strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu Padomju Republika ir ne vien augstāka tipa demokrātisku institūtu forma…, bet ari vienīgā1 forma, kas spēj nodrošināt vismazāk sāpīgu pāreju uz sociālismu» (sk. XXII sēj., 131. lpp.).

V

ZEMNIEKU IAUTĀIUMS

No šā temata es ņemu četrus jautājumus: a) jautājuma nostādne; b) zemniecība buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikā; c) zemniecība proletāriskās revolūcijas laikā; d) zemniecība pēc Padomju varas nostiprināšanās.

1) Jautājuma nostādne. Daži domā, ka galvenais ļeņinismā ir zemnieku jautājums, ka ļeņinismā izejas punkts ir jautājums par zemniecību, tās lomu, tās īpatnējo svaru. Tas ir gluži nepareizi. Galvenais jautājums ļeņinismā, tā izejas punkts, nav vis zemnieku jautājums, bet jautājums par proletariāta diktatūru, par tās iekarošanas nosacījumiem, par tās nostiprināšanas nosacījumiem. Zemnieku jautājums, būdams jautājums par proletariāta sabiedroto cīņā par varu, ir atvasināts jautājums.

Šis apstāklis tomēr necik nemazina to nopietno aktuālo nozīmi, kāda tam, neapšaubāmi, ir proletāriskā revolūcijā. Ir zināms, ka nopietna zemnieku jautājuma izstrādāšana krievu marksistu rindās sākās tieši pirmās (1905. g.) revolūcijas priekšvakarā, kad jautājums par carisma gāšanu un proletariāta hegemonijas realizēšanu nostājās partijas priekšā visā augumā, bet jautājums par proletariāta sabiedroto gaidāmajā buržuāziskajā revolūcijā ieguva aktuālu raksturu. Tāpat zināms, ka zemnieku jautājums Krievijā ieguva vēl aktuālāku raksturu proletāriskās revolūcijas laikā, kad jautājums par proletariāta diktatūru, par tās iekarošanu un noturēšanu noveda pie jautājuma par proletariāta sabiedrotiem gaidāmajā proletāriskajā revolūcijā. Tas arī saprotams: kas iet un gatavojas ņemt varu, to nevar neinteresēt jautājums par saviem īstajiem sabiedrotiem.

Šai nozīmē zemnieku jautājums ir daļa no vispārīgā jautājuma par proletariāta diktatūru un, būdams tāds, ir viens no visaktuālākiem ļeņinismā jautājumiem.

Vienaldzīgā un pat tieši negatīvā II Internacionāles partiju izturēšanās pret zemnieku jautājumu nav izskaidrojama vienīgi ar īpatnējiem attīstības apstākļiem Rietumos. Tā izskaidrojama vispirms ar to, ka šīs partijas netic proletariāta diktatūrai, baidās no revolūcijas un nedomā vest proletariātu pie varas; bet kas baidās no revolūcijas, kas negrib proletāriešus vest pie varas, to nevar interesēt jautājums par proletariāta sabiedrotiem revolūcijā, — tam sabiedroto jautājums ir vienaldzīgs, neaktuāls. II Internacionāles varoņu ironiskā izturēšanās pret zemnieku jautājumu viņiem ir laba toņa pazīme, «īsta» marksisma pazīme. Patiesībā te nav ne grāna marksisma, jo vienaldzība pret tādu svarīgu jautājumu kā zemnieku jautājums proletāriskās revolūcijas priekšvakarā ir tikai proletariāta diktatūras noliegšanas otra puse, marksisma tiešas nodevības neapšaubāma pazīme.

Jautājums tāds: vai revolucionārās iespējamības, kas slēpjas dziļi zemniecībā, tās zināmo eksistences apstākļu dēļ, jau izsmeltas vai nē, un ja nav izsmeltas, vai ir cerība, pamats izmantot šīs iespējamības proletāriskās revolūcijas labā, padarīt zemniecību, tās ekspluatēto vairākumu, no buržuāzijas rezerves, kāda tā bija Rietumu buržuāzisko revolūciju laikā un kāda tā paliek arī tagad, — par proletariāta rezervi, par tā sabiedroto?

Uz šo jautājumu ļeņinisms atbild pozitīvi, t. i., atzīstot, ka zemniecības vairākuma rindās ir revolucionāras spējas un ka tās iespējams izmantot proletariāta diktatūras interesēs. Triju Krievijas revolūciju vēsture pilnīgi apstiprina ļeņinisma secinājumus šai ziņā.

No tā izriet praktisks secinājums par darba zemniecības masu atbalstīšanu, obligāto atbalstīšanu viņu cīņā pret parādu jūgu un ekspluatāciju, viņu cīņā par atbrīvošanos no spaidiem un nabadzības. Tas, protams, nenozīmē, ka proletariātam jāatbalsta jebkura zemnieku kustība. Šeit runa par tādas zemnieku kustības un tādas cīņas atbalstīšanu, kas tieši vai netieši atvieglo proletariāta atbrīvošanās kustību, kas tā vai citādi lej ūdeni uz proletāriskās revolūcijas dzirnavām, kas veicina zemniecības kļūšanu par strādnieku šķiras rezervi un sabiedroto.

2) Zemniecība buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikā. Šis periods aptver laika posmu no Krievijas pirmās revolūcijas (1905. g.) līdz otrai revolūcijai (1917. g. februāris), to ieskaitot. Šā perioda raksturīgā pazīme ir zemniecības atbrīvošanās no liberālās buržuāzijas ietekmes, zemniecības novēršanās no kadetiem, zemniecības pagrieziens uz proletariāta pusi, uz boļševiku partijas pusi. Šā perioda vēsture ir kadetu (liberālā buržuāzija) un boļševiku (proletariāts) cīņas vēsture par zemniecību. Šās cīņas likteni izšķīra domes periods, jo četru domju periods bija uzskates mācība zemniecībai, un šī mācība redzami parādīja zemniekiem, ka no kadetu rokām viņiem nedabūt ne zemi, ne brīvību, ka cars pilnīgi muižnieku pusē, bet kadeti pabalsta caru, ka vienīgais spēks, uz kura palīdzību var cerēt, ir pilsētas strādnieki, proletariāts. Imperiālistiskais karš tikai apstiprināja domes perioda mācību, pabeigdams zemniecības no vēršanos no buržuāzijas, pabeigdams liberālās buržuāzijas izolēšanu, jo kara gadi parādīja, cik velti, cik maldīgi cerēt dabūt mieru no cara un viņa buržuāziskajiem sabiedrotiem. Bez domes perioda uzskatāmajām mācībām proletariāta hegemonija nebūtu bijusi iespējama.

Tā izveidojās strādnieku un zemnieku savienība buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā. Tā izveidojās proletariāta hegemonija (vadība) kopīgā cīņā par carisma gāšanu, hegemonija, kas noveda pie 1917. gada Februāra revolūcijas.

Rietumu buržuāziskās revolūcijas (Anglijā, Francijā, Vācijā, Austrijā) gāja, kā zināms, citu ceļu. Tur hegemonija revolūcijā nepiederēja vis proletariātam, kas sava vājuma dēļ nebija un nevarēja būt patstāvīgs politisks spēks, bet liberālajai buržuāzijai. Tur atbrīvošanos no dzimtbūšanas zemniecība neieguva vis no proletariāta, kas bija mazā skaitā un neorganizēts, bet no buržuāzijas rokām. Tur zemniecība gāja pret veco kārtību kopā ar liberālo buržuāziju. Tur zemniecība bija buržuazijas rezerve. Tapec revolūcija tur milzīgi nostiprināja buržuāzijas politisko svaru.

Krievijā turpretim buržuāziskai revolūcijai bija tieši pretēji rezultāti. Krievijā revolūcija radīja nevis buržuāzijas kā politiska spēka nostiprināšanos, bet novājināšanos, nevis tās politisko rezervju pavairošanu, bet tās galvenās rezerves zaudēšanu, zemniecības zaudēšanu. Krievijā buržuāziskā revolūcija neizvirzīja vis pirmā vietā liberālo buržuāziju, bet revolucionāro proletariātu, sakļaudama ap to miljoniem lielo zemniecību.

Ar to, starp citu, arī izskaidrojams tas fakts, ka buržuāziskā revolūcija Krievijā pārauga proletāriskā revolūcijā samērā īsā laikā. Proletariāta hegemonija bija dīglis un pārejas pakāpe uz proletariāta diktatūru.

Kā izskaidrojama šī īpatnējā parādība Krievijas revolūcijā, kurai nav precedenta buržuāzisko revolūciju vēsturē Rietumos? No kurienes radusies šī īpatnība?

Tā izskaidrojama ar to, ka buržuāziskā revolūcija Krievijā norisinājās attīstītākos šķiru cīņas apstākļos nekā Rietumos, ka Krievijas proletariāts ap šo laiku jau bija paspējis kļūt par patstāvīgu politisku spēku, kamēr liberālā buržuāzija, proletariāta revolūcionārisma iebiedēta, bija zaudējusi jebkādu līdzību revolūcionārismam (sevišķi pēc 1905. gada mācības) un stājās savienībā ar caru un muižniekiem pret revolūciju, pret strādniekiem un zemniekiem.

Jāpievērš uzmanība šādiem apstākļiem, kas noteica Krievijas buržuāziskās revolūcijas īpatnību:

a) Neredzētā Krievijas rūpniecības koncentrācija revolūcijas priekšvakarā. Zināms, piem., ka uzņēmumos ar strādnieku skaitu vairāk nekā 500 cilv. Krievijā strādāja 54°/o no visiem strādniekiem, kamēr tik attīstītā valstī kā Ziemeļamerikā līdzīgos uzņēmumos strādāja tikai 3 3% no visiem strādniekiem. Vai maz jāpierāda, ka jau šis apstāklis vien, pastāvot tādai revolucionārai partijai kā boļševiku partija, padarīja Krievijas strādnieku šķiru par valsts politiskās dzīves vislielāko spēku.

b)    Ekspluatācijas nejēdzīgās formas uzņēmumos, plus cara opričņiku neciešamais policejiskais režīms, — apstāklis, kas katru nopietnāku strādnieku streiku padarīja par milzīgu politisku aktu un norūdīja strādnieku šķiru kā līdz galam revolucionāru spēku.

c)    Krievijas buržuāzijas politiskā nevarība, kas pēc 1905. g. revolūcijas kļuva par pakalpību carismam un tiešu kontrrevolūcionārismu, kas izskaidrojams ne vien ar Krievijas proletariāta revolūcionārismu, kurš meta Krievijas buržuāziju carisma skāvienos, bet arī ar šīs buržuāzijas tiešu atkarību no valsts pasūtījumiem.

d)    Visnejēdzīgāko un visneciešamāko dzimtbūšanas atlieku pastāvēšana uz laukiem, ko vēl papildināja muižnieka visvarenība, — apstāklis, kas iemeta zemniecību revolūcijas skāvienos.

e)    Carisms, kas nomāca visu dzīvo un ar savu patvaļu padarīja vēl smagāku kapitālista un muižnieka slogu — apstāklis, kas apvienoja strādnieku un zemnieku cīņu vienotā revolucionārā straumē.

f)    Imperiālistiskais karš, kas visas šīs Krievijas politiskās dzīves pretišķības saliedēja dziļā revolucionārā krizē un piešķīra revolūcijai neticamu uzbrukuma spēku.

Kur šādos apstākļos varēja griezties zemniecība? Pie kā meklēt atbalstu pret muižnieka visvarenību, pret cara patvaļu, pret postīgo karu, tas putināja tās saimniecību? Pie liberālās buržuāzijas? Bet tā ir ienaidnieks, — to liecināja visu četru domju ilggadīgā pieredze. Pie eseriem? Protams, eseri «labāki» par kadetiem, arī viņu programa «noderīga», gandrīz zemnieciska, bet ko gan var dot eseri, ja viņi domā balstīties vienīgi uz zemniekiem un ja viņi vāji pilsētā, kur pretinieks vispirms smeļ sev spēkus? Kur ir tas jaunais spēks, kas ne pret ko neapstāsies ne uz laukiem, ne pilsētā, kas droši dosies pirmās rindās cīņā ar caru un muižnieku, kas palīdzēs zemniecībai izrauties no parādu jūga, no zemes trūkuma, no spaidiem, no kara? Vai vispār bija tāds spēks Krievijā? Jā, bija. Tas bija Krievijas proletariāts, kas savu spēku, savu prasmi cīnīties līdz galam, savu drošsirdību, savu revolūcionārismu bija parādījis jau 1905. gadā.

Katrā ziņā cita tāda spēka nebija un to nebija kur ņemt.

Lūk, tāpēc zemniecība, atīrusies no kadetiem un pieīrusies eseriem, nonāca reizē ar to pie nepieciešamības pakļauties tāda drosmīga revolūcijas vadoņa vadībai kā Krievijas proletariāts.

Tādi ir apstākļi, kas noteica Krievijas buržuāziskās revolūcijas īpatnību.

3) Zemniecība proletāriskās revolūcijas laikā. Šis periods aptver laika posmu no Februāra revolūcijas (1917. g.) līdz Oktobra revolūcijai (1917. g.). Tas ir samērā īss periods, — pavisam astoņi mēneši, — bet šos astoņus mēnešus no masu politiskas izglītošanas un revolucionāras audzināšanas viedokļa var droši pielīdzināt parastās konstitucionālās attīstības veseliem gadu desmitiem, jo tie nozīmē astoņus revolūcijas mēnešus. Šā perioda raksturīgā pazīme ir zemniecības tālāka revolūcionizēšanās, tās vilšanās eseros, zemniecības atiešana no eseriem, jauns zemniecības pagrieziens uz tiešu sakļaušanos ap proletariātu kā vienīgo līdz galam revolucionāro spēku, kas spēj novest valsti līdz mieram. Šā perioda vēsture ir eseru (sīkburžuaziskā demokrātija) un boļševiku (proletāriskā demokrātija) cīņas vēsture par zemniecību, par zemniecības vairākuma iegūšanu. Šās cīņas likteni izšķīra koalicijas periods, kerenskisma periods, eseru un meņševiku atteikšanās no muižnieku zemes konfiscēšanas, eseru un meņševiku cīņa par kara turpināšanu, jūnija uzbrukums frontē, nāves sods kareivjiem, Korņilova sacelšanās.

Ja agrāk, iepriekšējā periodā, revolūcijas pamatjautājums bija cara un muižnieku varas gāšana, tad tagad, periodā pēc Februāra revolūcijas, kad cara vairs nebija, bet nebeidzamais karš pavisam beidza nost valsts saimniecību, galīgi izputinādams zemniecību — par revolūcijas pamatjautājumu kļuva jautājums par kara likvidēšanu. Smaguma centrs redzami pārvietojās no tīri iekšēja rakstura jautājumiem uz pamatjautājumu par karu. «Beigt karu», «izrauties no kara» — tas bija kopīgais izmocītās zemes un, vispirms, zemniecības kliedziens.

Bet lai izrautos no kara, bija jāgāž Pagaidu valdība, bija jāgāž buržuāzijas vara, bija jāgāž eseru un meņševiku vara, jo viņi un tikai viņi ieildzināja karu līdz «galīgai uzvarai». Praksē nebija citas izejas no kara, kā tikai gāžot buržuāziju.

Tā bija jauna revolūcija, proletāriskā revolūcija, jo nosvieda no varas pēdējo, galēji kreiso imperiālistiskās buržuāzijas frakciju, eseru un meņševiku partiju, lai radītu jaunu, proletārisku varu, Padomju varu, lai noliktu pie varas revolucionārā proletariāta partiju, boļševiku partiju, revolucionāras cīņas partiju pret imperiālistisko karu par demokrātisku mieru. Zemniecības vairākums atbalstīja strādnieku cīņu par mieru, par Padomju varu.

Citas izejas zemniecībai nebija. Citas izejas arī nevarēja būt.

Kerenskisma periods tādējādi bija vislielākā uzskates mācība darba zemniecības masām, jo tas uzskatāmi parādīja, ka, eseru un meņševiku varai pastāvot, zemei no kara neizrauties, zemniekiem neredzēt ne zemi, ne brīvību, ka meņševiki un eseri atšķiras no kadetiem tikai ar saldām runām un viltīgiem solījumiem, bet patiesībā ietur to pašu imperiālistisko, kadetu politiku, ka vienīgā vara, kas spēj valsti izvest uz ceļa, var būt tikai Padomju vara. Tālākā kara ievilcināšana tikai apstiprināja šīs mācības pareizumu, pasteidzināja revolūciju un dzina miljoniem lielās zemnieku un kareivju masas uz tiešu sakļaušanos ap proletārisko revolūciju. Eseru un meņševiku izolācija kļuva neapšaubāms fakts. Bez koalicijas perioda uzskates mācībām proletariāta diktatūra nebūtu bijusi iespējama.

Tādi ir apstākļi, kas atviegloja buržuāziskās revolūcijas pāraugšanas procesu proletāriskā revolūcijā.

Tā izveidojās proletariāta diktatūra Krievijā.

4) Zemniecība pēc Padomju varas nostiprināšanās. Ja agrāk, revolūcijas pirmajā periodā, jautājums bija galveno tiesu par carisma gāšanu, bet pēc tam, pēc Februāra revolūcijas, jautājums vispirms bija par izeju no imperiālistiskā kara, gāžot buržuāziju, tad tagad, pēc pilsoņu kara likvidācijas un Padomju varas nostiprināšanās, — pirmā vietā izvirzījās saimnieciskās celtniecības jautājumi. Pastiprināt un attīstīt nacionalizēto industriju; šai nolūkā ar valsts regulētu tirdzniecību saistīt industriju ar zemnieku saimniecību; pārtikas repartīcijas (prodrazvjorstka) vietā likt pārtikas nodokli, lai pēc tam, pakāpeniski samazinot pārtikas nodokli, pārietu uz industrijas ražojumu apmaiņu pret zemnieku saimniecības produktiem; atdzīvināt tirdzniecību un attīstīt kooperāciju, iesaistot šai pēdējā miljoniem zemnieku, — lūk, kā Ļeņins tēloja saimnieciskās celtniecības kārtējos uzdevumus ceļā uz sociālistiskās ekonomikas pamatu celšanu.

Saka, ka šis uzdevums varot izrādīties ne pa spēkam tādai zemnieciskai valstij kā Krievija. Daži skeptiķi saka pat, ka tas esot vienkārši utopisks, neizpildāms, jo zemniecība ir zemniecība, — tā sastāv no sīkražotājiem un tāpēc to nevar izmantot sociālistiskās ražošanas pamatu organizēšanai.

Bet skeptiķi maldās, jo viņi neapsver dažus apstākļus, kuriem šai gadījumā ir izšķirīga nozīme. Apskatīsim galvenos no tiem.

Pirmkārt. Nedrīkst jaukt Padomju Savienības zemniecību ar Rietumu zemniecību. Zemniecība, kas izgājusi triju revolūciju skolu, cīnījusies pret caru un buržuāzijas varu kopā ar proletariātu un ar proletariātu priekšgalā, zemniecība, kas saņēmusi zemi un mieru no proletāriskās revolūcijas rokām un tāpēc kļuvusi proletariāta rezerve, — šī zemniecība nevar neatšķirties no zemniecības, kas buržuāziskās revolūcijas laikā cīnījusies ar liberālo buržuāziju priekšgalā, kas saņēmusi zemi no šās buržuāzijas rokām un tāpēc kļuvusi buržuāzijas rezerve. Vai maz jāpierāda, ka padomju zemniecība, kas paradusi augsti vērtēt politisku draudzību un politisku sadarbību ar proletariātu un kam par savu brīvību jābūt pateicīgai šai draudzībai un sadarbībai, — nevar nebūt ārkārtīgi labvēlīgs materiāls ekonomiskai sadarbībai ar proletariātu.

Engelss sacīja, ka «politiskās varas iekarošana sociālistiskai partijai kļuvusi par tuvas nākotnes darbu», ka, «lai to iekarotu, partijai vispirms jāiet no pilsētas uz laukiem un jākļūst stiprai uz laukiem» (sk. Engelsa «Zemnieku jautājums», 1922. g. izd.). Viņš to rakstīja pagājušā gadsimta 90-tos gados, domādams rietumu zemniecību. Vai maz jāpierāda, ka Krievijas komunisti, kuri šai ziņā veikuši kolosālu darbu triju revolūciju laikā, jau paguvuši iegūt uz laukiem tādu ietekmi un tādu atbalstu, par kādu mūsu rietumu biedri neuzdrošinās pat sapņot? Kā var noliegt, ka šis apstāklis pašā pamatā nevar neatvieglot ekonomiskās sadarbības nokārtošanu starp strādnieku šķiru un zemniecību Krievijā?

Skeptiķi vienmēr runā par sīkzemniekiem kā par faktoru, kas ar sociālistisko celtniecību nav savienojams. Bet klausieties, ko Engelss saka par Rietumu sīkzemniekiem:

«Mēs noteikti stāvam slkzemnieka pusē; mēs darīsim visu iespējamo, lai viņam būtu ciešamāka dzīve, lai atvieglotu viņam pāreju uz kopdarbību, ja viņš par to izšķirtos; bet tādā gadījumā, ja viņš vēl nebūs spējīgs par to izšķirties, mēs centīsimies viņam dot iespējami vairāk laika par to padomāt uz sava zemes stūrīša. Mēs tā darīsim ne vien tāpēc, ka uzskatām par iespējamu patstāvīgi strādājošā slkzemnieka pārnākšanu mūsu pusē, bet arī tiešo partijas interešu dēļ. Jo lielāks būs zemnieku skaits, kuriem mēs neļausim noslīdēt līdz proletāriešiem un kurus mēs dabūsim savā pusē vēl kā zemniekus, jo ātrāk un vieglāk norisināsies sabiedriskā pārveidošana. Mums nebūtu nekāda labuma gaidīt ar šo pārveidošanu līdz tam laikam, kad kapitālistiskā ražošana viscaur attīstīsies līdz savām galīgām sekām, kad arī pēdējais sīkamatnieks un pēdējais sīkzemnieks būs kritis par upuri kapitālistiskai lielražošanai. No kapitālistiskās ekonomikas viedokļa var likties, ka materiālie upuri no sabiedriskiem līdzekļiem, kuri šai ziņā būs jānes zemnieku interesēs, ir zemē nosviesta nauda, bet patiesībā tā ir lieliska kapitāla izlietošana, tāpēc ka tā ietaupīs varbūt desmitkārt lielākas sumas sabiedriskas pārveidošanas izdevumos vispār. Šai nozīme tatad mēs varam būt ļoti devīgi attiecībā pret zemniekiem» (sk. turpat).

Tā teica Engelss, domādams rietumu zemniecību. Bet vai nav skaidrs, ka Engelsa teiktais nekur nav tik viegli un tik pilnīgi realizējams kā proletariāta diktatūras zemē? Vai nav skaidrs, ka tikai Padomju Krievijā jau tagad un pilnīgi var realizēt gan «patstāvīgi strādājošā sīkzemnieka pārnākšanu mūsu pusē», gan nest šim nolūkam nepieciešamos «materiālos upurus», gan parādīt tam vajadzīgo «devību attiecībā pret zemniekiem», — ka šie un tiem līdzīgi pasākumi zemnieku labā Krievijā jau tiek veikti? Kā var noliegt, ka šim apstāklim savukārt jāatvieglo un jāvirza uz priekšu Padomju zemes saimnieciskās celtniecības darbs?

Otrkārt. Nedrīkst jaukt Krievijas lauksaimniecību ar Rietumu lauksaimniecību. Tur lauksaimniecības attīstība iet parasto kapitālisma ceļu zemniecības dziļās diferenciācijas apstākļos, ar lielām muižām un privātkapitālistiskām latifundijām vienā polā, ar pauperismu, nabadzību un algotu verdzību — otrā. Tāpēc tur sabrukums un sairšana ir gluži dabiska. Ne tā tas Krievijā. Pie mums lauksaimniecības attīstība nevar iet tādu ceļu kaut vai tāpēc, ka Padomju varas pastāvēšana un galveno ražošanas rīku un līdzekļu nacionalizācija šādu attīstību nepieļauj. Krievijā lauksaimniecības attīstībai jāiet cits ceļš, sīkās un vidējās zemniecības miljonu kooperēšanas ceļš, masu kooperācijas attīstības ceļš uz laukiem, ko ar atvieglotiem kredītiem pabalsta valsts. Rakstos par kooperāciju Ļeņins pareizi aizrādīja, ka lauksaimniecības attīstībai pie mums jāiet pa jaunu ceļu — iesaistot zemnieku vairākumu sociālistiskā celtniecībā caur kooperāciju, pakāpeniski ieviešot kolektīvisma principus lauksaimniecībā, sākumā lauksaimniecības produktu noieta nozarē un pēc tam šo produktu ražošanas nozarē.

Visai interesantas šai ziņā ir dažas jaunas parādības uz Jaukiem sakarā ar lauksaimniecības kooperācijas darbību. Ir zināms, ka Seļskosojuzā  ir radušās jaunas diezgan lielas organi¬zācijas pa lauksaimniecības nozarēm, kā — liniem, kartupe¬ļiem, sviestam u. c, kurām liela nākotne. No tām, piemēram, Ļnocentrs  apvieno veselu zemnieku-linkopju ražošanas sabiedrību tīklu. Ļnocentrs nodarbojas ar to, ka apgādā zemniekus ar sēklu un ražošanas rīkiem, pēc tam uz¬pērk no tiem pašiem zemniekiem visu linu produkciju, pārdod to masu apmēros tirgū; nodrošina zemniekiem līdzdalību peļņā un tādējādi ar Seļskosojuzā palīdzību saista zemnieka saimnie¬cību ar valsts rūpniecību. Kā nosaukt šādu ražošanas organizā¬cijas formu? Pēc manām domām, tā ir valsts sociālistiskās liel-ražošanas mājas sistēma lauksaimniecībā. Es runāju šeit par valsts sociālistiskās ražošanas mājas sistēmu analoģijā ar kapitā¬lisma mājas sistēmu, teiksim, tekstilražošanas nozarē, kur mājrūpnieki, saņemot no kapitālista izejvielas un rīkus un atdodot viņam visu savu produkciju, faktiski pa pusei bija algoti māj-strādnieki. Tas ir viens no daudzajiem paraugiem, pa kādu ceļu jāiet mūsu lauksaimniecības attīstībai. Es pat nerunāju šeit par citiem līdzīgiem paraugiem citās lauksaimniecības nozarēs.

Vai maz jāpierāda, ka milzīgais zemniecības vairākums labprāt stāsies uz šā jaunā attīstības ceļa, atmezdams privātkapitālistisko latifundiju un algotas verdzības ceļu, nabadzības un izputēšanas ceļu.

Lūk, ko saka Ļeņins par mūsu lauksaimniecības attīstības ceļiem:

«Valsts vara pār visiem lieliem ražošanas līdzekļiem, valsts vara proletariāta rokās, šī proletariāta savienība ar daudziem sīko un vissīkāko zemnieku miljoniem, vadības nodrošināšana šim proletariātam pār zemniecību utt., — vai tas nav viss, kas vajadzīgs tam, lai no kooperācijas, no vienas pašas kooperācijas, ko mēs agrāk pēlām kā veikalniecisku un ko mums no zināmas puses tiesības tāpat pelt arī tagad nepa3 laikā, vai tas nav viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzbuvei? Ta vel nav sociālistiskās sabiedrības uzcelšana, bet tas ir viss, kas nepieciešams un pietiekams šai uzcelšanai» (sk. XXVII sēj., 392. lpp.).

Runājot tālāk par finanču un cita veida pabalsta nepieciešamību kooperācijai kā «jaunam iedzīvotāju organizācijas principam» un jaunai «sabiedriskai iekārtai» proletariāta diktatūras laikā, Ļeņins turpina:

«Katra sabiedriska iekārta rodas tikai ar zināmas šķiras financiālu atbalstu. Nav jāatgādina tie simti un simti miljoni rubļu, ko izmaksāja «brīvā» kapitālisma dzimšana. Tagad mums jāapzinās un jāpārvērš darbā, ka mūsu dienās tā sabiedriskā iekārta, kas mums jāpabalsta vairāk nekā parasts, ir kooperatīvā iekārta. Bet pabalstīt to vajag šā vārda īstā nozīmē, t. i., nepietiek šo pabalstīšanu saprast kā kuras katras kooperatīvās apgrozības pabalstīšanu, — šī pabalstīšana jāsaprot kā tādas kooperatīvas apgrozības pabalstīšana, kurā tiešām piedalās īstas iedzīvotāju masas» (sk. turpat, 393. lpp.).

Ko liecina visi šie apstākļi?

To, ka skeptiķiem nav taisnība.

To, ka taisnība ir ļeņinismam, kas uzskata darba zemniecības masas par proletariāta rezervi.

To, ka pie varas esošais proletariāts var un tam jāizmanto šī rezerve, lai saistītu industriju ar lauksaimniecību, lai paceltu sociālistisko celtniecību un liktu proletariāta diktatūrai to nepieciešamo pamatu, bez kura nav iespējama pāreja uz sociālistisko ekonomiku.

NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS

No šā temata es ņemu divus galvenos jautājumus: a) jautājuma nostādne, b) apspiesto tautu atbrīvošanās kustība un proletāriskā revolūcija.

1) Jautājuma nostādne. Pēdējo divdesmit gadu laikā nacionālais jautājums piedzīvojis vairākas ļoti nopietnas pārmaiņas. Nacionālais jautājums II Internacionāles periodā un nacionālais jautājums ļeņinisma periodā nebūt nav viens un tas pats. Tie dziļi atšķiras viens no otra ne vien pēc apjoma, bet arī pēc sava iekšējā rakstura.

Agrāk nacionālais jautājums parasti noslēdzās šaurā jautājumu lokā, kuri skāra galveno tiesu «kulturālās» tautības. īri, ungāri, poļi, somi, serbi un dažas citas Eiropas tautības, — tāds tas nepilntiesīgo tautību loks, par kuru likteni interesējās II Internacionāles varoņi. Desmiti un simti miljoni Āzijas un Āfrikas tautu, kas cieš visrupjākos un visnežēlīgākos nacionālos spaidus, parasti palika ārpus redzes loka. Baltos un melnos, «kulturālos» un «nekulturālos» neiedrošinājās likt blakus. Divas trīs tukšas un saldskābas rezolūcijas, kurās rūpīgi vairījās no jautājuma par koloniju atbrīvošanu, — tas ir viss, ar ko varēja palielīties II Internacionāles darbinieki. Tagad šī divkosība un nekonsekvence nacionālajā jautājumā jāuzskata par likvidētu. Ļeņinisms atsedza šo kliedzošo pretrunu, noārdīja sienu starp baltajiem un melnajiem, starp eiropiešiem un āziātiem, starp «kulturālajiem» un «nekulturālajiem» imperiālisma vergiem un tādējādi saistīja nacionālo jautājumu ar koloniju jautājumu. Reizē ar to nacionālais jautājums no atsevišķa un valsts iekšējā jautājuma bija kļuvis par kopīgu un starptautisku jautājumu, visas pasaules jautājumu par atkarīgo zemju un koloniju apspiesto tautu atbrīvošanu no imperiālisma jūga.

Agrāk nāciju pašnoteikšanās principu parasti iztulkoja nepareizi, nereti sašaurinot to līdz nāciju tiesībām uz autonomiju. Daži II Internacionāles, līderi bija nogājuši pat tiktāl, ka pašnoteikšanās tiesības bija padarījuši par tiesībām uz kulturālu autonomiju, t. i., par apspiesto nāciju tiesībām uz saviem kultūras institūtiem, atstājot visu politisko varu valdošās nācijas rokās. Šis apstāklis radīja to, ka pašnoteikšanās ideja no cīņas ieroča pret aneksijām riskēja pārvērsties par aneksiju attaisnošanas ieroci. Tagad šis juceklis jāuzskata par pārvarētu. Ļeņinisms paplašināja pašnoteikšanās jēdzienu, iztulkodams to kā atkarīgo zemju un koloniju apspiesto tautu tiesības uz pilnīgu atdalīšanos, kā nāciju tiesības uz patstāvīgu valstisku eksistenci. Reizē ar to bija novērsta aneksiju attaisnošanas iespēja, iztulkojot pašnoteikšanās tiesības kā tiesības uz autonomiju. Pats pašnoteikšanās princips tā bija padarīts no masu krāpšanas ieroča, kāds tas, bez šaubām, bija sociālšovinistu rokās imperiālistiskā kara laikā, par visu un visādu imperiālistisko iekārojumu un šovinistisko machināciju atmaskošanas ieroci, par ieroci masu politiskai izglītošanai internacionālisma garā.

Agrāk jautājumu par apspiestajām nācijām aplūkoja parasti kā tīri tiesisku jautājumu. «Nacionālo tiesību vienlīdzības» svinīga pasludināšana, neskaitāmas deklarācijas par «nāciju vienlīdzību» — lūk, ar ko kavēja laiku II Internacionāles partijas, notušēdamas to faktu, ka «nāciju vienlīdzība» imperiālisma apstākļos, kad viena nāciju grupa (mazākums) dzīvo uz otras nāciju grupas ekspluatēšanas rēķina, ir apspiesto tautu zaimošana. Tagad šis buržuāziski tiesiskais viedoklis nacionālajā jautājumā jāuzskata par atmaskotu. No daudzsološo deklarāciju augstumiem ļeņinisms nacionālo jautājumu nocēla zemē, teikdams, ka deklarācijas par «nāciju vienlīdzību», kuras proletāriskās partijas nepastiprina ar apspiesto tautu atbrīvošanās kustības tiešu pabalstīšanu, ir tukšas un viltotas deklarācijas. Ar to jautājums par apspiestajām nācijām kļuva jautājums par apspiesto nāciju atbalstīšanu, par palīdzību, īstenu un pastāvīgu palīdzību tām cīņā pret imperiālismu, par patiesu nāciju vienlīdzību, par to patstāvīgu valstisku eksistenci.

Agrāk nacionālo jautājumu apskatīja reformistiski kā atsevišķu patstāvīgu jautājumu, ārpus sakara ar kopīgo jautājumu par kapitāla varu, par imperiālisma gāšanu, par proletārisko revolūciju. Klusībā pieņēma, ka proletariāta uzvara Eiropā iespējama bez tiešas savienības ar atbrīvošanās kustību kolonijās, ka nacionāli koloniālo jautājumu var atrisināt paklusām, «pašplūsmes ceļā», sāņus no proletāriskās revolūcijas lielceļa, bez revolucionāras cīņas ar imperiālismu. Tagad šis antirevolucionārais viedoklis jāuzskata par atmaskotu. Ļeņinisms pierādīja, bet imperiālistiskais karš un revolūcija Krievijā apstiprināja, ka nacionālo jautājumu var atrisināt tikai sakarā ar proletārisko revolūciju un uz tās pamata, ka revolūcijas uzvaras ceļš Rietumos ejams revolucionārā apvienībā ar koloniju un atkarīgo zemju atbrīvošanās kustību pret imperiālismu. Nacionālais jautājums ir daļa no kopīgā jautājuma par proletārisko revolūciju, daļa no jautājuma par proletariāta diktatūru.

Jautājums tāds: vai ir jau izsmeltas vai nē revolucionārās iespējas, kas atrodas apspiesto zemju revolucionārās atbrīvošanās kustības dziļumos, un ja nav izsmeltas, — vai ir cerība, pamats izlietot šīs iespējas proletāriskās revolūcijas labā, padarīt atkarīgās un koloniju zemes no imperiālistiskās buržuāzijas rezerves par revolucionārā proletariāta rezervi, par pēdējā sabiedroto?

Uz šo jautājumu ļeņinisms atbild pozitīvi, t. i., atzīst, ka apspiesto zemju nacionālās atbrīvošanās kustības dziļumos slēpjas revolucionāras iespējas un ka tās var izlietot kopīgā ienaidnieka gāšanas interesēs, imperiālisma gāšanas interesēs. Imperiālisma attīstības mechanika, imperiālistiskais karš un revolūcija Krievijā pilnīgi apstiprina ļeņinisma secinājumus par to.

No tā rodas vajadzība, lai proletariāts atbalstītu, noteikti un aktīvi atbalstītu, apspiesto un atkarīgo tautu nacionālās atbrīvošanās kustību.

Tas, protams, nenozīmē, ka proletariātam jāatbalsta katra nacionāla kustība, visur un vienmēr, visos atsevišķos konkrētos gadījumos. Runa ir par tādu nacionālu kustību atbalstīšanu, kas vērstas uz imperiālisma vājināšanu, gāšanu, bet nevis uz tā nostiprināšanu un saglabāšanu. Ir gadījumi, kad atsevišķu apspiesto zemju nacionālā kustība saduras ar proletāriskās kustības attīstības interesēm. Pats par sevi saprotams, ka tādos gadījumos nevar būt ne runas par atbalstīšanu. Jautājums par nāciju tiesībām nav izolēts un sevī noslēgts jautājums, bet gan kopīgā proletāriskās revolūcijas jautājuma daļa, kas pakārtota veselajam un kas prasa, lai to apskatītu no šī veselā viedokļa. Pagājušā gadsimta 40-tos gados Markss nostājās par poļu un ungāra nacionālo kustību pret čechu un dienvidslāvu nacionālo kustību. Kāpēc? Tāpēc, ka čechi un dienvidslāvi toreiz bija «reakcionāras tautas», «Krievijas priekšposteņi» Eiropā, absolūtisma priekšposteņi, turpretim poļi un ungāri bija «revolucionāras tautas», kas cīnījās pret absolūtismu. Tāpēc, ka čechu un dienvidslāvu nacionālās kustības atbalstīšana toreiz nozīmēja netiešu carisma, Eiropas revolucionārās kustības bīstamākā ienaidnieka, pabalstīšanu.

«Demokrātijas atsevišķās prasības», saka Ļeņins, «tai skaitā arī pašnoteikšanās, nav nekas absolūts, bet vispārdemokratiskās (tagad: vispārsociālistiskās) pasaules kustības daļiņa. Iespējams, ka atsevišķos konkrētos gadījumos daļiņa pretrunā ar kopīgo, tad tā jāatmet» (sk. XIX sēj., 257. un 258. lpp.).

Tā tas ir ar jautājumu par atsevišķām nacionālām kustībām, par šo kustību varbūtējo reakcionāro raksturu, protams, ja tās nenovērtē no formālā viedokļa, no abstraktu tiesību viedokļa, bet konkrēti, no revolucionārās kustības interešu viedokļa.

Tas pats jāsaka par nacionālo kustību revolucionāro raksturu vispār. Nacionālo kustību lielākās tiesas neapšaubāmais revolūcionārisms ir tikpat relatīvs un īpatnējs, cik relatīvs un īpatnējs ir dažu atsevišķu nacionālo kustību varbūtējais reakcionārisms. Nacionālās kustības revolucionārais raksturs imperiālistisko spaidu apstākļos nebūt neparedz, lai kustībā obligāti būtu proletāriski elementi, lai būtu revolucionāra vai republikāniska kustības programa, lai būtu demokrātiski kustības pamati. Afganistānas emīra cīņa par Afganistānas neatkarību objektīvi ir revolucionāra cīņa, lai gan emīra un viņa cīņas biedru uzskati ir monarchistiski, jo tā vājina, sairdina, izskalo imperiālisma pamatus, turpretī tādu «pārgalvīgu» demokrātu un «sociālistu», «revolucionāru» un republikāņu kā, teiksim, Kerenska un Cereteli, Renodela un Seidemaņa, Cernova un Dana, Hendersona un Klainsa cīņa imperiālistiskā kara laikā bija reakcionāra cīņa, jo tās rezultāts bija imperiālisma izpušķojums, nostiprināšana un uzvara. Ēģiptes tirgotāju un buržuāzisko inteliģentu cīņa par Ēģiptes neatkarību to pašu iemeslu dēļ ir objektīvi revolucionāra, lai arī Ēģiptes nacionālās kustības līderi ir buržuāziska dzimuma un buržuāziskas kārtas, lai arī viņi ir pret sociālismu, turpretī Anglijas strādnieku valdības cīņa par Ēģiptes atkarīgā stāvokļa uzturēšanu to pašu iemeslu dēļ ir reakcionāra cīņa, lai arī šās valdības locekļi ir proletāriska dzimuma un proletāriskas kārtas, lai arī viņi ir «par» sociālismu. Es nemaz nerunāju par nacionālo kustību citās, lielākās koloniju un atkarīgajās zemēs, kā Indijā un Ķīnā, kur katrs to solis ceļā uz atbrīvošanos, pat ja tas pārkāpj formālās demokrātijas prasības, ir kā tvaikāmura trieciens imperiālismam, tātad nenoliedzami revolucionārs solis.

Ļeņinam taisnība, sakot, ka apspiesto zemju nacionālā kustība jāvērtē ne no formāli demokrātiskā viedokļa, bet no faktisko rezultātu viedokļa pretimperiālisma cīņas kopīgā bilancē, tas ir, «ne izolēti, bet pasaules mērogā» (sk. XIX sēj., 257. lpp.).

2) Apspiesto tautu atbrīvošanās kustība un proletāriskā revolūcija. Nacionālo jautājumu risinot, ļeņinisms pamatojas uz šādām tēzēm:

a)  pasaule sadalīta divās nometnēs: nometnē ar saujiņu civilizēto nāciju, kura rokās atrodas finanču kapitāls un kuras ekspluatē zemes lodes iedzīvotāju milzīgo vairākumu, un nometnē ar koloniju un atkarīgo zemju apspiestām un ekspluatētām tautām, kuras ir šis vairākums;

b)   finanču kapitāla apspiestās un ekspluatētās kolonijas un atkarīgās zemes ir imperiālisma vislielākā rezerve un viņa spēku nopietnākais avots;

c)  atkarīgo un koloniju zemju apspiesto tautu revolucionārā cīņa pret imperiālismu ir vienīgais ceļš, kā tām atbrīvoties no sloga un ekspluatācijas;

d)    svarīgākās koloniju un atkarīgās zemes jau nostājušās uz

nacionalas atbrīvošanas kustības ceļa, kas nevar netuvināt visas pasaules kapitālisma krizei;

e)   proletariāta kustības intereses attīstītajās valstīs un nacionālās atbrīvošanās kustības intereses kolonijās prasa abu šo revolucionārās kustības veidu apvienošanu kopīgā frontē pret kopīgo ienaidnieku, pret imperiālismu;

f)   strādnieku šķiras uzvara attīstītajās valstīs un apspiesto tautu atbrīvošanās no imperiālisma jūga nav iespējama bez kopīgas revolucionāras frontes nodibināšanas un nostiprināšanas;

g)    kopīgas revolucionārās frontes nodibināšana nav iespējama bez apspiedēju nāciju proletariāta tieša un noteikta apspiesto tautu atbrīvošanās kustības atbalsta pret «tēvzemes» imperiālismu, jo «nevar būt brīva tā tauta, kas apspiež citas tautas» (Markss);

h)   šis atbalsts nozīmē aizstāvēt, aizsargāt un realizēt lozungu par nāciju atdalīšanās, par patstāvīgas valstiskas eksistences tiesībām;

i)   bez šā lozunga izpildīšanas nav iespējams nokārtot nāciju apvienošanos un sadarbību vienotā pasaules saimniecībā, kas ir sociālisma uzvaras materiālā bāze;

j) šī apvienošanās var būt tikai brīvprātīga, kas radusies uz tautu savstarpējas uzticības un brālīgu savstarpēju attiecību pamata.

No tā, — divas puses, divas tendences nacionālajā jautājumā: tendence politiski atbrīvoties no imperiālisma važām un nodibināt patstāvīgu nacionālu valsti, tendence, kas radusies uz imperiālistisko spaidu un koloniālās ekspluatācijas pamatiem, un nāciju saimnieciskās tuvināšanās tendence, kas radusies sakarā ar pasaules tirgus un pasaules saimniecības izveidošanos.

«Kapitālisms savā attīstībā», saka Ļeņins, «pazīst divas vēsturiskas tendences nacionālajā jautājumā. Pirmā: nacionālās dzīves un nacionālo kustību atmoda, cīņa pret katru nacionālu spaidu, nacionālo valstu radīšana. Otra: visādu sakaru attīstīšanās un vairošanās starp nācijām, nacionālo aizžogojumu noārdīšana, kapitāla, vispār ekonomiskās dzīves, politikas, zinātnes utt. internacionālas vienības radīšana. Abas tendences ir kapitālisma pasaules likums. Pirmā ir pārsvarā tā attīstības sākumā, otra raksturo nobriedušu kapitālismu, kas virzās uz savu pārveidošanos sociālistiskā sabiedrībā» (sk. XVII sēj., 139. un 140. lpp.).

Imperiālismam abas šīs tendences ir nesamierināmas pretišķības, jo imperiālisms nevar dzīvot bez koloniju ekspluatēšanas un varmācīgas turēšanas «vienotā veselā» ietvaros, jo imperiālisms var tuvināt nācijas tikai ar aneksijām un koloniju sagrābšanu, bez kā tas, vispārīgi runājot, nav domājams.

Komunismam, gluži otrādi, šīs tendences ir tikai vienas lietas divas puses — apspiesto tautu atbrīvošana no imperiālisma jūga, jo komunisms zina, ka tautu apvienošanās vienotā pasaules saimniecībā iespējama tikai pēc savstarpējas uzticības un brīvprātīgas vienošanās principiem, ka ceļš uz tautu brīvprātīgas apvienošanas nodibināšanos ejams caur koloniju atdalīšanos no «vienotā» imperiālistiskā «veselā», caur to pārvēršanos patstāvīgās valstīs.

No tā, — neatlaidīgas, nepārtrauktas, enerģiskas cīņas nepieciešamība pret valdošo nāciju «sociālistu» lielvalstisko šovinismu (Anglija, Francija, Amerika, Itālija, Japāna u. c), kas negrib cīnīties pret savām imperiālistiskajām valdībām, kas negrib atbalstīt «savu» koloniju apspiesto tautu cīņu par atbrīvošanos no spaidiem, par valstisku atdalīšanos.

Bez šādas cīņas nav domājama valdošo nāciju strādnieku šķiras audzināšana patiesa internacionālisma garā, tuvināšanās garā ar atkarīgo zemju un koloniju darba ļaužu masām, patiesā proletāriskās revolūcijas sagatavošanas garā. Revolūcija Krievijā nebūtu uzvarējusi, un Kolčaks ar Deņikinu nebūtu sakauti, ja krievu proletariātam nebūtu bijis agrākās Krievijas impērijas apspiesto tautu līdzjūtības un atbalsta. Bet lai iekarotu šo tautu līdzjūtību un atbalstu, tam vispirms bija jāsatriec Krievijas imperiālisma važas un jāatbrīvo šīs tautas no nacionāliem spaidiem. Bez tā nebūtu bijis iespējams nostiprināt Padomju varu, ieviest patiesu internacionālismu un radīt to ievērojamo tautu sadarbības organizāciju, kas saucas par Padomju Sociālistisko Republiku Savienību un kas ir dzīvs pirmparaugs nākamai tautu apvienībai vienotā pasaules saimniecībā.

No tā, — nepieciešamība cīnīties pret nacionālo noslēgtību, šaurību, savrupību, kas piemīt apspiesto zemju sociālistiem, kuri negrib pacelties pāri savam nacionālajam zvanu tornim un nesaprot savas zemes atbrīvošanās kustības sakarību ar valdošo zemju proletariāta kustību.

Bez šādas cīņas nav domājams aizstāvēt apspiesto nāciju proletariāta patstāvīgu politiku un tā šķiras solidaritāti ar valdošo zemju proletariātu cīņā par kopīgā ienaidnieka gāšanu, cīņā par imperiālisma gāšanu, bez šādas cīņas internacionālisms nebūtu iespējams.

Tāds ir valdošo un apspiesto nāciju darba ļaužu masu audzināšanas ceļš revolucionārā internacionālisma garā.

Lūk, ko saka Ļeņins par šo divpusīgo komunisma darbu strādnieku audzināšanā internacionālisma garā:

«Vai šī audzināšana var… būt konkrēti vienāda lielajās apspiedējās nācijās un mazajās apspiestajās nācijās? Anektētājās nācijās un anektējamās nācijās?

Acīm redzot nē. Ceļš uz vienu mērķi: uz visu nāciju pilnīgu vienlīdzību tiesībās, uz visciešāko tuvināšanos un uz to tālāku saplūšanu šeit acīm redzot iet pa dažādām konkrētām tekam, — tāpat kā, teiksim, ceļš uz punktu, kas atrodas šās lappuses vidū, iet pa kreisi no vienas lappuses malas un pa labi no pretējās. Ja lielas, apspiedējas, anektētājās nācijas sociālists, ticēdams vispār nāciju saplūšanai, kaut uz mirkli aizmirsīs to, ka «viņa» Nikolajs II, «viņa» Vilhelms, Džordžs, Puankarē u. c, arī ir par saplūšanu ar mazajām nācijām (aneksiju ceļā), — Nikolajs II par «saplūšanu» ar Galiciju, Vilhelms II par «saplūšanu» ar Beļģiju u. c, — tad tāds sociālists izrādīsies smieklīgs doktrinārs teorijā, palīgs imperiālismam praksē.

Strādnieku internacionālās audzināšanas smaguma centram apspiedējās valstīs nenovēršami jābūt apspiesto zemju atdalīšanās brīvības sludināšanā un aizstāvēšanā. Bez tā nav internacionālisma. Katru

apspiedējas nācijas sociālistu, kas ar šādu propagandu nenodarbojas, mums ir tiesība nopelt un mums viņš jāpel kā imperiālists un kā nelietis. Tā ir kategoriska prasība, lai arī atdalīšanās gadījums būtu iespējams un «realizējams» pirms sociālisma tikai vienā no 1000 gadījumiem . . .

Gluži otrādi. Mazās nācijas sociālistam savas aģitācijas smaguma centrs jāliek uz mūsu vispārējās formulas otra vārda: nāciju «brīvprātīga savienošanās». Nepārkāpjot savus internacionalista pienākumus, viņš var būt ir par savas nācijas politisko neatkarību, ir par tās iekļaušanu kaimiņvalstī X, Y, Z, u. c. Bet visos gadījumos viņam jācīnās pret sīko nacionālo šaurību, noslēgtību, atšķirtību, par veselā un vispārīgā apsvēršanu, par daļas interešu pakļaušanu vispārējām interesēm.

Cilvēki, kas jautājumā nav iedziļinājušies, atrod «pretrunas» tai apstāklī, ka apspiedēju nāciju sociālistiem noteikti jāuzstājas par «atdalīšanās brīvību», bet apspiesto nāciju sociālistiem par «savienošanās brīvību». Bet maza pārdomā rāda, ka cita ceļa uz internacionālismu un nāciju savienošanos, cita ceļa uz šo mērķi no dotā stāvokļa nav un nevar būt» (sk. XIX sēj., 261. un 262. lpp.).

VII STRATĒĢIJA UN TAKTIKA

No šā temata es ņemu sešus jautājumus: a) stratēģija un taktika kā zinātne par proletariāta šķiras cīņas vadību; b) revolūcijas etapi un stratēģija; c) kustības uzplūdi un atplūdi un taktika; d) stratēģiskā vadība; e) taktiskā vadība; f) reformisms un revolūcionārisms.

1) Stratēģija un taktika kā zinātne par proletariāta šķiras cīņas vadību. II Internacionāles kundzības periods bija lielāko tiesu proletārisko armiju formēšanas un apmācīšanas periods daudzmaz mierīgas attīstības apstākļos. Tas bija parlamentārisma kā galvenās šķiru cīņas formas periods. Jautājumi par šķiru lielajām sadursmēm, par proletariāta gatavošanos revolucionārām kaujām, par proletariāta diktatūras iekarošanas ceļiem toreiz, kā likās, nebija aktuāli. Uzdevums bija, — izlietot visus legālās attīstības ceļus proletārisko armiju formēšanai un apmācīšanai, izlietot parlamentārismu, piemērīgi apstākļiem, kuros proletariāts palika un kuros viņam, kā likās, bija jāpaliek opozicijas stāvoklī. Vai maz jāpierāda, ka šādā periodā un ar šādu proletariāta uzdevumu izpratni nevarēja būt ne viengabalainas stratēģijas, ne izkoptas taktikas. Bija fragmenti, atsevišķas domas par taktiku un stratēģiju, bet taktikas un stratēģijas nebija.

II Internacionāles nāves grēks nav tas, ka tā savā laikā piekopa parlamentāro cīņas formu izlietošanas taktiku, bet tas, ka tā pārvērtēja šo formu nozīmi, uzskatīdama tās gandrīz vai par vienīgajām, bet kad iestājās atklātu revolucionāru kauju periods un jautājums par ārpusparlamentārām cīņas formām nostājās pirmā vietā, II Internacionāles partijas novērsās no jaunajiem uzdevumiem, nepieņēma tos.

Tikai nākamajā periodā, proletariāta atklāto akciju periodā, proletāriskās revolūcijas periodā, kad jautājums par buržuāzijas gāšanu kļuva tiešas prakses jautājums, kad jautājums par proletariāta rezervēm (stratēģija) kļuva viens no visaktuālākiem jautājumiem, kad visas cīņas un organizācijas formas — ir parlamentārās, ir ārpusparlamentārās (taktika) — parādījās pilnīgi noteikti, — tikai šai periodā varēja tikt izstrādāta viengabalaina proletariāta cīņas stratēģija un izkopta taktika. Marksa un Engelsa ģeniālās domas par taktiku un stratēģiju, kuras II Internacionāles oportūnisti bija iemūrējuši, Ļeņins izvilka dienas gaismā tieši šai periodā. Bet Ļeņins neaprobežojās ar atsevišķu Marksa un Engelsa taktikas težu atjaunošanu. Viņš tās attīstīja tālāk un papildināja jaunām domām un tēzēm, apvienodams visu to vienā proletariāta šķiras cīņas vadības noteikumu un vadošo principu sistēmā. Tādas Ļeņina brošūras kā «Ko darīt?», «Divas taktikas», «Imperiālisms», «Valsts un revolūcija», «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», «Bērnišķīgā slimība», bez šaubām, būs vērtīgākais ieguldījums marksisma kopīgajā dārgumu glabātavā, tā revolūcionārajā arsenālā. Ļeņinisma stratēģija un taktika ir zinātne par proletariāta revolucionārās cīņas vadību.

2) Revolūcijas etapi un stratēģija. Stratēģija ir proletariāta galvenā trieciena virziena noteikšana, pamatojoties uz zināmu revolūcijas etapu, attiecīga revolucionāro spēku (galveno un otras šķiras rezervju) novietošanas plāna izstrādāšana, cīņa par šī plāna veikšanu visā zināmā revolūcijas etapā.

Mūsu revolūcija jau pārdzīvojusi divus etapus un pēc Oktobra apvērsuma iegājusi trešajā etapā. Saskaņā ar to mainījusies stratēģija.

Pirmais etaps. No 1903. g. — 1917. g. februārim. Mērķis — gāzt carismu, pilnīgi likvidēt viduslaiku atliekas. Revolūcijas pamatspēks — proletariāts. Tuvākā rezerve — zemniecība. Galvenā trieciena virziens: izolēt liberāli monarchistisko buržuāziju, kas cenšas dabūt savā pusē zemniecību un likvidēt revolūciju, izlīgstot ar carismu. Spēku novietošanas plāns: strādnieku šķiras savienība ar zemniecību. «Proletariātam jāveic līdz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar spēku satriektu patvaldības pretošanos un paralizētu buržuāzijas svārstību» (sk. Ļeņins VIII sēj., 96. Ipp.).

Otrs etaps. No 1917. g. marta— 1917. g. oktobrim. Mērķis — gāzt Krievijā imperiālismu un iziet no imperiālistiskā kara. Revolūcijas pamatspēks — proletariāts. Tuvākā rezerve — nabadzīgā zemniecība. Kaimiņvalstu proletariāts kā varbūtēja rezerve. Ieilgušais karš un imperiālisma krize kā labvēlīgs moments. Galvenā trieciena virziens: izolēt sīkburžuazisko demokrātiju (meņševiki, eseri), kas cenšas dabūt savā pusē darba zemniecības masas un izbeigt revolūciju, izlīgstot ar imperiālismu. Spēku novietošanas plāns: proletariāta savienība ar nabadzīgāko zemniecību. «Proletariātam jāizdara sociālistiskais apvērsums, pievienojot sev iedzīvotāju pusproletārisko elementu masu, lai ar spēku salauztu buržuāzijas pretošanos un paralizētu zemniecības un sīkburžuazijas svārstību» (sk. turpat).

Trešais etaps. Tas sākās pēc Oktobra apvērsuma. Mērķis — nostiprināt proletariāta diktatūra vienā zemē, izlietojot to par atbalsta punktu imperiālisma gāšanai visās zemēs. Revolūcija iziet no vienas zemes ietvariem, ir sācies pasaules revolūcijas laikmets. Revolūcijas pamatspēki: proletariāta diktatūra vienā zemē, proletariāta revolucionārā kustība visās zemēs. Galvenās rezerves: pusproletāriskās un sīkzemnieciskās masas attīstītās zemēs, atbrīvošanās kustība kolonijās un atkarīgajās zemēs. Galvenā trieciena virziens: sīkburžuaziskās demokrātijas izolācija, II Internacionāles partiju izolācija, kuras ir galvenais balsts izlīgšanas politikai ar imperiālismu. Spēku novietošanas plāns: proletāriskās revolūcijas savienība ar koloniju un atkarīgo zemju atbrīvošanās kustību.

Stratēģijai ir darīšana ar revolūcijas pamatspēkiem un to rezervēm. Tā mainās sakarā ar revolūcijas pāreju no viena etapa uz otra, palikdama pamatos bez pārmaiņām visā attiecīgā etapa periodā.

3) Kustības uzplūdi un atplūdi un taktika. Taktika ir proletariāta izturēšanās līnijas noteikšana samērā īsam kustības uzplūdu vai atplūdu, revolūcijas kāpinājuma vai krituma periodam, cīņa par šīs līnijas ieturēšanu, vecās cīņas un organizācijas formu vietā liekot jaunas, veco lozungu vietā jaunus, kombinējot šīs formas utt. Ja stratēģijas mērķis uzvarēt karā, teiksim, pret carismu vai buržuāziju, cīņu pret carismu vai buržuāziju veikt līdz galam, tad taktika sprauž mazāk būtiskus mērķus, jo tā cenšas uzvarēt ne visā karā, bet vienā vai otrā sadursmē, vienā vai otrā kaujā, sekmīgi veikt vienu vai otra kampaņu, vienu vai otra akciju, kas atbilst zināmā revolūcijas kāpinājuma vai krituma perioda konkrētajiem apstākļiem. Taktika ir stratēģijas daļa, pakārtota tai, apkalpo to.

Taktika mainās atkarībā no uzplūdiem un atplūdiem. Kamēr revolūcijas pirmā etapa periodā (no 1903. g. līdz 1917. g. februārim) stratēģiskais plāns palika bez pārmaiņām, taktika šai laikā mainījās vairāk reižu. 1903.—1905. g. periodā partijas taktika bija ofensīva, jo bija revolūcijas uzplūdi, kustība gāja uz augšu un taktikai bija jāiziet no šā fakta. Saskaņā ar to arī cīņas formas bija revolucionāras, revolūcijas uzplūdu prasībām atbilstošas. Vietēji politiski streiki, politiskas demonstrācijas, vispārējs politisks streiks, domes boikots, sacelšanās, revolucionāri kaujas lozungi — tādas ir šā perioda cīņas formas, kas stājas cita citas vietā. Sakarā ar cīņas formām toreiz mainījās arī organizācijas formas. Fabriku un rūpnīcu komitejas, zemnieku revolucionārās komitejas, streiku komitejas, strādnieku deputātu Padomes, daudzmaz atklāta strādnieku partija — tādas ir šā perioda organizācijas formas.

1907,—1912. g. periodā partijai bija jāpāriet uz atkāpšanās taktiku, jo toreiz mums bija revolucionārās kustības kritums, revolūcijas atplūdi, un taktikā nevarēja neievērot šo faktu. Atbilstoši tam mainījās arī cīņas formas, tāpat kā arī organizācijas formas. Domes boikota vietā — piedalīšanās domē, atklātu revolucionāra akciju vietā ārpus domes — uzstāšanās domē un darbs domē, vispārēju politisku streiku vietā — daļēji ekonomiski streiki vai vienkārši klusums. Saprotams, ka partijai šai periodā bija jānoiet pagrīdē, bet revolucionāro masu organizāciju vietā lika kultūras, izglītības, kooperatīvās, apdrošināšanas un citas likuma atļautas organizācijas.

Tas pats sakāms par otra un trešo revolūcijas etapu, kad taktika mainījās desmitām reižu, kamēr stratēģiskie plāni palika bez pārmaiņām.

Taktikai ir darīšana ar proletariāta cīņas un organizācijas formām, ar to maiņu, ar to saskaņošanu. Uz zināma revolūcijas etapa pamata taktika var mainīties vairāk reižu, atkarībā no revolūcijas uzplūdiem vai atplūdiem, kāpinājuma vai krituma.

4) Stratēģiskā vadība. Revolūcijas rezerves ir:

tiešas: a) zemniecība un vispār savas valsts starpslāņi, b) kaimiņzemju proletariāts, c) revolucionārā kustība kolonijās un atkarīgajās zemēs, d) proletariāta diktatūras iekarojumi un ieguvumi, — no kā daļēji proletariāts, atstājot sev spēku pārsvaru, var pagaidam atsacīties, lai ta uzpirktu stipru pretinieku un iegūtu atelpu, un

netiešas: a) savas valsts neproletārisko šķiru pretišķības un konflikti, kurus proletariāts var izmantot pretinieka vājināšanai, savu rezervju stiprināšanai, b) pretišķības, konflikti un kari (piem., imperiālistiskais karš) starp proletariāta valstij naidu? am buržuāziskam valstīm, kurus proletariāts var izmantot savā uzbrukumā vai manevrējot piespiestas atkāpšanās gadījumā.

Par pirmā veida rezervēm nav vērts plašāk runāt, jo to nozīme saprotama visiem un katram. Kas attiecas uz otra veida rezervēm, kuru nozīme ne vienmēr skaidra, tad jāsaka, ka dažreiz tām pirmšķirīga nozīme revolūcijas gaitā. Vai maz var noliegt milzīgo nozīmi, kāda bija, piemēram, konfliktam starp sīkburžuazisko demokrātiju (eseri) un liberāli monarchistisko buržuāziju (kadeti) pirmās revolūcijas laikā un pēc tās, kuram, bez šaubām, bija sava loma zemniecības atbrīvošanā no buržuāzijas ietekmes. Vēl mazāk pamata noliegt kolosālo nozīmi, kāda bija nāvīgajam karam starp galvenam imperiālistu grupām Oktobra apvērsuma periodā, kad savstarpējā karā aizņemtiem imperiālistiem nebija iespējas koncentrēt spēkus pret jauno Padomju varu, bet proletariāts taisni tādēļ guva iespēju tieši ķerties pie savu spēku organizēšanas, pie savas varas nostiprināšanas un sagatavot Kolčaka un Deņikina sagrāvi. Jādomā, ka tagad, kad pretišķības starp imperiālistu grupām arvien vairāk padziļinās un kad jauns karš starp tām kļūst nenovēršams, proletariātam šāda veida rezerves gūs arvien nopietnāku nozīmi.

Stratēģiskās vadības uzdevums ir pareizi izlietot visas šīs rezerves revolūcijas galvenā mērķa sasniegšanai zināmā tās attīstības etapā.

Kāda ir pareiza rezervju izlietošana?

Dažu nepieciešamu nosacījumu izpildīšana, no kuriem par galvenajiem nosacījumiem jāuzskata šādi:

Pirmkārt. Revolūcijas galveno spēku koncentrēšana izšķirīgajā brīdī pretinieka visvārīgākajā punktā, kad revolūcija jau nobriedusi, kad uzbrukums pilnā sparā, kad sacelšanās klaudzina pie durvīm un kad rezervju pievilkšana avangardam ir izšķirīgs panākumu nosacījums. Par piemēru, kas demonstrē šādu rezervju izlietošanu, var uzskatīt partijas stratēģiju 1917. g. aprīļa — oktobra periodā. Neapšaubāmi, ka šai periodā pretinieka visvārīgākais punkts bija karš. Neapšaubāmi, ka tieši šajā, kā galvenā jautājumā, partija savāca ap proletārisko avangardu visplašākās iedzīvotāju masas. Partijas stratēģija šai periodā bija virzīta uz to, lai, ar manifestācijām un demonstrācijām apmācot avangardu akcijām ielās, reizē ar to pievilktu avangardam rezerves caur Padomēm aizmugurē un zaldātu komitejām frontē. Revolūcijas iznākums parādīja, ka rezervju izlietošana bija pareiza.

Lūk, ko saka Ļeņins par šo revolūcijas spēku stratēģiskās izlietošanas nosacījumu, citiem vārdiem izteikdams pazīstamo Marksa un Engelsa tezi par sacelšanos:

«Nekad nerotājāties ar sacelšanos, bet, iesākot to, stingri apzināties, ka jāiet līdz galam. Nepieciešami savākt lielu spēku pārsvaru izšķirīgā vietā, izšķirīgā brīdī, jo citādi ienaidnieks, kam labāka sagatavošanās un organizācija, iznīcinās sacēlušos. Ja sacelšanās iesākta, tad jārīkojas ar vislielāko noteiktību un katrā ziņā, bez vārda runas, jāpāriet uzbrukumā. «Aizsargāšanās ir bruņotas sacelšanās nāve». Jācenšas ienaidnieku pārsteigt, uztvert momentu, kamēr tā karaspēks izklaidēts. Jācenšas iegūt ik dienas (var teikt ik stundas, ja runa ir par vienu pilsētu) kaut nelielus panākumus, uzturot, lai tas maksātu ko maksādams, «morālisku pārsvaru»» (sk. XXI sēj., 319. un 320. lpp.).

Otrkārt. Izšķirīgā trieciena momenta, sacelšanās iesākšanas momenta izvēle ar tādu aprēķinu, ka krize sasniegusi augstāko pakāpi, ka avangards gatavs cīnīties līdz galam, ka rezerve ir gatava pabalstīt avangardu un ka pretinieka rindās jau iestājies maksimāls apjukums — ka viss tas jau eksistē.

Izšķirīgu kauju, saka Ļeņins, var uzskatīt par pilnīgi nobriedušu, ja «visi mums naidīgo šķiru spēki pietiekami sapinušies, pietiekami saplēsušies viens ar otru, pietiekami novājinājuši sevi cīņā, kas tiem nav pa spēkam», ja «visi nenoteiktie, svārstīgie, nepastāvīgie, starpelementi, t. i., sīkburžuazija, sīkburžuaziskā demokrātija, atšķirībā no buržuāzijas, pietiekami atmaskojuši sevi tautas priekšā, pietiekami apkaunojuši sevi ar savu praktisko bankrotu»; ja «proletariātā radies un sāk spēcīgi pieaugt masu noskaņojums par visnoteiktākās, pašaizliedzīgi drosmīgākās revolucionārās darbības atbalstīšanu pret buržuāziju. Lūk, tad revolūcija nobriedusi, lūk, tad mūsu uzvara, ja esam pareizi apsvēruši visus, iepriekš minētos… nosacījumus un pareizi izvēlējušies momentu, mūsu uzvara nodrošināta» (sk. XXV sēj., 229. lpp.).

Par šādas stratēģijas paraugu var uzskatīt Oktobra sacelšanās veikšanu.

Šā nosacījuma pārkāpšana rada bīstamu kļūdu, ko dēvē par «tempa zaudēšanu», kad partija atpaliek no kustības gaitas vai tālu aizsteidzas priekšā, radot neveiksmes briesmas. Par piemēru šādai «tempa zaudēšanai», par piemēru tam, kā nav jāizvēlas sacelšanās moments, jāuzskata vienas biedru daļas mēģinājums sākt sacelšanos ar Demokrātiskās apspriedes arestu 1917. g. septembrī, kad Padomēs vēl bija jūtama svārstīšanās, fronte vēl bija krustceļos, rezerves vēl nebija pievilktas avangardam.

Treškārt. Jau uzņemtā kursa neatlaidīga ieturēšana pāri visām un visādām grūtībām un sarežģījumiem ceļā uz mērķi, kas nepieciešama tādēļ, lai avangards neizlaistu no acīm galveno cīņas mērķi, bet masas, iedamas uz šo mērķi un cenzdamās sakļauties ap avangardu, nenomaldītos no ceļa. Šā nosacījuma pārkāpšana rada milzīgu kļūdu, kas labi pazīstama jūrniekiem ar nosaukumu «kursa zaudēšana». Par šādas «kursa zaudēšanas» piemēru jāuzskata mūsu partijas kļūdainā izturēšanās tūdaļ pēc Demokrātiskās apspriedes, kad partija nolēma piedalīties Priekšparlamentā. Partija šai brīdī it kā aizmirsa, ka Priekšparlaments ir buržuāzijas mēģinājums aizvirzīt mūsu valsti no Padomju ceļa uz buržuāziskā parlamentārisma ceļu, ka partijas piedalīšanās tādā iestādē var sajaukt visas kārtis un novirzīt no ceļa strādniekus un zemniekus, kuri veic revolūcionāru cīņu ar lozungu: «Visu varu Padomēm». Šī kļūda tika izlabota, boļševikiem aizejot no Priekšparlamentā.

Ceturtkārt. Manevrēšana ar rezervēm, kas domāta, lai pareizi atkāptos, kad ienaidnieks stiprs, kad atkāpšanās nenovēršama, kad pieņemt pretinieka uzspiestu kauju acīm redzami neizdevīgi, kad atkāpšanās ar esošo spēku samēru kļūst vienīgais līdzeklis, kā izsargāt avangardu no trieciena un saglabāt tam rezerves.

«Revolucionārām partijām», saka Ļeņins, «jāpapildina zināšanas. Tās mācījušās uzbrukt. Tagad jāsaprot, ka šo zinātni nepieciešami papildināt ar zinātni — kā pareizāk atkāpties. Jāsaprot, — un revolucionārā šķira pati no savas rūgtās pieredzes mācās saprast, — ka nevar uzvarēt, neiemācoties pareizi uzbrukt un pareizi atkāpties» (sk. XXV sēj., 177. lpp.).

Šādas stratēģijas mērķis — iegūt laiku, radīt pretiniekā sabrukumu un uzkrāt spēkus, lai pēc tam pārietu uzbrukumā.

Par šādas stratēģijas paraugu var uzskatīt Brestas miera noslēgšanu, kas partijai deva iespēju iegūt laiku, izmantot sadursmes imperiālisma nometnē, radīt pretinieka spēku sabrukumu, saglabāt savā pusē zemniecību un uzkrāt spēkus, lai sagatavotu uzbrukumu Kolčakam un Deņikinam.

«Noslēdzot separātu mieru», teica toreiz Ļeņins, «mēs vislielākā mērā, kāds tagadējā brīdī iespējams, atbrīvojamies no abām naidīgām imperiālistiskām grupām, izmantojot viņu naidu un karu, kas apgrūtina viņu izlīgumu pret mums, — izmantosim to, iegūdami uz zināmu periodu brīvas rokas sociālistiskās revolūcijas turpināšanai un nostiprināšanai» (sk. XXII sēj., 198. lpp.).

«Tagad pat pēdējais muļķis redz», teica Ļeņins trīs gadus pēc Bresi *s miera, «ka «Brestas miers» bija piekāpšanās, kas mūs stiprināja un saskaldīja starptautiskā imperiālisma spēkus» (sk. XXVII sēj., 7. lpp.).

Tādi ir galvenie nosacījumi, kas nodrošina stratēģiskās vadības pareizumu.

5) Taktiskā vadība. Taktiskā vadība ir stratēģiskās vadības daļa, kas pakļauta pēdējās uzdevumiem un prasībām. Taktiskās vadības uzdevums ir apgūt visas proletariāta cīņas un orgānizācijas formas un nodrošināt to pareizu izlietošanu, lai zināmā spēku samērā iegūtu maksimālus rezultātus, kas nepieciešami stratēģisko panākumu sagatavošanai.

Kas ir proletariāta cīņas un organizācijas formu pareiza izlietošana?

Dažu nepieciešamu nosacījumu izpildīšana, no kuriem par galveniem nosacījumiem jāuzskata šādi:

Pirmkārt. Tieši to cīņas un organizācijas formu izvirzīšana pirmā vietā, kuras, visvairāk atbilstot zināmas kustības uzplūdu vai atplūdu apstākļiem, var atvieglot un nodrošināt masu pievešanu revolūcijas pozīcijām, miljonu masu pievešanu revolūcijas frontei, to novietošanu revolūcijas frontē.

Jautājums nav par to, lai avangards apzinātos vecās kārtības uzturēšanas neiespējamību un tās gāšanas nenovēršamību. Jautājums ir par to, lai masas, miljonu masas, saprastu šo nenovēršamību un izrādītu gatavību atbalstīt avangardu. Bet to izprast masas spēj tikai ar pašu pieredzi. Dot miljonu masām iespēju ar savu pašu pieredzi atzīt vecās varas gāšanas nenovēršamību, izvirzīt tādus cīņas veidus un tādas organizācijas formas, kas atvieglotu masām ar pieredzi atzīt revolucionāro lozungu pareizumu, — tāds ir uzdevums.

Avangards būtu atrāvies no strādnieku šķiras, bet strādnieku šķira būtu pazaudējusi sakarus ar masām, ja partija savā laikā nebūtu nolēmusi piedalīties domē, ja tā nebūtu nolēmusi koncentrēt spēkus darbam domē un uz šā darba pamata izvērst cīņu, lai ar to palīdzētu masām ar pašu pieredzi atzīt domes bezspēcību, kadetu solījumu melīgumu, neiespējamību izlīgt ar carismu, zemniecības un strādnieku šķiras savienības nenovēršamību. Bez masu pieredzes domes periodā kadetu atmaskošana un proletariāta hegemonija nebūtu bijusi iespējama.

Otzovisma taktika bija bīstama tāpēc, ka tā draudēja atraut avangardu no viņa miljonu lielajām rezervēm.

Partija būtu atrāvusies no strādnieku šķiras, bet strādnieku šķira būtu pazaudējusi ietekmi plašās zemnieku un kareivju masās, ja proletariāts būtu gājis kreiso komunistu pēdās, kuri aicināja uz sacelšanos 1917. gada aprīlī, kad meņševiki un eseri vēl nebija paguvuši atmaskoties kā kara un imperiālisma piekritēji, kad masas ar savu pieredzi vēl nebija paguvušas iepazīt meņševistiski eserisko runu melus par mieru, par zemi, par brīvību. Bez masu pieredzes kerenskisma periodā meņševiki un eseri nebūtu izolēti un proletariāta diktatūra nebūtu bijusi iespējama. Tāpēc sīkburžuazisko partiju kļūdu «pacietīgas izskaidrošanas» un atklātas cīņas taktika pašās Padomēs bija vienīgi pareizā taktika.

Kreiso komunistu taktika bija bīstama tāpēc, ka tā draudēja pārvērst partiju no proletāriskās revolūcijas vadoņa par tukšu un bezpamata sazvērnieku grupiņu.

«Ar avangardu vien», saka Ļeņins, «nevar uzvarēt. Mest izšķirīgā cīņā avangardu vien, iekām visa šķira, iekām plašas masas nav ieņēmušas vai nu avangarda tieša atbalsta, vai vismaz labvēlīgas neitralitātes pozicijas pret to… būtu ne vien muļķība, bet arī noziegums. Bet,, lai tiešām visa šķira, lai tiešām plašas kapitāla apspiestās un darba ļaužu masas nonāktu līdz šādai pozicijai — ar propagandu vien, ar aģitāciju vien nepietiek. Tur vajadzīga pašu šo masu politiska pieredze. Tāds ir visu lielo revolūciju pamatlikums, ko tagad ārkārtīgi spēcīgi un reljefi apstiprinājusi ne vien Krievija, bet arī Vācija. Ne vien nekulturālām, bieži vien lasīt un rakstīt nepratējām Krievijas masām, bet arī augsti kulturālām, viscaur lasīt un rakstīt pratējām Vācijas masām vajadzēja sajust uz savas ādas II Internacionāles bruņinieku valdības bezspēcību, bezraksturību, nevarību, sulainisko pakalpību buržuāzijai, galējo reakcionāru diktatūras nenovēršamību (Korņilovs — Krievijā, Kaps un Ko. — Vācijā) kā vienīgo alternatīvu attiecībā pret proletariāta diktatūru, lai noteikti pievērstos komunismam» (sk. XXV sēj., 228. lpp.).

Otrkārt. Katrā zināmā momentā tā īpašā posma atrašana procesu ķēdē, kuru satverot, varētu noturēt visu ķēdi un sagatavot apstākļus stratēģisku panākumu iegūšanai.

Lieta tā, ka no vairākiem partijai veicamiem uzdevumiem jāizdala tieši tas kārtējais uzdevums, kura atrisināšana ir centrālais punkts un kura realizēšana nodrošina pārējo kārtējo uzdevumu sekmīgu atrisināšanu.

Šās tēzes nozīmi varētu demonstrēt diviem piemēriem, no kuriem vienu varētu ņemt tālā pagātnē (partijas dibināšanas periods) un otru — mums vistuvākā tagadnē (nepa periods).

Partijas dibināšanas periodā, kad neskaitāmie pulciņi un organizācijas vēl nebija saistītas savā starpā, kad savrupība un noslēgšanās pulciņos sagandēja partiju no augšas līdz apakšai, kad idejiskais juceklis bija partijas iekšējās dzīves raksturīgā pazīme, — šai periodā galvenais posms un galvenais uzdevums posmu un uzdevumu ķēdē, kādi toreiz partijai bija jāatrisina, bija nelegālā Viskrievijas laikraksta nodibināšana. Kāpēc? Tāpēc, ka tikai ar nelegālu Viskrievijas laikrakstu toreizējos apstākļos varēja radīt saskaņotu partijas kodolu, kas spētu sasaistīt kopā neskaitāmos pulciņus un organizācijas, sagatavot apstākļus idejiskai un taktiskai vienībai un tādējādi likt pamatu īstenas partijas nodibināšanai.

Pārejas periodā no kara uz saimniecisku celtniecību, kad rūpniecība nīkuļoja sabrukuma ķetnās, bet lauksaimniecība cieta no pilsētas ražojumu trūkuma, kad valsts industrijas saikne ar zemnieku saimniecību kļuva par sekmīgas sociālistiskas celtniecības galveno nosacījumu, šai periodā galvenais posms procesu ķēdē, galvenais uzdevums citu uzdevumu virknē izrādījās tirdzniecības attīstība. Kāpēc? Tāpēc, ka nepa apstākļos industrijas saikne ar zemnieku saimniecību nav iespējama citādi kā tikai caur tirdzniecību, tāpēc, ka ražošana bez ražojumu noieta nepa apstākļos ir industrijas nāve, tāpēc, ka industriju var paplašināt tikai ar noieta paplašināšanu tirdzniecības attīstības ceļā, tāpēc, ka, tikai nostiprinoties tirdzniecības nozarē, tikai pārzinot tirgošanos, tikai satverot šo ķēdes posmu, varēs cerēt sakļaut industriju ar zemnieku ražojumu tirgu un sekmīgi atrisināt citus kārtējos uzdevumus, lai radītu apstākļus sociālistiskās ekonomikas pamatu celšanai.

«Nepietiek būt revolucionāram un sociālisma piekritējam vai komunistam vispār…», saka Ļeņins. «Katrā momentā jāprot atrast to īpašo ķēdes posmu, pie kura jāķeras visiem spēkiem, lai noturētu visu ķēdi un sagatavotu drošu pāreju pie nākošā posma»… «Pašreizējā momentā . . . šāds posms ir iekšējās tirdzniecības atdzīvināšana, valstij to pareizi regulējot (virzot). Tirdzniecība — lūk, tas «posms» vēsturiskā notikumu ķēdē mūsu sociālistiskās celtniecības pārejas formās 1921. un 1922. g., «pie kura jāķeras visiem spēkiem»…» (sk. XXVII sēj., 82. lpp.).

Tādi ir galvenie nosacījumi, kas nodrošina taktiskās vadības pareizumu.

6) Reformlisms un revolūcionārisms. Ar ko atšķiras revolucionāra taktika no reformistiskas taktikas?

Daži domā, ka ļeņinisms ir pret reformām, pret kompromisiem un izlīgumiem vispār. Tas gluži nepareizi. Boļševiki zina ne mazāk par jebkuru citu, ka zināmā nozīmē «viss labs, ko dod», ka zināmos apstākļos reformas vispār, kompromisi un izlīgumi atsevišķi — nepieciešami un derīgi.

«Karot», saka Ļeņins, «par starptautiskās buržuāzijas gāšanu, kas ir simtkārt grūtāks, ilgstošāks un sarežģītāks karš nekā vissīvākais no parastajiem kariem starp valstīm, un turklāt jau iepriekš atteikties no laipošanas, no ienaidnieku savstarpējo interešu pretišķību (kaut arī uz laiku) izmantošanas, no izlīgumiem un kompromisiem ar iespējamiem (kaut arī pagaidu, nedrošiem, svārstīgiem, varbūtējiem) sabiedrotiem,— vai tā nav bezgalīgi smieklīga lieta? Vai tas nelīdzinās tam, ka, uzņēmušies grūtu kāpšanu vēl neizpētītā un līdz šim nepārvarētā kalnā, mēs jau iepriekš būtu nolēmuši atteikties, lai ietu dažreiz līču loču, dažreiz grieztos atpakaļ, atteiktos no reiz uzņemtā virziena un izmēģinātu dažādus virzienus?» (sk. XXV sēj., 210. lpp.).

Jautājums acīm redzami nav vis reformās vai kompromisos un izlīgumos, bet gan tai apstāklī, kā cilvēki šīs reformas un šos izlīgumus izlieto.

Reformistam reforma ir viss, turpretī revolucionārais darbs — tikai tā, parunāšanai, acu apmānīšanai. Tāpēc reforma buržuāzijas varas pastāvēšanas apstākļos ar reformistisku taktiku nenovēršami kļūst par šās varas nostiprināšanas ieroci, revolūcijas ārdīšanas ieroci.

Bet revolucionāram, gluži otrādi, galvenais ir revolucionārais darbs, bet ne reforma, — viņam reforma ir revolūcijas

blakus produkts. Tāpēc reforma ar revolucionāru taktiku, buržuāzijas varai pastāvot, dabiski kļūst par šās varas ārdīšanas ieroci, revolūcijas nostiprināšanas ieroci, par atbalsta punktu revolucionārās kustības tālākai attīstībai.

Revolucionārs pieņems reformu tādēļ, lai to izlietotu kā iespēju saskaņot legālo darbu ar nelegālo darbu, lai to izlietotu kā aizsegu pastiprināt nelegālo darbu masu revolucionārā sagatavošanā buržuāzijas gāšanai.

Tāda ir reformu un izlīgumu revolucionārās izmantošanas būtība imperiālisma apstākļos.

Bet reformists, gluži otrādi, pieņems reformas tādēļ, lai atteiktos no jebkāda nelegāla darba, lai izjauktu masu gatavošanu revolūcijai un atdusētos «dāvātās» reformas paēnā.

Tāda ir reformistiskās taktikas būtība.

Tā tas ir ar reformām un izlīgumiem imperiālisma apstākļos.

Stāvoklis tomēr mazliet mainās pēc imperiālisma gāšanas, proletariāta diktatūras laikā. Zināmos apstākļos, zināmā situācijā proletāriskā vara var būt spiesta uz laiku pāriet no pastāvošās kārtības revolucionārā pārveidošanas ceļa uz tās pakāpeniskas pārveidošanas ceļu, uz «reformistisku ceļu», kā saka Ļeņins pazīstamajā rakstā «Par zelta nozīmi», uz apiešanas kustību ceļa, uz reformu un piekāpšanos ceļu neproletārisko šķiru priekšā, lai šīs šķiras sairdinātu, dotu revolūcijai atelpu, ļautu saņemt spēkus un sagatavot apstākļus jaunam uzbrukumam. Nav noliedzams, ka šis ceļš zināmā nozīmē ir reformistisks ceļš. Tikai jāatceras, ka šeit mums ir viena radikāla īpatnība, tā, ka reformu šai gadījumā dod proletariāta vara, ka reforma nostiprina proletariāta varu, ka tā viņai dod nepieciešamo atelpu, ka tā aicināta ārdīt nevis revolūciju, bet neproletāriskās šķiras.

Reforma šādos apstākļos tādējādi pārvēršas par savu pretstatu.

Šādas politikas realizēšana proletariāta varai kļūst iespējama tāpēc un tikai tāpēc, ka revolūcijas vēriens iepriekšējā periodā bija pietiekami liels un tādējādi deva pietiekami lielu plašumu, lai būtu kur atkāpties, uzbrukšanas taktikas vietā liekot pagaidu atkāpšanās taktiku, apiešanas taktiku.

Tādējādi, ja agrāk, buržuāzijas varas laikā, reformas bija revolūcijas blakus produkts, tad tagad, proletariāta diktatūras laikā, reformu avots ir proletariāta revolucionārie iekarojumi, proletariāta rokās uzkrātā rezerve, kas sastāv no šiem iekarojumiem.

«Reformu attieksmi pret revolūciju», saka Ļeņins, «noteikti un pareizi definējis tikai marksisms, pie kam Markss šo attieksmi varēja redzēt tikai no vienas puses, proti: apstākļos, kas bija pirms proletariāta pirmās, kaut cik stiprās, kaut cik ilgstošās uzvaras kaut vienā zemē. Šādos apstākļos pareizas attieksmes pamatā bija: reformas ir proletariāta revolucionārās šķiru cīņas blakus produkts… Pēc proletariāta uzvaras kaut vai vienā zemē reformu attieksmēs pret revolūciju rodas kaut kas jauns. Principiāli stāvoklis paliek tas pats, bet formā rodas pārmaiņa, ko Markss personīgi nevarēja paredzēt, bet ko var apzināt tikai uz marksisma filozofijas un politikas pamata… Pēc uzvaras tās (t. i., reformas. J. St.) (starptautiskā mērogā būdamas tas pats «blakus produkts») tai zemei, kur uzvara jau panākta, ir bez tam nepieciešama un likumīga atelpa tais gadījumos, kad spēku, pat tos maksimāli piepūlot, acīm redzami nepietiek tādam vai citādam revolucionāram pārgājienam. Uzvara dod tādu «spēku krājumu», ka iespējams noturēties pat piespiestas atkāpšanās gadījumā, — noturēties ir materiālā, ir morālā ziņā» (sk. XXVII sēj., 84. un 85. lpp.).

VIII PARTIJA

Pirmsrevolūcijas periodā, daudzmaz mierīgas attīstības periodā, kad II Internacionāles partijas bija valdošais spēks strādnieku kustībā, bet parlamentārās cīņas formas uzlūkoja par pamatformām, — šādos apstākļos partijai nebija un nevarēja būt tās nopietnās un izšķirīgās nozīmes, kādu tā ieguva pēc tam, atklātu revolucionāru sadursmju apstākļos. Aizstāvēdams II Internacionāli pret uzbrukumiem, Kautskis saka, ka II Internacionāles partijas ir miera, bet nevis kara instruments, ka tieši tāpēc tās izrādījās nespējīgas uzsākt kaut ko nopietnu kara laikā, proletariāta revolucionāro akciju periodā. Tas gluži pareizi. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka II Internacionāles partijas neder proletariāta revolucionārajai cīņai, ka tās nav proletariāta cīņas partijas, kas ved strādniekus pie varas, bet vēlēšanu aparāts, kas piemērots parlamentu vēlēšanām un parlamentārai cīņai. Ar to arī izskaidrojams fakts, ka II Internacionāles oportūnistu kundzības periodā proletariāta politiskās organizācijas pamats nebija vis partija, bet parlamenta frakcija. Ir zināms, ka šai laikā partija patiesībā bija parlafrienta frakcijas piedēklis un tai kalpojošs elements. Vai maz jāpierāda, ka tādos apstākļos un ar tādu partiju priekšgalā nevarēja būt ne runas par proletariāta sagatavošanu revolūcijai.

Stāvoklis tomēr radikāli grozījās, iestājoties jaunam periodam. Jaunais periods ir šķiru atklātu sadursmju periods, proletariāta revolucionāru akciju periods, proletāriskās revolūcijas periods, spēku tiešas sagatavošanas periods imperiālisma gāšanai, proletariāta varas sagrābšanai. Šis periods izvirza proletariātam jaunus uzdevumus visa partijas darba pārkārtošanai jaunā, revolucionārā veidā, strādnieku audzināšanai revolucionārai cīņai par varu, rezervju sagatavošanai un pievilkšanai, savienībai ar kaimiņu zemju proletāriešiem, ciešu sakaru nodibināšanai ar koloniju un atkarīgo zemju atbrīvošanās kustību utt. u. tml. Domāt, ka šos jaunos uzdevumus var atrisināt mierīgos parlamentārisma apstākļos izaudzināto sociāldemokrātisko partiju spēkiem, — nozīmē nolemt sevi bezcerības izmisumam un nenovēršamai sakāvei. Palikt ar šādiem uzdevumiem uz pleciem, vecām partijām priekšgalā esot, — nozīmē nokļūt pilnīgas atbruņotības stāvoklī. Vai maz jāpierāda, ka proletariāts ar šādu stāvokli nevarēja samierināties.

No tā jaunas partijas nepieciešamība, cīnītājas partijas* revolucionāras partijas, kas pietiekami drošsirdīga, lai vestu proletāriešus cīņā par varu, pietiekami pieredzējusi, lai orientētos sarežģītos revolucionāros apstākļos, un pietiekami lokana, lai ceļā uz mērķi izvairītos no visiem un visādiem zemūdens akmeņiem.

Bez šādas partijas nevar pat domāt par imperiālisma gāšanu, par proletariāta diktatūras iekarošanu.

Šī jaunā partija ir ļeņinisma partija.

Kādas ir šās jaunās partijas īpatnības?

1) Partija kā strādnieku šķiras priekšpulks. Partijai vispirms jābūt strādnieku šķiras priekšpulkam. Partijai jāuzņem sevī visi labākie strādnieku šķiras elementi, to pieredze, to revolūcionārisms, to pašaizliedzīgā uzticība proletariāta lietai. Bet lai būtu par īstenu priekšpulku, partijai jābūt bruņotai ar revolucionāru teoriju, ar kustības likumu zināšanu, ar revolūcijas likumu zināšanu. Bez tā viņa nespēj vadīt proletariāta cīņu, vest sev līdzi proletariātu. Partija nevar būt īsta partija, ja tā aprobežojas ar tā reģistrēšanu, ko pārdzīvo un domā strādnieku šķiras masa, ja tā velkas stichiskās kustības astē, ja tā neprot pārvarēt stichiskās kustības kūtrību un politisko vienaldzību, ja tā neprot pacelties augstāk par proletariāta acumirkļa interesēm, ja tā neprot pacelt masas līdz proletariāta šķiras interešu līmenim. Partijai jāstāv strādnieku šķiras priekšgalā, tai jāredz tālāk nekā strādnieku šķirai, tai jāved proletariāts sev līdzi un nevis jāvelkas stichisma astē. II Internacionāles partijas, kas sludina «astē vilkšanos», ir buržuāziskas politikas paudējas, kas padara proletariātu par ieroci buržuāzijas rokās. Tikai partija, kas nostājusies uz proletariāta priekšpulka viedokļa un kas spējīga pacelt masas līdz proletariāta šķiras interešu līmenim, — tikai tāda partija spējīga novirzīt strādnieku šķiru no trēdjūnisma ceļa un padarīt to par patstāvīgu politisku spēku. Partija ir strādnieku šķiras politiskais vadonis.

Es jau iepriekš runāju par strādnieku šķiras cīņas grūtībām, par to, cik sarežģīti ir cīņas apstākļi, par stratēģiju un taktiku, par rezervēm un manevrēšanu, par uzbrukumu un atkāpšanos. Šie apstākļi nav mazāk, ja ne vēl vairāk sarežģīti, kā kara apstākļi. Kas spēj orientēties šais apstākļos, kas spēj dot proletāriešu miljonu masām pareizu orientāciju? Neviena armija karā nevar iztikt bez pieredzējuša štāba, ja tā negrib nolemt sevi sakāvei. Vai nav skaidrs, ka proletariāts vēl jo vairāk nespēj iztikt bez šāda štāba, ja tas negrib atdot sevi iznīcināšanai saviem nāvīgākajiem ienaidniekiem? Bet kur ir šis štābs? Šāds štābs var būt tikai proletariāta revolucionārā partija. Strādnieku šķira bez revolucionāras partijas — ir armija bez štāba. Partija ir proletariāta kaujas štābs.

Bet partija nevar būt tikai priekšpulks vien. Reizē ar to tai jābūt šķiras pulkam, šķiras daļai, kas visām savas pastāvēšanas saknēm cieši ar to saistīta. Atšķirība starp priekšpulku un pārējo strādnieku šķiras masu, starp partijas biedriem un bezpartejiskajiem nevar izzust, kamēr nav izzudušas šķiras, kamēr proletariāts papildināsies ar pārnācējiem no citām šķirām, kamēr strādnieku šķirai visumā nav iespējams pacelties līdz priekšpulka līmenim. Bet partija vairs nebūtu partija, ja šī atšķirība pārvērstos sakaru pārtraukšanā, ja partija noslēgtos sevī un atrautos no bezpartejiskām masām. Partija nevar vadīt šķiru, ja tā nav saistīta ar bezpartejiskām masām, ja nav saiknes starp partiju un bezpartejiskām masām, ja šīs masas neatzīst partijas vadību, ja partijai nav morāliska un politiska kredīta masās. Nesen mūsu partijā uzņēma divi simti tūkstoš jaunu biedru no strādnieku vidus. Ievērojams šeit tas apstāklis, ka šie ļaudis ne tik daudz paši bija atnākuši partijā, kā tos sūtīja turp visa pārējā bezpartejiskā masa, kas aktīvi piedalījās jauno biedru uzņemšanā un bez kuras piekrišanas jaunus biedrus vispār neuzņēma. Šis fakts liecina to, ka plašas bezpartejisko strādnieku masas uzskata mūsu partiju par savu partiju, par sev tuvu un dārgu partiju, kuras paplašināšanā un nostiprināšanā tās dziļi ieinteresētas un kuras vadībai tās labprāt uztic savu likteni. Vai maz jāpierāda, ka bez šiem neuztveramiem morāliskiem pavedieniem, kas partiju saista ar bezpartejiskām masām, partija nevarētu kļūt savas šķiras noteicējs spēks. Partija ir nešķirama strādnieku šķiras daļa.

«Mēs — šķiras partija», saka Ļeņins, «un tāpēc gandrīz visai šķirai bet kara laikā, pilsoņu kara laikmetā, itin visai šķirai) jādarbojas mūsu partijas vadībā, jāpiekļaujas mūsu partijai cik iespējams ciešāk, bet būtu maņilovisms un «astē vilkšanās» domāt, ka jebkad, kapitālismam pastāvot, gandrīz visa šķira vai visa šķira spētu pacelties līdz sava priekšpulka, savas sociālistiskās partijas apziņai un aktivitātei. Vēl neviens saprātīgs sociālists nav šaubījies par to, ka, kapitālismam pastāvot, pat arodorganizācijas (kas primitīvākas, vieglāk pieejamas neattīstīto slāņu apziņai) nespēj aptvert gandrīz visu vai visu strādnieku šķiru. Tikai krāpt sevi, aizvērt acis mūsu grandiozo uzdevumu priekšā, sašaurināt šos uzdevumus — nozīmētu aizmirst atšķirību starp priekšpulku un visām masām, kas tiecas pie tā, aizmirst priekšpulka pastāvīgo pienākumu celt augšup aizvien plašākus un plašākus slāņus līdz šim augstajam līmenim» (sk. VI sēj., 205. un 206. lpp.).

2) Partija kā organizēts strādnieku šķiras pulks. Partija nav tikai strādnieku šķiras priekšpulks vien. Ja tā tiešām grib vadīt šķiras cīņu, tai reizē jābūt savas šķiras organizētam pulkam. Partijas uzdevumi kapitālisma apstākļos ārkārtīgi lieli un dažādi. Partijai jāvada proletariāta cīņa ārkārtīgi grūtos iekšējas un ārējas attīstības apstākļos, tai jāved proletariāts uzbrukumā, kad situācija prasa uzbrukumu, tai jāpasargā proletariāts no stipra pretinieka trieciena, kad situācija prasa atkāpties, tai jārada neorganizēto, bezpartejisko strādnieku miljonu masu cīņā disciplīnas un plānveidības gars, organizētības un izturības gars. Bet partija var veikt šos uzdevumus tikai tādā gadījumā, ja tā pati ir disciplīnas un organizētības personifikācija, ja tā pati ir organizēts proletariāta pulks. Bez šiem nosacījumiem nevar būt pat runa par partijas īstenu vadību pār proletariāta miljonu masām. Partija ir strādnieku šķiras organizēts pulks.

Doma par partiju kā organizētu veselu kopumu ir nostiprināta mūsu partijas statūtu pirmā punkta pazīstamajā Ļeņina formulējumā, kur partija uzskatīta kā organizāciju suma un partijas biedri — kā partijas vienas vai otras organizācijas biedri. Meņševiki, kas iebilda pret šo formulējumu jau 1903. gadā, ieteica tā vietā savu pašieskaitīšanas «sistēmu» partijā, «sistēmu» partijas biedra «titula» attiecināšanai uz katru «profesoru» un «ģimnāzistu», katru «līdzjutēju» un «streikotāju», kas šā vai tā pabalsta partiju, bet kas neiestājas un kas negrib iestāties nevienā no partijas organizācijām. Vai maz jāpierāda, ka šī oriģinālā «sistēma», ja tā būtu nostiprinājusies mūsu partijā, nenovēršami būtu radījusi partijas pārpildīšanos ar profesoriem un ģimnāzistiem un tās izviršanu izplūdušā, bezveidīgā, dezorganizētā «veidojumā», kas pazūd «līdzjutēju» jūrā, kas izdzēš robežu starp partiju un šķiru un sagāž partijas uzdevumu pacelt neorganizētās masas līdz priekšpulka līmenim. Nav pat ko runāt, ka ar šādu oportūnistisku «sistēmu» mūsu partija nebūtu varējusi veikt strādnieku šķiras organizējošā kodola lomu mūsu revolūcijas gaitā.

«No Martova viedokļa», saka Ļeņins, «partijas robeža paliek pavisam nenoteikta, jo «katrs streikotājs» var «pasludināt sevi par partijas biedru». Kāds labums no šādas izplūšanas? «Nosaukuma» plaša izplatīšana. Tās ļaunums — dezorganizējošas idejas ieviešana par šķiras sajaukšanu ar partiju» (sk. VI sēj., 211. lpp.).

Bet partija nav tikai partijas organizāciju suma. Partija ir reizē ar to šo organizāciju vienota sistēma, to formāla apvienība vienotā veselā ar augstākiem un zemākiem vadības orgāniem, ar mazākuma pakļaušanos vairākumam, ar praktiskiem lēmumiem, kas obligāti visiem partijas biedriem. Bez šiem nosacījumiem partija nevar būt vesels organizēts kopums, kas spējīgs realizēt plānveidīgu un organizētu strādnieku šķiras cīņas vadību.

«Agrāk», saka Ļeņins, «mūsu partija nebija formāli organizēta vesela vienība, bet tikai atsevišķu grupu suma un tāpēc citādu attieksmju starp šīm grupām kā idejiska ietekmēšana arī nevarēja būt. Tagad mēs esam kļuvuši organizēta partija, un tas arī nozīmē varas radīšanu, ideju autoritātes pārvēršanu par varas autoritāti, zemāko partijas instanču pakļaušanos augstākām» (sk. turpat, 291. lpp.).

Princips par mazākuma pakļaušanos vairākumam, princips par partijas darba vadību no centra nereti ir iemesls svārstīgu elementu uzbrukumiem, apvainojumiem «birokrātismā», «formālismā» utt. Vai maz jāpierāda, ka partijas kā vienota kopuma plānveidīgs darbs un strādnieku šķiras cīņas vadība bez šo principu realizēšanas nebūtu iespējama. Ļeņinisms organizācijas jautājumā ir šo principu neatlaidīga realizēšana. Cīņu ar šiem principiem Ļeņins dēvē par «krievu nihilismu» un «kundzisku anarchismu», kas pelna, ka to izsmej un aizmet projām.

Lūk, ko saka Ļeņins par šiem svārstīgajiem elementiem savā grāmatā «Solis uz priekšu»:

«Krievu nihilistam šis kundziskais anarchisms sevišķi raksturīgs. Partijas organizācija viņam šķiet šausmīga «fabrika», daļas pakļautība veselajam un mazākuma — vairākumam viņam šķiet «dzimtbūšanas kārtība» …, darba dalīšana centra vadībā rada viņā traģikomiskas gaudas par cilvēku pārvēršanu «ritenīšos un vītnītēs» . .., partijas organizācijas statūtu pieminēšana ir iemesls nicīgām grimasēm un nievājošai piezīmei, ka varētu arī bez statūtiem…» «Liekas skaidrs, ka brēka par izdaudzināto birokrātismu ir tikai aizsega neapmierinājumam ar centru personālo sastāvu, ir vīģes lapiņa . . . Tu esi birokrāts, tāpēc ka kongress tevi iecēlis nevis saskaņā ar manu gribu, bet pret to; tu esi formālists, tāpēc ka tu balsties uz kongresa formālajiem lēmumiem, bet nevis uz manu piekrišanu; tu rīkojies rupji mechaniski, jo atsaucies uz «mechanisko» vairākumu partijas kongresā un neievēro manu vēlēšanos tikt kooptētam; tu — patvaldnieks, tāpēc ka negribi nodot varu vecās siltās kompānijas rokās»[3] (sk. VI sēj., 310. un 287. lpp.).

3) Partija kā proletariāta šķiras organizācijas augstākā forma.. Partija ir organizēts strādnieku šķiras pulks. Bet partija nav vienīgā strādnieku šķiras organizācija. Proletariātam ir vēl vesela virkne citu organizāciju, bez kurām tas nevar sekmīgi cīnīties ar kapitālu: arodbiedrības, kooperatīvi, fabriku un rūpnīcu organizācijas, parlamentu frakcijas, bezpartejiskas sieviešu apvienības, prese, kultūras un izglītības organizācijas, jaunatnes savienības, revolucionārās kaujas organizācijas (atklātu revolucionāru akciju laikā), deputātu Padomes kā valstiska organizācijas forma (ja vara ir proletariātam) utt. Vislielākais šo organizāciju vairākums ir bezpartejisks, un tikai viena daļa no tām pieslejas tieši partijai vai ir tās atzarojums. Visas šīs organizācijas strādnieku šķirai zināmos apstākļos absolūti nepieciešamas, jo bez tām nav iespējams nostiprināt proletariāta šķiras pozīcijas daždažādās cīņas sfērās, jo bez tām nav iespējams norūdīt proletariātu kā spēku, kas aicināts buržuāziskās kārtības vietā likt sociālistisku kārtību. Bet kā realizēt vienotu vadību tādā organizāciju pārpilnībā? Kur garantija, ka daudzo organizāciju pastāvēšana neradīs vadībā nesaskaņas? Var sacīt, ka katra no šīm organizācijām darbojas savā atsevišķā sfērā un ka tāpēc tās viena otru nevar traucēt. Tas, protams, pareizi. Bet pareizi arī tas, ka visām šīm organizācijām jāstrādā vienā virzienā, jo tās apkalpo vienu šķiru, proletāriešu šķiru. Rodas jautājums: kas nosaka to līniju, to vispārējo virzienu, kādā jāveic savs darbs visām šīm organizācijām? Kur tā centrālā organizācija, kas ne vien spēj, tāpēc, ka tai ir nepieciešamā pieredze, izstrādāt šo kopīgo līniju, bet kurai arī iespējams, tāpēc ka tai ir šim nolūkam pietiekama autoritāte, pamudināt visas šīs organizācijas realizēt šo līniju, lai panāktu vienību vadībā un novērstu traucējumu iespēju?

Šāda organizācija ir proletariāta partija.

Tam nolūkam partijai ir visi dati, pirmkārt, tāpēc, ka partija ir strādnieku šķiras labāko elementu sapulcēšanas punkts, kuriem ir tieši sakari ar proletariāta bezpartejiskajām organizācijām un kuri ļoti bieži tās vada; otrkārt, tāpēc, ka partija kā strādnieku šķiras labāko cilvēku sapulcēšanas punkts ir labākā skola tādu strādnieku šķiras līderu izveidošanai, kas spētu vadīt visas savas šķiras organizāciju formas; treškārt, tāpēc, ka partija kā labākā strādnieku šķiras līderu skola ar savu pieredzi un autoritāti ir vienīgā organizācija, kas spēj centralizēt proletariāta cīņas vadību un tādējādi padarīt visas un višādas strādnieku šķiras bezpartejiskās organizācijas par apkalpojošiem orgāniem un dzenamsiksnām, kas to savieno ar šķiru. Partija ir proletariāta šķiras organizācijas augstāka forma.

Tas, protams, nenozīmē, ka bezpartejiskām organizācijām, arodbiedrībām, kooperatīviem utt., jābūt formāli pakļautām partijas vadībai. Runa ir tikai par to, lai šais organizācijās esošie partijas biedri kā neapšaubāmi iespaidīgi cilvēki izlietotu visus pārliecināšanas līdzekļus, lai bezpartejiskās organizācijas savā darbā tuvotos proletariāta partijai un labprātīgi pieņemtu tās politisko vadību.

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka «partija ir proletāriešu šķiras apvienošanas augstākā forma», kuras politiskā vadība jāizplata uz visām citām proletariāta organizācijas formām (sk. XXV sēj., 194. lpp.).

Lūk, tāpēc oportūnistiskā bezpartejisko organizāciju «neatkarības» un «neitralitātes» teorija, kas vairo neatkarīgus parlamentāriešus un no partijas atrautus preses darbiniekus, aprobežotus arodbiedrībniekus un par mietpilsoņiem kļuvušus kooperātorus, — ir gluži nesavienojama ar ļeņinisma teoriju un praksi.

4) Partija kā proletariāta diktatūras ierocis. Partija ir proletariāta organizācijas augstākā forma. Partija ir galvenais vadošais princips proletāriešu šķirā un šās šķiras organizācijās. Bet no tā nebūt nav jāsecina, ka partiju var uzskatīt par pašmērķi, par sevī noslēgtu spēku. Partija ir ne vien proletāriešu šķiras apvienības augstākā forma, — tā ir reizē ar to ierocis proletariāta rokās, lai iekarotu diktatūru, kad tā vēl nav iekarota, lai nostiprinātu un paplašinātu diktatūru, kad tā jau iekarota. Partija savā nozīmē nevarētu pacelties tik augsti un tā nevarētu pārsniegt visas pārējās proletariāta organizācijas formas, ja proletariāts nestāvētu varas jautājuma priekšā, ja imperiālisma apstākli, karu nenovēršamība. esošā krize neprasītu visu proletariāta spēku koncentrāciju vienā punktā, visu revolucionārās kustības pavedienu sakopošanu vienā vietā, lai gāztu buržuāziju un iekarotu proletariāta diktatūru. Partija proletariātam vajadzīga vispirms kā savs kaujas štābs, kas nepieciešams sekmīgai varas satveršanai. Vai maz jāpierāda, ka. bez partijas, kas spēj pulcināt ap sevi proletariāta masu organizācijas un cīņas gaitā centralizēt visas kustības vadību, proletariāts Krievijā nebūtu varējis nodibināt savu revolucionāro diktatūru.

Bet partija vajadzīga proletariātam ne tikai diktatūras iekarošanai, tā viņam vēl vairāk vajadzīga, lai diktatūru noturētu, to nostiprinātu un paplašinātu sociālisma pilnīgas uzvaras interesēs.

«Tagad, droši vien, jau gandrīz katrs redz», saka Ļeņins, «ka boļševiki nebūtu noturējušies pie varas ne tikai 2% gadus, bet pat 2V2 mēnešus bez visstingrākās, patiešām dzelzs disciplīnas mūsu partijā, bez visas strādnieku šķiras masas vispilnīgākā un pašaizliedzīgākā atbalsta tai, t. i., bez visa, kas šai šķirā ir domātspējīgs, godīgs, pašaizliedzīgs, iespaidīgs, spējīgs vest sev līdzi vai aizraut atpalikušos slāņus» (sk. XXV sēj., 173. lpp.).

Bet ko nozīmē «noturēt» un «paplašināt» diktatūru? Tas nozīmē radīt proletāriešu miljonu masās disciplīnas un organizētības garu; tas nozīmē radīt proletāriešu masās saliedē jumu un barjeru pret sīkburžuaziskās stichijas un sīkburžuazisko ieradumu ārdošo ietekmi; tas nozīmē pastiprināt proletāriešu organizatorisko darbu sīkburžuazisko slāņu pāraudzināšanai un pārveidošanai; tas nozīmē palīdzēt proletariāta masām izaudzināt sevi par spēku, kas spēj iznīcināt šķiras un sagatavot apstākļus sociālistiskās ražošanas organizēšanai. Bet visu to nav iespējams veikt bez partijas, kas stipra savā sakļautībā un disciplīnā.

«Proletariāta diktatūra», saka Ļeņins, «ir neatlaidīga cīņa, asiņaina un bezasiņaina, vardarbīga un mierīga, militāra un saimnieciska, pedagoģiska un administratīva, pret vecās sabiedrības spēkiem un tradīcijām. Miljonu un desmitu miljonu ieradumu spēks — visbriesmīgākais spēks. Bez dzelžaini stipras un cīņā norūdītas partijas, bez partijas, kurai uzticas viss, kas godīgs zinama šķira, bez partijas, kas prot sekot masu noskaņojumam un ietekmēt to, sekmīgi veikt tādu cīņu nav iespējams» (sk. XXV sēj., 190. lpp.).

Partija proletariātam vajadzīga tādēļ, lai iekarotu un noturētu diktatūru. Partija ir proletariāta diktatūras ierocis.

Bet no tā jāsecina, ka ar šķiru izzušanu, ar proletariāta diktatūras atmiršanu, jāatmirst arī partijai.

5) Partija kā gribas vienība nav savienojama ar frakciju pastāvēšanu. Proletariāta diktatūra nav iekarojama un noturama bez partijas, kas stipra ar savu saliedē jumu un dzelzs disciplīnu. Bet dzelzs disciplīna partijā nav domājama bez gribas vienības, bez pilnīgas un noteiktas visu partijas biedru darbības vienības. Tas, protams, nenozīmē, ka ar to noliegta uzskatu cīņas iespējamība partijā. Gluži otrādi, dzelzs disciplīna nevis noliedz, bet paredz kritiku un uzskatu cīņu partijā. Tas vēl jo mazāk nozīmē, ka disciplīnai jābūt «aklai». Gluži otrādi, dzelzs disciplīna nevis noliedz, bet paredz apzinīgu un labprātīgu pakļaušanos, jo tikai apzinīga disciplīna var būt tiešām dzelzs disciplīna. Bet pēc tam, kad uzskatu cīņa pabeigta, kritika izsmelta un lēmums pieņemts, visu partijas biedru gribas vienība un darbības vienība ir tas nepieciešamais nosacījums, bez kura nav domājama ne vienota partija, ne dzelzs disciplīna partijā.

«Tagadējā saasināta pilsoņu kara laikmetā», saka Ļeņins, «komunistiskā partija spēs veikt savu pienākumu tikai tādā gadījumā, ja tā būs organizēta cik vien iespējams centrāli, ja tajā valdīs dzelzs disciplīna, līdzīga militārai disciplīnai, un ja tās partijas centrs būs pavēlošs, autoritatīvs orgāns, ar plašām pilnvarām, kuram ir partijas biedru vispārēja uzticība» (sk. «Noteikumi par uzņemšanu Kominternē», XXV sēj., 282. un 283. lpp.).

Tā tas ir ar partijas disciplīnu cīņas apstākļos pirms diktatūras iekarošanas.

Tas pats sakāms, tikai vēl lielākā mērā, par partijas disciplīnu pēc diktatūras iekarošanas.

«Kas kaut cik vājina», saka Ļeņins, «proletariāta partijas dzelzs disciplīnu (sevišķi viņa diktatūras laikā), tas faktiski palīdz buržuāzijai pret proletariātu» (sk. XXV sēj., 190. lpp.).

Bet no tā jāsecina, ka frakciju pastāvēšana nav savienojama ne ar partijas vienību, ne ar tās dzelzs disciplīnu. Vai maz jāpierāda, ka frakciju pastāvēšana rada vairāku centru nodibināšanos, bet vairāku centru pastāvēšana nozīmē kopīga centra trūkumu partijā, vienotas gribas sadalīšanu, disciplīnas pavājināšanos un sairšanu, diktatūras pavājināšanos un sairšanu. Protams, II Internacionāles partijas, kas cīnās pret proletariāta diktatūru un kas nevēlas vest proletāriešus pie varas, var atļauties sev tādu liberālismu kā frakciju brīvību, jo dzelzs disciplīna tām gluži nevajadzīga. Bet Komunistiskās Internacionāles partijas, kas dibina savu darbu uz proletariāta diktatūras iekarošanas un nostiprināšanas uzdevumu pamatiem, nevar pieļaut ne «liberālismu», ne frakciju brīvību. Partija ir gribas vienība, kas izslēdz katru frakcionārismu un varas sadalīšanos partijā.

No tā, — Ļeņina paskaidrojums par «frakcionārisma briesmām no partijas vienības un no proletariāta avangarda gribas vienības realizēšanas viedokļa kā no galvenā proletariāta diktatūras panākumu noteikuma», kas nostiprināts mūsu partijas X kongresa speciālā rezolūcijā «Par partijas vienību».

No tā, — Ļeņina prasība «pilnīgi iznīcināt katru frakcionārismu» un «nekavējoties likvidēt bez izņēmuma visas grupas, kas radušās uz šādas vai tādas platformas», piedraudot ar «noteiktu un tūlītēju izslēgšanu no partijas» (sk. rezolūciju «Par partijas vienību»).

6) Partija nostiprinās, attīrīdama sevi no oportūnistiskiem elementiem;. Frakcionārisma avots partijā ir tās oportūnistiskie elementi. Proletariāts nav noslēgta šķira. Tajā nemitīgi ieplūst iznācēji no zemniekiem, sīkpilsoņiem, inteliģences, kurus proletārizējusi kapitālisma attīstība. Līdztekus noris proletariāta virsotņu, sevišķi arodnieku un parlamentāriešu, sairšanas process, kurus buržuāzija baro uz koloniālās virs peļņas rēķina.

«Šis par buržuāziju kļuvušais strādnieku slānis, — sacīja Ļeņins, —jeb «strādnieku aristokrātijas» slānis, kas savā dzīves veidā, peļņas apmēros, visā savā pasaules uzskatā gluži mietpilsonisks, ir II Internacionāles galvenais balsts un mūsu dienās — galvenais buržuāzijas sociālais (ne militārais) balsts. Jo tie ir īsti buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā, kapitālistu šķiras komiji no strādnieku vidus, īsti reformisma un šovinisma ievedēji» (sk. XIX sēj., 77. lpp.).

Visas šīs sīkburžuaziskās grupas tā vai citādi iekļūst partijā, ieviesdamas tajā svārstības un oportūnisma garu, sairšanas un nenoteiktības garu. Tās galveno tiesu arī ir avots frakcionārismam un sabrukumam, avots partijas dezorganizācijai un uzspridzināšanai no iekšienes. Karot pret imperiālismu ar šādiem «sabiedrotiem» aizmugurē, — tas nozīmē nokļūt tādu cilvēku stāvoklī, kurus apšauda no divām pusēm — ir no frontes, ir no aizmugures. Tāpēc nesaudzīga cīņa pret šādiem elementiem, to padzīšana no partijas ir priekšnoteikums sekmīgai cīņai ar imperiālismu.

Teorija par oportūnistisko elementu «pārvarēšanu» ar idejisku cīņu partijā, teorija par šo elementu «izskaušanu» vienas partijas ietvaros ir satrunējusi un bīstama teorija, kas draud nolemt partiju paralizei un chroniskai nevarībai, kas draud nodot partiju oportūnismam iznīcināšanai, draud atstāt proletariātu bez revolucionāras partijas, draud atņemt proletariātam galveno ieroci cīņā pret imperiālismu. Mūsu partija nebūtu varējusi tikt uz ceļa, tā nebūtu varējusi saņemt varu un organizēt proletariāta diktatūru, tā nebūtu varējusi uzvarēt pilsoņu karā, ja tās rindās būtu bijuši Martovi un Dani, Potresovi un Akselrodi. Ja mūsu partijai izdevies panākt sevī iekšēju vienību un nepieredzētu savu rindu saliedē jumu, tad tas vispirms tāpēc, ka tā pratusi laikā attīrīties no oportūnisma traipiem, tā pratusi izdzīt no partijas likvidatorus un meņševikus. Proletārisko partiju attīstības un nostiprināšanas ceļš ejams, iztīrot tās no oportūnīstiem un reformistiem, sociālimperiālistiem un sociālšovinistiem, socialpatriotiem un socialpacifīstiem. Partija nostiprinās ar to, ka iztīra sevi no oportūnistiskiem elementiem.

«Ja pašu rindās ir reformisti, meņševiki», saka Ļeņins, «nevar uzvarēt proletāriskā revolūcijā, nevar to nosargāt. Tas acīm redzams principiāli. To uzskatāmi apstiprinājusi ir Krievijas, ir Ungārijas pieredze . . . Krievijā daudzkārt bijuši grūti stāvokļi, kad padomju režīms katrā ziņā būtu ticis gāzts, ja meņševiki, reformisti, sīkburžuaziskie demokratt būtu palikuši mūsu partijā . . . Itālijā, kā vispār atzīts, notikumi virzās uz izšķirīgām proletariāta cīņām pret buržuāziju valsts varas iegūšanas dēļ. Šādā momentā ne tikai absolūti nepieciešams izstumt no partijas meņševikus, reformistus, turatiešus, bet var pat izrādīties derīgi nobīdīt pie malas teicamus komunistus, kas spējīgi svārstīties un izrāda nosvēršanos uz «vienību» ar reformistiem, atcelt tos no visādiem atbildīgiem posteņiem . . . Revolūcijas priekšvakarā un brīžos, kad risinās visniknākā cīņa par tās uzvaru, vismazākā svārstīšanās partijā var pazudināt visu, izjaukt revolūciju, izraut varu no proletariāta rokām, jo šī vara vēl nav stipra, jo uzbrukums tai vēl pārāk spēcīgs. Ja šādā laikā svārstīgie vadoņi noiet pie malas, tad tas nevis vājina, bet gan stiprina ir partiju, ir strādnieku kustību, ir revolūciju» (sk. XXV sēj., 462. līdz 464. lpp.).

IX STILS DARBĀ

Šeit nav runa par literāro stilu. Es runāju par stilu darbā, par to īpatnējo un savdabīgo ļeņinisma praksē, kas izveido sevišķu darbinieka ļeņinieša tipu. Ļeņinisms ir teorētiska un praktiska skola, kas izveido īpatnēju partijas un valsts darbinieka tipu, kas rada īpašu ļeņinisku stilu darbā. Kādas ir šā stila raksturīgās pazīmes? Kādas ir tā īpatnības?

Šīs īpatnības ir divas: a) krievu revolucionārais vēriens un b) amerikāniskā lietišķība. Ļeņinisma stils ir šo divu īpatnību apvienojums partijas un valsts darbā.

Krievu revolucionārais vēriens ir pretinde kūtrībai, rutīnai, konservatīvismam, domas apsīkšanai, verdziskām attieksmēm pret tēvu tēvu tradicijām. Krievu revolucionārais vēriens ir tas

dzīvinātājs spēks, kas modina domu, virza uz priekšu, lauž pagātni, paver perspektīvu. Bez tā nav iespējama nekāda kustība uz priekšu. Bet tam ir visas izredzes izvirst praksē par tukšu «revolucionāru» maņilovismu, ja to nesavieno ar amerikānisku lietišķību darbā. Šādas izviršanas piemēru ir ļoti daudz. Kam gan nav pazīstama «revolucionāras» sacerēšanas un «revolucionāras» plānu darināšanas slimība, kuras avots ir ticība dekrēta spēkam, kas spēj visu nokārtot un pārtaisīt? Viens no krievu rakstniekiem — I. Erenburgs stāstā «Uskomčel» (uzlabotais komunistiskais cilvēks) attēlojis ar šo slimību sasirgušu «boļševika» tipu, kurš spraudis sev par mērķi izstrādāt ideāli pilnīga cilvēka schēmu un . . . «noslīcis» šai «darbā». Stāstā ir liels pārspīlējums, bet ka tur pareizi uztverta slimība, par to nav šaubu. Bet, liekas, neviens nav pjir šādiem slimniekiem zobojies tik asi un nesaudzīgi kā Ļeņins. «Komunistiskā uzpūtība» — tā viņš pēla šo slimīgo ticību sacerēšanai un dekrētu darināšanai.

«Komunistiskā uzpūtība», saka Ļeņins, «nozīmē to, ka cilvēks, kas atrodas komunistu partijā un nav vēl no turienes iztīrīts, iedomājas, ka visus savus uzdevumus viņš var atrisināt ar komunistisku dekrētēšanu» <sk. XXVII sēj., 50. un 51. lpp.).

«Revolucionārajai» balamutībai Ļeņins parasti nostatīja pretī vienkāršus un ikdienas darbus, ar to pasvītrodams, ka «revolucionāra» sacerēšana pretīga ir īsta ļeņinisma garam, ir tā burtam.

«Mazāk skaļu frāžu», saka Ļeņins «vairāk vienkārša ikdienas darba… Mazāk politiskas tarkšķēšanas, vairāk vērības visvienkāršākiem, bet dzīviem … komunistiskās celtniecības faktiem…» (sk. XXIV sēj., 343. un 335. lpp.).

Amerikāniskā lietišķība turpretī ir pretinde «revolucionāram» maņilovismam un fantastiskai sacerēšanai. Amerikāniskā lietišķība ir tas nevaldāmais spēks, kas nepazīst un neatzīst šķēršļu, kas ar savu lietišķo neatlaidību izskalo visus un visādus šķēršļus, kas nevar nenovest līdz galam reiz sākto darbu, pat ja tas neliels darbs, un bez tās nav domājams nopietns celtniecības darbs. Bet amerikāniskai lietišķībai ir visas izredzes izvirst par šauru un bezprincipu prakticismu, ja to nesavieno ar krievu revolucionāro vērienu. Kas gan nepazīst šo slimību — šo šaurā bezprincipa prakticisma slimību, kas dažus «boļševikus» nereti noved līdz izviršanai un viņu atiešanai no revolūcijas? Šī savdabīgā slimība aprakstīta B. Pilnāka stāstā «Kailais gads», kurā tēloti gribas un praktiskas apņēmības pārņemti krievu «boļševiku» tipi, kuri gan «fukcierē» visai «enerģiski», bet kuriem nav perspektīvas, kuri nezina, «kas kur iederas», un tāpēc nomaldās no revolucionārā darba ceļa. Neviens nav tik dzēlīgi zobojies par šo stulbā prakticisma slimību kā Ļeņins. «Stulbais prakticisms», «tukšgalvainais prakticisms» — tā Ļeņins pēla šo slimību. Viņš parasti nostatīja tai pretī dzīvo revolucionāro darbu un revolucionārās perspektīvas nepieciešamību visā mūsu ikdienas darbā, pasvītrodams ar to, ka bezprincipu prakticisms tikpat pretīgs īstajam ļeņinismam, cik pretīga «revolucionārā» sacerēšana.

Krievu revolucionārā vēriena apvienošana ar amerikānisko lietišķību — tāda ir ļeņinisma būtība partijas un valsts darbā.

Tikai šāds savienojums dod mums vispusīgi izveidota darbinieka — ļeņinieša tipu, ļeņinisma stilu darbā.

OKTOBRA REVOLŪCIJA UN KRIEVU KOMUNISTU TAKTIKA

Priekšvārds grāmatai «Ceļā uz Oktobri»

i

OKTOBRA REVOLŪCIJAS ĀRĒJA UN IEKŠĒJĀ SITUĀCIJA

TRĪS ārēja rakstura apstākļi noteica to, ka proletāriskajai revolūcijai Krievijā samērā tik viegli izdevās satriekt imperiālisma važas un tādējādi gāzt buržuāzijas varu.

Pirmkārt, tas apstāklis, ka Oktobra revolūcija sākās divu galveno imperiālistisko grupu, angļu un franču un austriešu un vācu, izmisuma cīņas periodā, kad šīm niknā savstarpējā cīņā aizņemtajām grupām nebija ne laika, ne līdzekļu pievērst nopietnu uzmanību cīņai ar Oktobra revolūciju. Šim apstāklim bija milzīga nozīme Oktobra revolūcijā, jo tas deva tai iespēju izmantot imperiālisma niknās iekšējās sadursmes savu spēku stiprināšanai un organizēšanai.

Otrkārt, tas apstāklis, ka Oktobra revolūcija sākās imperiālistiskā kara gaitā, kad kara izmocītās un pēc miera alkstošās darba ļaužu masas ar pašu notikumu loģiku bija novestas līdz proletāriskai revolūcijai kā vienīgajai izejai no kara. Šim apstāklim bija nopietnākā nozīme Oktobra revolūcijā, jo tas deva tai rokās varenu miera ieroci, atviegloja tai iespēju savienot padomju apvērsumu ar ienīstā kara izbeigšanu un tāpēc radīja plašas simpātijas tai kā. Rietumos ..strād

niekiem, tā arī Austrumos starp apspiestajām tautām.

Treškārt, spēcīga strādnieku kustība Eiropā un tas fakts, ka Rietumos un Austrumos brieda ilgstošā imperiālistiskā kara radītā revolucionārā, krize. Šim apstāklim revolūcijai Krievijā bija nenovērtējama nozīme, jo tas nodrošināja tai uzticamus sabiedrotos ārpus Krievijas tās cīņā pret pasaules imperiālismu.

Bet bez ārējā rakstura apstākļiem Oktobra revolūcijai bija vēl vairāki labvēlīgi iekšēji apstākļi, kas atvieglināja tai uzvaru.

No šiem apstākļiem par galveniem jāuzskata šādi:

Pirmkārt, Oktobra revolūcijai bija Krievijas strādnieku šķiras milzīga vairākuma visaktīvākais atbalsts.

Otrkārt, tai bija neapšaubāms nabadzīgās zemniecības un zaldātu vairākuma, atbalsts, kuri alka pēc miera un zemes.

Treškārt, tās priekšgalā par vadošu spēku bija tāda pārbaudīta partija kā boļševiku partija, kas bija stipra ne vien ar savu pieredzi un gadiem kaldināto disciplīnu, bet arī ar milzīgiem sakariem ar darba ļaužu masām.

Ceturtkārt, Oktobra revolūcijai bija tādi samērā viegli pārvarami ienaidnieki kā vairāk vai mazāk vājā krievu buržuāzijā, zemnieku «dumpju» galīgi demoralizētā muižnieku šķira un kara gaitā galīgi izbankrotējušās izlīdzēju partijas (meņševiku un eseru partija).

Piektkārt, tās rīcībā bija jaunās valsts milzīgās platības, kur tā varēja brīvi manevrēt, atkāpties, kad to prasīja apstākļi, uzelpot, saņemties spēkos u. tml.

Sestkārt, savā cīņā pret kontrrevolūciju Oktobra revolūcija varēja paļauties uz to, ka pašā valstī atradīsies pietiekami daudz pārtikas, kurināmā un izejvielu resursu.

Šo ārējo un iekšējo apstākļu savienojums radīja to īpatnējo stāvokli, kas noteica Oktobra revolūcijas samērā vieglo uzvaru.

Tas, protams, nenozīmē, ka Oktobra revolūcijai nebija savu mīnusu ārējās un iekšējās situācijas nozīmē. Kāda nozīme, piemēram, tādam mīnusam kā zināmā Oktobra revolūcijas vienatne, ka tai blakus un kaimiņos nebija nevienas padomju valsts, uz ko tā būtu varējusi balstīties? Nav šaubu, ka nākamā revolūcija, piemēram, Vācijā, šai ziņā atrastos izdevīgākā stāvoklī, jo tai kaimiņos ir tāda sava spēka ziņā nopietna padomju zeme kā mūsu Padomju Savienība. Es pat nerunāju par tādu Oktobra revolūcijas mīnusu kā proletāriskā vairākuma trūkumu zemē.

Bet šie mīnusi tikai pasvītro Oktobra revolūcijas iekšējo un ārējo apstākļu īpatnības milzīgo nozīmi, par ko bija runa iepriekš.

Šo īpatnību nedrīkst aizmirst ne mirkli. Tā sevišķi jāatceras, analizējot Vācijas notikumus 1923. g. rudenī. Tā jāatceras vispirms Trockim, kas bez kādas izšķirības salīdzina Oktobra revolūciju ar revolūciju Vācijā un nevaldāmi šausta Vācijas kompartiju par tās patiesajām un šķietamajām kļūdām.

«Krievijai», saka Ļeņins, «1917. gada konkrētā, vēsturiski ārkārtīgi oriģinālā situācijā bija viegli sākt sociālistisko revolūciju, turpretī turpināt to un veikt to līdz galam Krievijai būs grūtāk nekā Eiropas valstīm. Man jau 1918. gada sākumā bija jāaizrāda uz šo apstākli, un divgadīgā pieredze pēc tam pilnīgi apstiprinājusi šās domas pareizumu. Tādu specifisku apstākļu kā: 1) iespēja savienot padomju apvērsumu ar strādniekus un zemniekus neticami izmocījušā imperiālistiskā kara izbeigšanu šā apvērsuma ceļā; 2) iespēja zināmu laiku izmantot nāvīgo cīņu starp divām pasaulē varenām imperiālistisko plēsoņu grupām, kas nevarēja apvienoties pret padomju ienaidnieku; 3) iespēja izturēt samērā ilgu pilsoņu karu, pa daļai zemes milzīgo apmēru un slikto satiksmes līdzekļu dēļ; 4) tik dziļas buržuāziski demokrātiskas revolucionāras kustības esamība zemniecībā, ka proletariāta partija pārņēma revolucionārās prasības no zemnieku partijas (sociālistu-revolūcionāru, partijas, kas savā vairumā bija asi naidīga boļševismam) un tūliņ realizēja tās tāpēc, ka proletariāts bija iekarojis politisko varu; — šādu specifisku apstākļu Rietumeiropā tagad nav un šādu vai tamlīdzīgu apstākļu atkārtošanās nav tik viegla. Lūk, kāpēc, starp citu, — vēl bez vairākiem citiem iemesliem, — sākt sociālistisko revolūciju Rietumeiropai grūtāk nekā mums» (sk. XXV sēj., 205. lpp.).

Šos Ļeņina vārdus nedrīkst aizmirst.

II PAR DIVĀM OKTOBRA REVOLŪCIJAS ĪPATNĪBĀM JEB OKTOBRIS UN TROCKA PERMANENTĀS REVOLŪCIJAS TEORIJA

Oktobra revolūcijai ir divas īpatnības, ko noskaidrot nepieciešami vispirms tādēļ, lai saprastu šās revolūcijas iekšējo jēgu un vēsturisko nozīmi.

Kas tās ir par īpatnībām?

Pirmkārt, tas fakts, ka proletariāta diktatūra mums dzima kā vara, kas radusies uz proletariāta un darba zemniecības masu savienības pamata, pie kam šis masas vadīja proletariāts. Otrkārt, tas fakts, ka pie mums proletariāta diktatūra nostiprinājās kā sociālisma uzvaras rezultāts vienā, kapitālistiski maz attīstītā zemē, kapitālismam saglabājoties citās, kapitālistiski attīstītākās zemēs. Tas, protams, nenozīmē, ka Oktobra revolūcijai nav citu īpatnību. Bet mums tagad svarīgas tieši šīs divas īpatnības, ne vien tāpēc, ka tās skaidri izpauž Oktobra revolūcijas būtību, bet arī tāpēc, ka tās lieliski atsedz «permanentās revolūcijas» teorijas opprtūņistisko dabu.

Aplūkosim īsumā šīs īpatnības.

Jautājums par sīkburžuaziskajām pilsētu un lauku darba ļaužu masām, jautājums par šo masu iekarošanu proletariāta pusē ir proletāriskās revolūcijas svarigākais jautājums. Ko atbalstīs cīņā par varu pilsētas un lauku darba ļaudis, buržuāziju vai proletariātu, par kā rezervi viņi kļūs, par buržuāzijas rezervi vai proletariāta rezervi, — no tā ir atkarīgs revolūcijas liktenis un proletariāta diktatūras izturība. 48. un 71. gada revolūcija Francijā gāja bojā galveno tiesu tāpēc, ka zemnieku rezerves atradās buržuāzijas pusē. Oktobra revolūcija uzvarēja tāpēc, ka tā prata atņemt buržuāzijai tās zemnieku rezerves, tā prata tās iekarot proletariāta pusē un proletariāts šai revolūcijā izrādījās par miljoniem lielo pilsētas un lauku darba ļaužu masu vienīgo vadošo spēku.

Kas to nav sapratis, tas nekad nesapratīs ne Oktobra revolūcijas raksturu, ne proletariāta diktatūras dabu, ne mūsu proletāriskās varas iekšējās politikas savdabību.

Proletariāta diktatūra nav vienkāršs valdības virsējais slānis, kas «pieredzes bagāta stratēga» rūpīgās rokas «lietpratīgi» «atlasīts» un kas «sapratīgi balstās» uz vieniem vai otriem iedzīvotāju slāņiem. Proletariāta diktatūra ir proletāriāta un darba zemniecības šķiriska savienība kapitāla gāšanai, sociālisma galīgai uzvarai, ar nosacījumu, ka šās savienības vadošais spēks ir proletariāts.

Tādējādi runa te ir nevis par to, lai «mazlietiņ» nenovērtētu vai «mazlietiņ» pārvērtētu zemnieku kustības revolucionārās iespējas, kā tagad mēdz izteikties daži «permanentās revolūcijas» diplomātiskie aizstāvji. Runa ir par Oktobra revolūcijas rezultātā radušās jaunās proletāriskās valsts dabu. Runa ir par proletāriskās varas raksturu, par pašas proletariāta diktatūras pamatiem.

«Proletariāta diktatūra», saka Ļeņins, «ir īpaša šķiriskas savienības forma starp darba ļaužu avangardu — proletariātu un daudzajiem neproletāriskiem darba ļaužu slāņiem (sīkburžuaziju, sīkajiem saimnieķeļiem, zemniecību, inteliģenci utt.) vai viņu vairākumu, savienība pret kapitālu, savienība, kuras mērķis ir pilnīgi gāzt kapitālu, pilnīgi apspiest buržuāzijas pretošanos un tās restaurācijas mēģinājumus, savienība, kuras mērķis ir galīgi izveidot un nostiprināt sociālismu» <sk. XXIV sēj., 311. lpp.).

Un tālāk:

«Proletariāta diktatūra, ja šo latīnisko, zinātnisko, vēsturiski filozofisko nosaukumu pārtulko vienkāršākā valodā, nozīmē, lūk, ko: vienīgi noteikta šķira, proti, pilsētas un vispār fabriku un rūpnīcu, rūpniecības uzņēmumu strādnieki spēj vadīt visu darba ļaužu un ekspluatēto masu cīņā par kapitāla jūga gāšanu, pašas gāšanas gaitā, cīņā par uzvaras noturēšanu un nostiprināšanu, jaunas, sociālistiskas sabiedriskās iekārtas nodibināšanas darbā, visā cīņā par pilnīgu šķiru iznīcināšanu» (sk. XXIV sēj., 336. lpp.).

Tāda ir Ļeņina dotā proletariāta diktatūras teorija.

Viena no Oktobra revolūcijas īpatnībām ir tā, ka tā ir klasisks ļeņiniskās proletariāta diktatūras teorijas realizējams.

Daži biedri domā, ka šī teorija ir tīri «krieviska» teorija, kas attiecas vienīgi uz Krievijas īstenību. Tas ir nepareizi. Tas ir gluži nepareizi. Runādams par neproletārisko šķira darba ļaužu masām, ko vada proletariāts, Ļeņins domā ne vien krievu zemniekus, bet arī darba ļaužu elementus Padomju Savienības malienēs, kas vēl nesen bija Krievijas kolonijas. Ļeņins nemitīgi atkārtoja, ka bez savienības ar šīm citu tautību masām Krievijas proletariāts nespēs uzvarēt. Savos rakstos par nacionālo jautājumu un runās Kominternes kongresos. Ļeņins ne vienreiz vien teica, ka pasaules revolūcijas uzvara nav iespējama bez revolucionāras savienības, bez attīstītāko zemju proletariāta revolucionāra bloka ar apspiestajām verdzināto koloniju tautām. Bet kas tad ir kolonijas, ja ne tās pašas apspiestās darba ļaužu masas, un vispirms darba zemniecības masas? Kam nav zināms, ka jautājums par koloniju atbrīvošanu būtībā ir jautājums par neproletārisko šķiru darba ļaužu masu atbrīvošanu no finanču kapitāla sloga un ekspluatācijas?

Bet no tā jāsecina, ka ļeņinisķā proletariāta,<ia diktatūras teorija nav vis tīri «krieviska» teorija, bet teorija, kas obligāta visām zemēm. Boļševisms nav tikai Krievijas parādība. «Boļševisms», — saka Ļeņins — «ir taktikas paraugs visiem» (sk„. XXIII sēj., 386. lp'p).'

Tādas ir Oktobra revolūcijas pirmās īpatnības raksturīgās pazīmes.

Kā tad nu ir ar Trocka «permanentās revolūcijas» teoriju no šās Oktobra revolūcijās īpatnības viedokļa?

Neizteiksimies tuvāk par Trocka poziciju 1905. gadā, kad viņš «vienkārši» bija aizmirsis zemniecību kā. revolucionāra spēku, izvirzīdams lozungu «bez cara, bet valdība strādnieku», t. i., lozungu par revolūciju bez zemniecības. Pat Radekam, šim «permanentās revolūcijas» diplomātiskam aizstāvim, ir tagad jāatzīst, ka «permanentā revolūcija» 1905. gadā nozīmēja «lēcienu gaisā» projām no īstenības. Tagad acīm redzot visi atzīst, ka ar šo «lēcienu gaisā» nav vērts vairāk nodarboties.

Tāpat neizteiksimies tuvāk par Trocka poziciju kara laikā, teiksim, 1915. gadā, kad viņš savā rakstā «Cīņa par varu», pamatodamies uz to, ka «mēs dzīvojam imperiālisma laikmetā», ka imperiālisms «nostata nevis buržuāzisko nāciju pretī vecajam režīmam, bet proletariātu — buržuāziskai nācijai», nonāca pie secinājuma, ka zemniecības revolucionārai lomai jāsamazinās, ka zemes konfiskācijas lozungam nav vairs tās nozīmes, kāda tam bija agrāk. Ir zināms, ka, iztirzādams šo Trocka rakstu, Ļeņins viņu toreiz apvainoja «zemniecības lomas» «noliegšanā», teikdams, ka «Trockis īstenībā palīdz Krievijas liberālajiem strādnieku politiķiem, kas ar zemniecības lomas «noliegšanu» saprot nevēlēšanos sacelt zemniekus uz revolūciju» (sk. XVIII sēj., 318. lpp.).

Pāriesim labāk pie Trocka vēlākajiem darbiem šai jautājumā, pie tā perioda darbiem, kad proletāriskā diktatūra jau bija paguvusi nostiprināties un kad Trockim bija iespējams darbos pārbaudīt savu «permanentās revolūcijas» teoriju un izlabot savas kļūdas. Ņemsim Trocka 1922. gadā uzrakstīto «Priekšvārdu» grāmatai «1905. gads». Lūk, ko šai «Priekšvārdā» Trockis saka par «permanento revolūciju»:

«Tieši laika posmā starp 1905. gada 9. janvāri un oktobra streiku autoram izveidojās tie uzskati par Krievijas revolucionārās attīstības raksturu, kas dabūja «permanentās revolūcijas» teorijas nosaukumu. Sis dīvainais nosaukums izteica to domu, ka Krievijas revolūcija, kuras priekšā ir tieši buržuāziski mērķi, tomēr nevarēs pie tiem apstāties. Revolūcija nespēs citādi atrisināt savus tuvākos buržuāziskos uzdevumus kā vien, dodama varu proletariātam. Bet šis pēdējais, saņēmis varu savās rokās, nevarēs revolūcijā ierobežot sevi buržuāziskos ietvaros. Gluži otrādi, tieši savas uzvaras nodrošināšanai proletāriskajam avangardam jau pašā savas kundzības sākumā būs dziļi jāielauzās ne vien feodālā, bet arī buržuāziskā īpašumā. Pie tam viņš nonāks naidīgās sadursmēs ne vien ar visiem buržuāzijas nogrupējumiem, kas viņu atbalstīja viņa revolucionārās cīņas sākumā, bet arī ar plašām zemniecības masām, ar kuru palīdzību viņš nācis pie varas. Pretišķības strādnieku valdības stāvoklī atpalikušā zemē ar zemnieku iedzīvotāju lielo vairākumu varēs tikt atrisinātas vienīgi starptautiskā mērogā, proletariāta pasaules revolūcijas arēnā»1 .

Tā saka Trockis par savu «permanento revolūciju».

Šis citāts tikai jāsalīdzina ar iepriekš minētajiem citātiem no Ļeņina rakstiem par proletariāta diktatūra, lai saprastu, kāds bezdibenis atdala ļeņinisko proletariāta diktatūras teoriju no Trocka «permanentās revolūcijas» teorijas.

Ļeņins runā par proletariāta un darba zemniecības slāņu savienību kā proletariāta diktatūras, pamatu. Trockim turpretī iznāk «proletāriskā avangarda» «naidīgas sadursmes» ar «plašām zemniecības masām».

Ļeņins runā, ka proletariāts vada darba ļaužu un ekspluatēto masas. Bet Trockim iznāk «pretišķības strādnieku valdības stāvoklī atpalikušā zemē ar zemnieku iedzīvotāju milzīgā pārsvarā esošo vairākumu».

Pēc Ļeņina domām revolūcija smeļ savus spēkus vispirms no pašas Krievijas strādniekiem un zemniekiem. Trockim turpretī iznāk, ka nepieciešamos spēkus var smelt vienīgi «proletariāta pasaules revolūcijas arēnā».

Bet ko darīt, ja starptautiskajai revolūcijai ir lemts noseboties? Vai mūsu revolūcijai tad ir jebkāds cerību stariņš? Nekāda cerību stariņa Trockis neatstāja jo «pretišķības strādnieku valdības stāvoklī.. . var tikt atrisinātas vienīgi. .. proletariāta pasaules revolūcijas arēnā». Pēc šā plāna mūsu revolūcijai atliek tikai viena perspektīva: nīkuļot pašai savās pretišķībās un trūdēt pašā saknē, gaidot pasaules revolūciju.

Kas ir proletariāta diktatūra pēc Ļeņina domām?

Proletariāta diktatūra ir vara, kas balstās uz proletariāta un darba zemniecības masu savienības, lai «pilnīgi gāztu kapitālu», lai «galīgi nodibinātu un nostiprinātu sodālismu».

Kas ir proletariāta diktatūra pēc Trocka domām?

Proletariāta diktatūra ir vara, kas uzsāk «naidīgas sadursmes» ar «plašām zemniecības masām» un meklē «pretišķību» atrisinājumu vienīgi «proletariāta pasaules revolūcijas arēnā».

Ar ko atšķiras šī «permanentās revolūcijas teorija» no pazīstamās meņševisma teorijas par proletariāta diktatūras idejas noliegšanu?

Būtībā ne ar ko.

Šaubu nevar būt. «Permanentā revolūcija» nav vienkārša zemnieku kustības revolucionāro iespēju nepietiekama novērtēšana. «Permanentā revolūcija» ir tāda zemnieku kustības nepietiekama novērtēšana, kas rada leņiniskās proletariāta diktātūras teorijas noliegšanu.

Trocka «permanentā revolūcija» ir meņševisma paveids.

Tā tas ir ar Oktobra revolūcijas pirmo īpatnību.

Kādas ir Oktobra revolūcijas otras īpatnības raksturīgās pazīmes?

Pētīdams imperiālismu, sevišķi kara periodā, Ļeņins nonāca pie likuma par kapitālistisko zemju nevienmērīgo, lēcienveidīgo ekonomisko un politisko attīstību. Pēc šā likuma jēgas uzņēmumu, trestu, rūpniecības nozaru un atsevišķu zemju attīstība norisinās nevis vienmērīgi, nevis reiz nodibinātā kārtībā, ne tā, ka viens trests, viena rūpniecības nozare vai viena zeme visu laiku ietu pa priekšu, bet citi tresti vai zemes konsekventi atpaliktu viena pēc otras, — bet gan lēcienveidīgi, ar pārtraukumiem vienu zemju attīstībā un ar lēcieniem uz priekšu citu zemju attīstībā. Pie tam atpalikušo zemju «gluži likumīgā» cenšanās paturēt vecās pozīcijas un tikpat «likumīgā» uz priekšu aizlēkušo zemju cenšanās sagrābt jaunas pozicijas rada to, ka imperiālistisko zemju militārās sadursmes ir nenovēršama nepieciešamība. Tā tas bija, piemēram, ar Vāciju, kas priekš pusgadsimta, salīdzinot ar Franciju un Angliju, bija atpalikusi zeme. Tas pats sakāms par Japānu, salīdzinot ar Krieviju. Ir zināms tomēr, ka jau XX gadsimta sākumā Vācija un Japāna aizauļoja tik tālu, ka pirmā paguva

aizsteigties garām Francijai un sāka pasaules tirgū spiest Angliju un otra — Krieviju. No šīm pretišķībām, kā zināms, arī izcēlās nesenais imperiālistiskais karš.

Šis likums pamatojas uz to, ka:

1)     «Kapitālisms pāraudzis par vispasaules sistēmu, kur neliela saujiņa «attīstītāko» zemju koloniāli apspiež un financiāli žņaudz milzīgo zemes iedzīvotāju vairākumu» (sk. priekšvārdu Ļeņina «Imperiālisma» izdevumam franču valodā, XIX sēj.,' 74. Ipp.).

2)    «Šā «laupījuma» dalīšana notiek starp diviem trim visas pasaules vareniem, no galvas līdz kājām apbruņotiem plēsoņām (Amerika. Anglija, Japāna), kas ievelk savā karā sava laupījuma sadalīšanas dēļ visu zemi» (sk. turpat).

3)    Pretišķību pieaugums vispasaules financiālās apspiešanas sistēmā un militāru sadursmju nenovēršamība rada to, ka pasaules imperiālisma fronte kļūst revolūcijai viegli ievainojama un šās frontes pārraušana atsevišķām zemēm — iespējama.

4)    Šī pārraušana visticamāk var notikt tais punktos un tais zemēs, kur imperiālistiskās frontes ķēde ir vājāka, t. i, tur, kur imperiālisms vismazāk sagatavots, bet revolūcija var visvieglāk izvērsties.

5)    Tāpēc sociālisma uzvara vienā zemē, pat ja šī zeme kapitālistiski ir mazāk attīstīta, kapitālismam saglabājoties citās zemēs, ja arī šīs zemes ir kapitālistiski attīstītākas, — pilnīgi iespējama un ticama.

Tādi ir pāris vārdos Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorijas pamati.

Kāda ir Oktobra revolūcijas otra īpatnība?

Oktobra revolūcijas otra īpatnība ir tā, ka šī revolūcija ir

Ļeņina, proletāriskās revolūcijas teorijas praktiskas izlietošanas paraugs.

Kas nav sapratis šo Oktobra revolūcijas īpatnību, tas nekad nesapratīs ne šās revolūcijas internacionālo dabu, ne tās kolosālo starptautisko spēku, ne tās īpatnējo ārējo politiku.

«Ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērība», saka Ļeņins, «ir neapšaubāms kapitālisma likums. No tā jāsecina, ka sociālisma uzvara ir iespējama sākumā nedaudzās vai pat vienā atsevišķā kapitālistiskā zemē. Šās zemes uzvarējušais proletariāts, ekspropriējis kapitālistus un noorganizējis pie sevis sociālistisku ražošanu, nostātos pret pārējo kapitālistisko pasauli, pievilkdams savā pusē citu zemju apspiestās šķiras, saceldams tās pret kapitālistiem, uzstādamies nepieciešamības gadījumā pat ar militāru spēku pret ekspluatātoru šķirām un to valstīm». Jo «brīva nāciju apvienošanās sociālismā nav iespējama bez vairāk vai mazāk ilgstošas, neatlaidīgas sociālistisko republiku cīņas pret atpalikušajām valstīm» (sk. XVIII sēj., 232. un 233. Ipp.).

Visu zemju oportūnisti apgalvo, ka proletāriskā revolūcija var sākties — ja vispār, pēc viņu teorijas, tai kaut kur jāsākas — tikai rūpnieciski attīstītās zemēs, ka, jo rūpnieciski attīstītākas šīs valstis, jo lielākas ir izredzes uz sociālisma uzvaru, piekamsociālismauzvarasiespējuvienāzemē, turklāt vēl kapitālistiski maz attīstītā, viņi noliedz kā kaut ko pilnīgi neticamu. Ļeņins jau kara laikā, balstīdamies uz likuma par imperiālistisko valstu nevienmērīgo attīstību, nostata oportūnistiem pretī savu proletāriskās revolūcijas teoriju par sociālisma uzvaru vienā zemē, pat ja šī zeme kapitālistiski būtu mazāk attīstīta.

Ir zināms, ka Oktobra revolūcija pilnīgi apstiprinājusi Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorijas pareizumu.

Kā nu ir ar Trocka «permanento revolūciju» no Ļeņina

proletāriskās revolūcijas teorijas viedokļa?

Ņemsim Trocka brošūru «Mūsu revolūcija» (1906. g.).

Trockis raksta:

«Bez Eiropas proletariāta tiešas valstiskas palīdzības Krievijas strādnieku šķira nespēs noturēties pie varas un padarīt savu pagaidvaldīšanu par ilgstošu sociālistisku diktatūru. Par to nevar šaubīties nevienu mirkli».

Par ko runa šis citāts? Nu par to, ka sociālismā uzvara vienā zemē, šai gadījumā Krievijā, nav iespējama «bez Eiropas proletariata tiešas valstiskas palīdzības», t. i., pirms Eiropas proletariāts nav iekarojis varu.

Kas kopīgs šai «teorijai» un Ļeņina tēzei par sociālisma uzvaras iespēju «vienā atsevišķā kapitālistiskā zemē»?

Skaidrs, ka nekā kopīga te nav.

Bet pieļausim, ka šai Trocka brošūrā, kas izdota 1906. g., kad grūti bija apzīmēt mūsu revolūcijas raksturu, neviļus iekļuvušas kļūdas un ka tā pilnīgi vairs neatbilst Trocka uzskatiem vēlākā periodā. Aplūkosim otru Trocka brošūru, viņa «Miera programu», kas nāca klajā priekš 1917. g. Oktobra revolūcijas un kas tagad (1924. g.) ir iespiesta no jauna grāmatā «1917». Šai brošūrā Trockis kritizē Ļeņina proletāriskās revolūcijas teoriju par sociālisma uzvaru vienā zemē un nostata tai pretī Eiropas Savienoto Valstu lozungu. Viņš apgalvo, ka sociālisma uzvara, vienā zemē nav iespējama, ka sociālisma uzvara ir iespējama vienīgi kā uzvara vairākās galvenās Eiropas zemēs (Anglijā, Krievijā, Vācijā), kas apvienojas Eiropas Savienotās Valstīs, vai arī tā nemaz nav iespējama. Viņš tieši saka, ka «uzvarīga revolūcija Krievijā vai Anglijā nav domā jama bez revolūcijas Vācijā un otrādi».

«Vienīgais kaut cik konkrētais vēsturiskais apsvērums pret Savienoto Valstu lozungu», saka Trockis, «bija formulēts Šveices «Sociāldemokrātā» (toreizējais boļševiku centrālais orgāns. J. St.) šādā frāzē: «Ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērība ir neapšaubāms kapitālisma likums». No tā «Sociāldemokrāts» secināja, ka sociālisma uzvara ir iespējama vienā zemē un ka tāpēc nav nekādas vajadzības proletariāta diktatūru katrā atsevišķā valstī saistīt ar Eiropas Savienoto Valstu dibināšanu. Ka dažādu zemju kapitālistiskā attīstība nav vienmērīga, tas ir gluži neapstrīdams apsvērums. Bet pati šī nevienmērība ir ļoti nevienmērīga. Anglijas, Austrijas, Vācijas vai Francijas kapitālistiskais līmenis nav vienāds. Bet, salīdzinot ar Āfriku un Āziju, visas šīs valstis ir kapitālistiskā «Eiropa», kas nobriedusi sociālai revolūcijai. Ka nevienai zemei savā cīņā nav «jāgaida» uz citām, — tā ir elementāra doma, ko derīgi un nepieciešami atkārtot, lai paralēlas internacionālas darbības idejas vietā neliktu nogaidītajās internacionālas bezdarbības ideju. Negaidīdami uz citiem, mēs sākam un turpinām cīņu uz nacionāliem pamatiem pilnīgā pārliecībā, ka mūsu iniciatīva ierosinās cīņu citās zemēs; bet ja nu tas nenotiktu, tad veltīgi domāt — to liecina ir vēstures pieredze, ir teorētiski apsvērumi — ka, piemēram, revolucionārā Krievija varētu noturēties konservatīvās Eiropas priekšā vai sociālistiskā Vācija varētu palikt izolēta kapitālistiskā pasaulē».

Kā redzat, mūsu priekšā ir tā pati teorija par sociālisma uzvaru vienā laikā galvenās Eiropas zemēs, kura kā likums noliedz Ļeņina revolūcijas teoriju par sociālisma uzvaru vienā zemē.

Nav vārdam vietas, ka pilnīgai sociālisma uzvarai^ pilnīgai garantijai pret vecās kārtības atjaunošanu ir nepieciešamas vairāku zemju proletāriešu kopīgas pūles. Nav vārdam vietas, ka, ja mūsu revolūciju nebūtu atbalstījis Eiropas proletariāts, Krievijas proletariāts nebūtu varējis noturēties pret kopīgo spiedienu, gluži tāpat, kā, ja Rietumu revolucionāro kustību nebūtu atbalstījusi Krievijas revolūcija, šī kustība nebūtu varējusi attīstīties tādā tempā, kādā tā sāka attīstīties pēc proletariāta diktatūras nodibināšanās Krievijā. Nav vārdam vietas, ka atbalsts mums vajadzīgs. Bet kāds ir Rietumeiropas proletariāta atbalsts mūsu revolūcijai? Eiropas strādnieku simpātijās mūsu revolūcijai, viņu gatavība izjaukt imperiālistu intervencijas plānus, — vai viss tas ir atbalsts, nopietna palīdzība? Bez vārda runas, jā. Bez šāda ne tikai Eiropas strādnieku, bet arī koloniālo un atkarīgo zemju atbalsta, bez šādas palīdzības proletariāta diktatūrai Krievijā būtu klājies grūti. Vai līdz šim ir pieticis ar šām simpātijām un ar šo palīdzību, kopā ar mūsu Sarkanās Armijas spēku un Krievijas strādnieku un zemnieku gatavību, dzīvību ziedojot, aizstāvēt sociālistisko tēviju, — vai ar visu to ir pieticis, lai atsistu imperiālistu uzbrukumus un iekarotu sev nepieciešamos apstākļus nopietnam celtniecības darbam? Jā, ir pieticis. Vai šīs simpātijas aug vai mazinās? Bez šaubām, aug. Vai tādējādi mums ir labvēlīgi apstākļi ne tikai lai virzītu uz priekšu sociālistiskās saimniecības organizāciju, bet arī lai savukārt atbalstītu kā

Rietumeiropas strādniekus, tā arī apspiestās Austrumu tautas? Jā, ir. Par to skaidru valodu runā Krievijas proletariāta diktatūras septiņgadīgā vēsture. Vai var noliegt, ka pie mums jau sācies varens darba kāpinājums? Nē, nevar noliegt.

Kāda nozīme pēc visa tā var būt Trocka izteicienam, ka revolucionārā Krievija nebūtu spējīga noturēties pret konservatīvo Eiropu?

Tam var būt tikai viena nozīme: pirmkārt, Trockis nesajūt mūsu revolūcijas iekšējo varenumu; otrkārt, Trockis nesaprot tā morāliskā atbalsta neatsveramo nozīmi, ko Rietumu strādnieki un Austrumu zemnieki sniedz mūsu revolūcijai; treškārt, Trockis neuztver to iekšējo nespēku, kas tagad saēd imperiālismu.

Aizraudamies ar Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorijas kritiku, Trockis neviļus ir galīgi pats sevi sakāvis savā brošūrā «Miera programa», kas iznāca 1917. g. un tika iespiesta no jauna 1924. g.

Bet varbūt ka arī šī Trocka brošūra ir novecojusi, kaut kā dēļ vairs neatbilzdama viņa tagadējiem uzskatiem? Ņemsim Trocka vēlākos darbus, kas sarakstīti pēc proletāriskās revolūcijas uzvaras vienā zemē, Krievijā. Ņemsim, piemēram, Trocka 1922. gadā uzrakstīto «Pēcvārdu» brošūras «Miera programa» jaunajam iespiedumam. Lūk, ko viņš raksta šai «Pēcvārdā»:

«Vairākas reizes «Miera programa» atkārtotais apgalvojums, ka nacionālos ietvaros proletāriskā revolūcija nevar beigties ar uzvaru, dažiem lasītājiem varbūt šķitīs apgāzts ar mūsu Padomju Republikas gandrīz piecgadīgo pieredzi. Bet šāds secinājums būtu nepamatots. Tas fakts, ka strādnieku valsts noturējusies pret visu pasauli vienā zemē un turklāt atpalikušā, liecina par proletariāta kolosālo spēku, kas citās, attīstītākās, civilizētākās zemēs spēs veikt patiešām brīnumus. Bet, aizstāvējuši sevi politiski un militāri kā valsti, mēs neesam nonākuši pie sociālistiskās sabiedrības radīšanas un pat neesam tai tuvojušies . . . Tik ilgi, kamēr pārējās Eiropas valstīs vara pieder buržuāzijai, mums cīņā pret ekonomisko izolētību jāmeklē izlīgumi ar kapitālistisko pasauli; tai pašā laikā ar pārliecību var teikt, ka labākā gadījumā šie izlīgumi var mums palīdzēt sadziedēt šādas vai tādas ekonomiskas brūces, spert vienu vai otru soli uz priekšu, bet ka īstens sociālistiskās saimniecības kāpinājums Krievijā būs iespējams vienīgi pēc proletariāta uzvaras1 galvenajās Eiropas valstīs».

Tā runā Trockis, acīm redzami grēkodams pret īstenību un neatlaidīgi cenzdamies glābt «permanento revolūciju» no galīga sabrukuma.

Lai kā arī grozies, iznāk, ka pie sociālistiskās sabiedrības radīšanas mēs ne tikvien kā «neesam nonākuši», bet pat ne «tai tuvojušies». Vienam otram, kā izrādās, ir bijušas cerības uz «izlīgumiem ar kapitālistisko pasauli», bet arī no šiem izlīgumiem, izrādās, nekas neiznāk, jo, lai kā arī grozies, bet «īstu sociālistiskās saimniecības kāpinājumu» nepanāksi, iekām proletariāts nebūs uzvarējis «galvenajās Eiropas valstīs».

Nu, bet tā kā Rietumos uzvaras vēl nav, tad Krievijas revolūcijai atliek «izvēle»: vai nu satrūdēt pašā saknē, vai arī deģenerēties par buržuāzisku valsti.

Ne velti, lūk, jau divus gadus Trockis runā par mūsu partijas «pārdzimšanu».

Ne velti pagājušā gadā Trockis pareģoja mūsu valsts «bojā eju».

Kā saskaņot šo dīvaino «teoriju» ar Ļeņina teoriju par «sociālisma uzvaru vienā valstī»?

Kā saskaņot šo dīvaino «perspektīvu» ar Ļeņina perspektīvu par to, ka jaunā ekonomiskā politika dos mums iespēju «uzcelt sociālistiskās ekonomikas pamatus»?

Kā saskaņot šo «permanento» bezcerību, piemēram, ar šādiem Ļeņina vārdiem:

«Sociālisms jau tagad vairs nav attālas nākotnes vai kaut kādas abstraktas ainas, vai kaut kādas svētbildes jautājums. Par svētbildēm mēs esam vecajās, ļoti sliktās domās. Sociālismu mēs esam ieviesuši ikdienas dzīvē, un te mums jātiek skaidrībā. Lūk, kāds ir mūsu šīsdienas uzdevums, lūk, kāds ir mūsu laikmeta uzdevums. Atļaujiet man nobeigt, izsakot pārliecību, ka, lai cik arī grūts šis uzdevums, lai cik arī jauns tas, salīdzinot ar mūsu agrāko uzdevumu, un lai cik daudz grūtību tas mums sagādā, — mēs Visi kopā, nevis rīt, bet dažos gados, mēs visi kopā šo uzdevumu veiksim, lai kas arī būtu, tā ka no nepa Krievijas būs sociālistiska Krievija» (sk. XXVII sēj., 366. lpp.).

Kā saskaņot šo «permanento» bezizredzes stāvokli, piemēram, ar šādiem Ļeņina vārdiem:

«Patiešām, valsts vara pār visiem lieliem ražošanas līdzekļiem, valsts vara proletariāta rokās, šā proletariāta savienība ar daudziem sīko un vissīkāko zemnieku miljoniem, vadības nodrošināšana šim proletariātam pār zemniecību utt. — vai tas nav viss, kas vajadzīgs tam, lai no kooperācijas, no vienas pašas kooperācijas, ko agrāk mēs pēlām kā veikalniecisku un ko mums no zināmas puses tiesības tāpat pelt arī tagad, nepa laikā, vai tas nav viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzbūvei? Tā vēl nav sociālistiskās sabiedrības uzcelšana, bet tas ir viss, kas nepieciešams un pietiekams šai uzcelšanai» (sk. XXVII sēj., 392. lpp.).

Skaidrs, ka te nav un arī nevar būt nekādas saskaņošanas. Trocka «permanentā revolūcija» ir Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorijas noliegums, un otrādi — Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorija ir «permanentās revolūcijas» teorijas noliegums.

Neticība mūsu revolūcijas spēkiem un spējām, neticība Krievijas proletariāta spēkiem un spējām — tāds ir «permanentās revolūcijas» teorijas pamatu pamats.

Līdz šim parasti atzīmēja vienu «permanentās revolūcijas» teorijas pusi — neticību zemnieku kustības revolucionārajām iespējām. Tagad, taisnības labad, šī puse jāpapildina ar otru — ar neticību Krievijas proletariāta spēkiem un spējām.

Ar ko atšķiras Trocka teorija no parastās meņševisma teorijas par to, ka sociālisma uzvara vienā zemē, turklāt vēl atpalikušā, nav iespējama bez proletāriskās revolūcijas iepriekšējas uzvaras «galvenās Rietumeiropas zemēs»?

Būtībā — ne ar ko.

Šaubu te nevar but. «Trocka permanentas revolūcijas» teorija ir meņševisma paveids.

Pēdēji laikā mūsu presē ir ieviesušies satrunējuši diplomāti, kas cenšas ievazāt «permanentās revolūcijas» teoriju kā kaut ko tādu, kas savienojams ar ļeņinismu. Protams, viņi saka, šī teorija izrādījās nederīga 1905. g. Bet Trocka kļūda esot tā, ka toreiz viņš aizsteidzies priekšā, mēģinādams 1905. gada situācijai pielāgot to, ko toreiz nevarēja pielāgot. Bet vēlāk, viņi saka, piemēram, 1917. gada oktobrī, kad revolūcija bija paspējusi nobriest pilnīgi, Trocka teorija, sak', esot izrādījusies pilnīgi vietā. Nav grūti uzminēt, ka pats galvenais no šiem diplomātiem ir Radeks. Vai netīk paklausīties:

«Karš izraka bezdibeni starp zemniecību, kas tiecās pēc zemes iekarošanas un miera, un sīkburžuaziskajām partijām; karš nodeva zemniecību strādnieku šķiras un tās avangarda — boļševiku partijas vadībā. Kļuva iespējama nevis strādnieku šķiras un zemniecības diktatūra, bet gan strādnieku šķiras diktatūra, kas balstās uz zemniecību. Tas, ko Roza Luksemburga un Trockis 1905. g. izvirzīja pret Ļeņinu (t. i., «permanento revolūciju» J. St.), tas īstenībā ir izrādījies par vēsturiskas attīstības otru etapu».

Vārda te nav bez sagrozījuma.

Nav pareizi, ka kara laikā «kļuva iespējama nevis strādnieku šķiras un zemniecības diktatūra, bet strādnieku šķiras diktatūra, kas balstās uz zemniecību». Patiesībā 1917. g.. Februāra revolūcija bija proletariāta un zemniecības diktatūras reālizējums īpatnējā savij urnā ar buržuāzijas diktatūru.

Nav pareizi, ka «permanentās revolūcijas» teoriju, ko Radeks kaunīgi noklusē, 1905. gadā izvirzīja Roza Luksemburga un Trockis. Patiesībā šo teoriju izvirzīja Parvuss un Trockis. Tagad, pēc desmit mēnešiem, Radeks pārlabo pats sevi, atzīdams par vajadzīgu nolamāt Parvusu «permanentās revolūcijas» dēļ. Bet taisnība prasa, lai Radeks nolamātu arī Parvusa kompanjonu — Trocki.

Nav pareizi, ka «permanentā revolūcija», ko 1905. gada revolūcija atsvieda pie malas, izrādījās par pareizu «vēsturiskās attīstības otrā etapā», t. i., Oktobra revolūcijas laikā. Visa Oktobra revolūcijas gaita, visa tās attīstība ir parādījusi un pierādījusi, ka «permanentās revolūcijas» teorija ir pilnīgi nedibināta, ka tā nepavisam nav savienojama ar ļeņinisma pamatiem.

Ar salkanām runām un satrunējušo diplomātiju nav aizsedzams atvērtais bezdibenis, kas «permanentās revolūcijas» teoriju šķir no ļeņinisma.

III PAR DAŽĀM BOĻŠEVIKU TAKTIKAS ĪPATNĪBĀM OKTOBRA SAGATAVOŠANAS PERIODĀ

Lai saprastu boļševiku taktiku Oktobra sagatavošanas periodā, ir nepieciešami noskaidrot sev vismaz dažas sevišķi svarīgas šīs taktikas īpatnības. Tas jo vairāk nepieciešami tāpēc, ka daudzās brošūrās par boļševiku taktiku nereti tiek noklusētas tieši šīs īpatnības.

Kas tās par īpatnībām?

Pirmā īpatnība. Klausoties Trocki, var domāt, ka Oktobra sagatavošanas vēsturē ir tikai divi periodi, izlūkošanas periods un sacelšanās periods, un, kas pāri par to, tas ir no ļauna. Kas ir 1917. gada aprīļa manifestācija? «Aprīļa manifestācija, kas pagriezās «kreisāk», nekā bija domāts, bija izlūku gājiens, lai pārbaudītu masu noskaņojumu un to savstarpējās attieksmes ar padomju vairākumu». Bet kas ir 1917. gada jūlija demonstrācija? Pēc Trocka domām, «būtībā jautājums arī šoreiz aprobežojās ar jaunu, daudz plašāku izlūkošanu jaunā augstākā kustības etapā». Nav nemaz jāsaka, ka 1917. gada jūnija demonstrācija, kas tika sarīkota pēc mūsu partijas pieprasījuma, vēl jo vairāk, pēc Trocka uzskatiem, būtu jānosauc par «izlūkošanu».

Tādējādi iznāk, ka boļševikiem jau 1917. gada martā bija gatava politiska strādnieku un zemnieku armija un, ja viņi ar to neuzsāka sacelšanos ne aprīlī, ne jūnijā, ne jūlijā, bet nodarbojās vienīgi ar «izlūkošanu», tad tas tāpēc un tikai tāpēc, ka «izlūkošanas rezultāti» toreiz vēl neko labu «neliecināja».

Nav ko runāt, ka šis vienkāršotais uzskats par mūsu partijas politisko taktiku nav nekas cits kā parastās militārās taktikas sajaukšana ar boļševiku revolucionāro taktiku.

Patiesībā visas šīs demonstrācijas bija vispirms masu stichiskā spiediena rezultāts, pret karu vērstā, uz ielu plūstošā masu sašutuma rezultāts.

Patiesībā partijas uzdevums te bija noformēt un vadīt masu stichiski radušās akcijas boļševiku revolucionāro lozungu virzienā.

Patiesībā boļševikiem 1917. gada martā nebija un arī nevarēja būt gatavas politiskas armijas. Boļševiki tikai darināja šādu armiju (un beidzot to arī radīja 1917. gada oktobrī) šķiru cīņu un sadursmju gaitā no 1917. gada aprīļa līdz oktobrim, darināja to ir aprīļa manifestācijā, ir jūnija un jūlija demonstrācijās, ir rajonu un pilsētas domju vēlēšanās, ir cīņā pret korņilovismu, ir Padomju iekarošanas gaitā. Politiska armija nav tas, kas militāra armija. Ja militāra pavēlniecība sāk karu, kad tās rokās jau ir gatava armija, tad partijai jārada sava armija pašas cīņas gaitā, šķiru sadursmju gaitā, samērā ar to, kā pašas masas savā pieredzē pārliecinās par partijas lozungu pareizumu, par tās politikas pareizumu.

Protams, katra šāda demonstrācija bija reizē ar to acīm neredzamā spēku samēra zināms apgaismojums, zināma izlūkošana, bet izlūkošana te bija nevis demonstrācijas motīvs, bet tās dabiskais rezultāts.

Analizēdams notikumus, kas norisinājās pirms oktobra sacelšanās, un salīdzinādams tos ar notikumiem no aprīļa līdz jūlijam, Ļeņins saka:

«Jautājums nepavisam nav tāds kā pirms 20. un 21. aprīļa, 9. jūnija un 3. jūlija, jo toreiz bija stichisks uzbudinājums, ko mēs kā partija vai nu neuztvērām (20. aprīlī), vai atturējām un veidojām mierīgā demonstracijā (9. jūnijā un 3. jūlijā). Jo toreiz mēs labi zinājām, ka Padomes vēl nav mūsu, ka zemnieki vēl tic liberdanu un černovu ceļam, bet nevis boļševistiskajam (sacelšanās) ceļam, ka tautas vairākums tātad vēl nevar būt ar mums, ka tātad sacelšanās ir priekšlaicīga» (sk. XXI sēj., 345. lpp.).

Skaidrs, ka ar «izlūkošanu» vien tālu netiksi.

Jautājums acīm redzot ir nevis «izlūkošanā», bet gan tai apstāklī, ka

1)   visā Oktobra sagatavošanas periodā partija savā cīņā nelokāmi balstījās uz masu revolucionārās kustības stichisko kāpinājumu;

2)   balstīdamās uz stichisko kāpinājumu, tā paturēja sev nedalītu kustības vadību;

3)   šāda kustības vadība atvieglināja tai politiskas masu armijas izveidošanu Oktobra sacelšanās kustībai;

4)   šāda politika nevarēja neradīt to, ka visa Oktobra sagatavošana norisinājās vienas partijas, boļševiku partijas vadībā;

5)   šāda Oktobra sagatavošana savukārt radīja to, ka Oktobra sacelšanās rezultātā visa vara izrādījās vienas partijas, boļševiku partijas rokās.

Tātad vienas partijas, komunistu partijas, nedalīta vadība kā Oktobra sagatavošanas pamatmoments, — tāda ir Oktobra revolūcijas raksturīga pazīme, tāda ir boļševiku taktikas pirmā īpatnība Oktobra sagatavošanas periodā.

Vai maz jāpierāda, ka bez šās boļševiku taktikas īpatnības proletariāta diktatūras uzvara imperiālisma apstākļos nebūtu bijusi iespējama.

Ar to Oktobra revolūcija izdevīgi atšķiras no 1871. gada revolūcijas Francijā, kur revolūcijas vadību dalīja savā starpā divas partijas, no kurām nevienu nevar nosaukt par komunistisku partiju.

Otra īpatnība. Tādējādi Oktobra sagatavošana norisinājās vienas partijas, boļševiku partijas vadībā. Bet kā partija veica šo vadību, pa kādu līniju tā virzījās? Šī vadība virzījās pa līniju, kas izolēja izlīdzēju partijas kā visbīstamākos nogrupējumus revolūcijas izraisīšanas periodā, pa eseru un meņševiku izolācijas līniju.

Kas ir ļeņinisma stratēģijas pamatnoteikums?

Tas ir atzinums, ka:

1)   visbīstamākais revolūcijas ienaidnieku sociālais balsts periodā, kad tuvojas revolūcijas izraisījums, ir izlīdzēju partijas;

2)   gāzt ienaidnieku (carismu vai buržuāziju) nav iespējams bez šo partiju izolācijas;

3)   revolūcijas sagatavošanas periodā galvenās bultas tāpēc raidāmas, lai šīs partijas izolētu, lai no tām atrautu plašās darba ļaužu masas.

Cīņas periodā pret carismu, buržuāziski demokrātiskās revolūcijas sagatavošanas periodā (1905.—1916.) visbīstamākais carisma sociālais balsts bija liberāli monarchistiskā partija, kadetu partija. Kāpēc? Tāpēc, ka tā bija izlīdzēju partija, izlīguma partija starp carismu un tautas vairākumu, t. i., zemniecību kopumā. Dabiski, ka galvenos triecienus partija toreiz virzīja pret kadetiem, jo, neizolējot kadetus, nevarēja cerēt, ka zemniecība saraus saites ar carismu, bet, nenodrošinot šo saišu saraušanu, nevarēja cerēt uz revolūcijas uzvaru. Daudzi toreiz nesaprata šo boļševistiskās stratēģijas īpatnību un apvainoja boļševikus par daudz lielā «kadetu ēšanā», apgalvodami, ka cīņa pret kadetiem boļševikiem «aizsedzot» cīņu pret galveno ienaidnieku — pret carismu. Bet šie apvainojumi, kam nebija pamata, tikai parādīja boļševistiskās stratēģijas tiešu nesaprašanu, stratēģijas, kas prasa izlīdzēju partijas izolāciju, lai atvieglinātu, tuvinātu uzvaru pār galveno ienaidnieku.

Vai maz jāpierāda, ka bez šādas stratēģijas proletariāta hegemonija buržuāziski demokrātiskā revolūcijā nebūtu bijusi iespējama.

Oktobra sagatavošanas periodā cīnītāju spēku smaguma centrs pārvietojās jaunā plāksnē. Cara vairs nebija. Kadetu partija no izlīdzēja spēka kļuva par valdošu spēku, par dominējošu imperiālisma spēku. Cīņa nenorisinājās vairs starp carismu un tautu, bet starp buržuāziju un proletariātu. Šai periodā visbīstamākais imperiālisma sociālais balsts bija sīkburžuaziskās demokrātiskās partijas, eseru un meņševiku partijas. Kāpēc? Tāpēc, ka šīs partijas toreiz bija izlīdzēju partijas, izlīguma partijas starp imperiālismu un darba ļaužu masām. Dabiski, ka boļševiku galvenie triecieni toreiz tika virzīti pret šīm partijām, jo bez šo partiju izolācijas nevarēja cerēt, ka darba ļaužu masas saraus saites ar imperiālismu, bet, nenodrošinot šo saišu saraušanu, nevarēja cerēt uz padomju revolūcijas uzvaru. Daudzi toreiz nesaprata šo boļševistiskās taktikas īpatnību, apvainodami boļševikus «liekā naidā» pret eseriem un meņševikiem un galvenā mērķa «aizmiršanā». Bet viss Oktobra sagatavošanas periods rīmā skaidru valodu par to, ka vienīgi ar šādu taktiku boļševiki varēja nodrošināt Oktobra revolūcijas uzvaru.

Šā perioda raksturīgā pazīme ir darba zemniecības masu tālākā revolūcionizēšanās, viņu vilšanās eseros un meņševikos, viņu atiešana no šīm partijām, viņu pagrieziens uz tiešu sakļaušanos ap proletariātu kā vienīgo līdz galam revolucionāra spēku, kas spēj dot zemei mieru. Šā perioda vēsture ir eseru un meņševiku cīņas vēsture, no vienas puses, un boļševiku, no otras puses, par darba zemniecības masām, par šo masu iegūšanu. Šās cīņas likteni izšķīra koalīcijas periods, kerenskisma periods, eseru un meņševiku atteikšanās no muižnieku zemes konfiscēšanas, eseru un meņševiku cīņa par kara turpināšanu,, jūnija uzbrukums frontē, nāves sods zaldātiem, Korņilova sacelšanās. Un izšķīra viņi šo likteni vienīgi par labu boļševistiskai stratēģijai. Jo bez eseru un meņševiku izolācijas nebija iespējams gāzt imperiālistu valdību, bet bez šās valdības gāšanas nebija iespējams izrauties no kara. Eseru un meņševiku izolācijas politika izrādījās par vienīgi pareizo politiku.

Tātad meņševiku un eseru partiju izolācija kā galvenā vadības līnija Oktobra sagatavošanas darbā — tāda ir otra boļševiku taktikas īpatnība.

Vai maz jāpierāda, ka bez šās boļševiku taktikas īpatnības strādnieku šķiras un darba zemniecības masu savienība būtu palikusi gaisā karājoties.

Raksturīgi, ka par šo boļševistiskās taktikas īpatnību Trockis savās «Oktobra mācībās» nesaka nekā vai gandrīz nekā.

Trešā īpatnība. Tādējādi partijas vadība Oktobra sagatavošanas darbā noritēja pa eseru un meņševiku partiju izolēšanas līniju, pa strādnieku un zemnieku plašo masu atraušanas līniju no tām. Bet kā partija konkrēti realizēja šo izolāciju, kādā formā, ar kādu lozungu? To realizēja revolucionāras masu kustības veidā par Padomju varu, ar lozungu «visa vara Padomēm», cīņā par Padomju pārvēršanu no masu mobilizācijas orgāniem par sacelšanās orgāniem, par varas orgāniem, par jauna proletāriska valstiskuma aparātu.

Kāpēc boļševiki pieķērās tieši Padomēm kā galvenai organizatoriskai svirai, kas varēja atvieglināt meņševiku un eseru izolēšanu, kas spēja virzīt uz priekšu proletārisko revolūciju un kas aicināta novest miljoniem lielās darba ļaužu masas līdz proletariāta diktatūras uzvarai?

Kas ir Padomes?

«Padomes», teica Ļeņins jau 1917. gada septembrī, «ir jauns valsts aparāts, kas dod, pirmkārt, strādnieku un zemnieku bruņotu spēku, pie kam šis spēks nav atrauts no tautas kā vecās pastāvīgās armijas spēks, bet ir ar to cieši saistīts; militārā ziņā šis spēks ir nesalīdzināmi varenāks nekā iepriekšējie; revolucionārā ziņā tas nav aizstājams ne ar ko citu. Otrkārt, šis aparāts dod tik ciešu, nesaraujamu, viegli pārbaudāmu un atjaunojamu sasaisti ar masām, ar tautas vairākumu, ka agrākajā valsts aparātā no tā nav ne vēsts. Treškārt, šis aparāts ir daudz demokrātiskāks nekā agrākie aparāti, jo tā sastāvs tiek vēlēts un var tikt mainīts pēc tautas gribas bez birokrātiskām formalitātēm. Ceturtkārt, tas dod stipru sasaisti ar visdažādākajiem arodiem, ar to atvieglinādams visdažādākās visdziļākā rakstura reformas bez birokrātijas. Piektkārt, tas dod avangarda t. i., visapzinīgākās, visenerģiskākās apspiesto strādnieku un zemnieku šķiru vadošās daļas, organizācijas formu, tādējādi būdams aparāts, ar kuru apspiesto šķiru avangards var pacelt, audzināt, apmācīt un vest sev līdzi visu šo šķiru milzīgo masu, kas līdz šim stāvēja pilnīgi ārpus politiskās dzīves, ārpus vēstures. Sestkārt, tas dod iespēju savienot parlamentārisma priekšrocības ar tiešas demokrātijas priekšrocībām, t. i, savienot vēlēto tautas pārstāvju personā ir likumdošanas funkciju, ir likumu izpildīšanu. Salīdzinot ar buržuāzisko parlamentārismu, tas ir tāds solis uz priekšu demokrātijas attīstībā, kam ir pasaules vēstures nozīme… Ja revolucionāro šķiru tautas radošais spēks nebūtu nodibinājis Padomes, tad proletāriskā revolūcija Krievijā būtu pasākums bez cerībām, jo ar veco aparātu proletariāts, bez šaubām, varu nespētu noturēt, bet jaunu aparātu nodibināt uzreiz nevar» (sk. XXI sēj., 258. un 259. lpp.).

Lūk, kāpēc boļševiki pieķērās Padomēm kā galvenajam organizatoriskajam posmam, kas varēja atvieglināt Oktobra revolūcijas organizēšanu un jauna, varena proletāriskā valstiskuma aparāta nodibināšanu.

Lozungs «visa vara Padomēm» no tā iekšējās attīstības viedokļa pārdzīvoja divas stadijas: pirmo (līdz boļševiku sakāvei jūlijā, divvaldības laikā) un otru (pēc Korņilova sacelšanās sakāves).

Pirmajā stadijā šis lozungs nozīmēja meņševiku un eseru bloka atšķelšanu no kadetiem, meņševiku un eseru padomju valdības nodibināšanu (j° Padomes toreiz bija eseriski meņševistiskas), brīvas aģitācijas tiesības opozicijai (t. i., boļševikiem) un brīvu cīņu starp partijām Padomēs ar aprēķinu, ka ar šādu cīņu boļševikiem izdosies iekarot Padomes un pārgrozīt padomju valdības sastāvu revolūcijas mierīgas attīstības kārtībā. Šis plāns, protams, nenozīmēja proletariāta diktatūru. Bet tas neapšaubāmi atvieglināja sagatavot apstākļus, kas nepieciešami diktatūras nodrošināšanai, jo tas, dodams varu meņševikiem un eseriem un piespiezdams viņus realizēt savu antirevolūcionāro platformu, paātrināja šo partiju īstās dabas atmaskošanu, paātrināja viņu izolēšanu, viņu atraušanu no masām. Boļševiku sakāve jūlijā tomēr pārtrauca šo attīstību, dodama pārsvaru ģenerālkadetiskai kontrrevolūcijai un iegrūzdama eserus un meņševikus pēdējās apskāvienos. Šis apstāklis piespieda partiju noņemt uz laiku no darba kārtības lozungu «visa vara Padomēm», lai no jauna to izvirzītu jauna revolūcijas kāpinājuma apstākļos.

Korņilova sacelšanās sakāve ievadīja otru stadiju. Lozungam «visa vara Padomēm» atkal bija pienākusi kārta. Bet tagad šis lozungs vairs nenozīmēja to, ko pirmajā stadijā. Tā saturs bija radikāli mainījies. Tagad šis lozungs nozīmēja pilnīgu atšķelšanos no imperiālisma un varas pāriešanu boļševikiem, jo Padomes savā vairumā jau bija boļševistiskas. Tagad šis lozungs nozīmēja revolūcijas tiešu pieeju proletariāta diktatūrai sacelšanās ceļā. Vēl vairāk, tagad šis lozungs nozīmēja proletariāta diktatūras organizēšanu un valstisku noformēšanu.

Padomju pārvēršana par valsts varas orgāniem — šās taktikas nenovērtējamā nozīme bija tā, ka tā miljoniem lielās darba ļaužu masas atrāva no imperiālisma, atmaskoja meņševiku un eseru partiju kā imperiālisma ieroci ūn pieveda šīs masas, tā sakot, taisnā ceļā proletariāta diktatūrai.

Tātad Padomju pārvēršanas politika valsts varas orgānos, kā svarīgākais izlīdzēju partiju izolēšanas un proletariāta diktatūras uzvaras nosacījums, — tāda boļševiku taktikas trešā īpatnība Oktobra sagatavošanas periodā.

Ceturtā īpatnība. Aina būtu nepilnīga, ja mēs neaplūkotu jautājumu par to, kā un kāpēc boļševikiem izdevās padarīt savus partijas lozungus par miljonu masu lozungiem, kas virza revolūciju uz priekšu, kā un kāpēc viņiem izdevās pārliecināt par savas politikas pareizumu ne vien avangardu un ne vien strādnieku šķiras vairākumu, bet arī tautas vairākumu.

Lieta tāda, ka revolūcijas uzvarai, ja šī revolūcija ir īsteni tautas revolūcija, kas apņem miljonu masas, — nepietiek ar partijas lozungu pareizumu vien. Lai revolūcija uzvarētu, ir vajadzīgs vēl viens nepieciešams nosacījums, un proti: lai pašas masas savā pieredzē pārliecinātos par šo lozungu pareizumu. Vienīgi tad partijas lozungi kļūst par pašu masu lozungiem. Vienīgi tad revolūcija kļūst par īsteni tautas revolūciju.

Viena no boļševiku taktikas īpatnībām Oktobra sagatavošanas periodā ir tā, ka tā prata pareizi apzīmēt tos ceļus un pagriezienus, kas dabiski noved masas līdz partijas lozungiem, līdz pašam, tā sakot, revolūcijas slieksnim, tādējādi atvieglinot tām iespēju pašu pieredzē sajust, pārbaudīt, iepazīt šo lozungu pareizumu. Citiem vārdiem, viena no boļševiku taktikas īpatnībām ir tā, ka tā nesajauc partijas vadīšanu ar masu vadīšanu, kā tā skaidri redz starpību starp pirmā veida vadīšanu un otra veida vadīšanu, ka tā tādējādi ir zinātne ne vien par partijas vadīšanu, bet arī par darba ļaužu miljonu masu vadīšanu.

Šās boļševiku taktikas īpatnības izpauduma spilgts piemērs ir pieredze ar Satversmes sapulces sasaukšanu un padzīšanu.

Ir zināms, ka Padomju Republikas lozungu boļševiki izvirzīja jau 1917. gada aprīlī. Ir zināms, ka Satversmes sapulce ir buržuāzisks parlaments, kas ir radikālā pretrunā ar Padomju Republikas pamatiem. Kā varēja notikt, ka, iedami uz Padomju Republiku, boļševiki reizē ar to prasīja no Pagaidu valdības tūlītēju Satversmes sapulces sasaukšanu? Kā varēja notikt, ka boļševiki ne tikai piedalījās vēlēšanās, bet arī paši sasauca Satversmes sapulci? Kā varēja notikt, ka mēnesi pirms sacelšanās, pārejot no vecā uz jauno, boļševiki pieļāva uz laiku Padomju Republikas un Satversmes sapulces kombinācijas iespēju?

«Notika» tas tāpēc, ka:

1)     Satversmes sapulces ideja bija viena no vispopulārākajām idejām plašās iedzīvotāju masās;

2)     Satversmes sapulces tūlītējas sasaukšanas lozungs atvieglināja atmaskot Pagaidu valdības kontrrevolūcionāro dabu;

3)    lai diskreditētu tautas masās Satversmes sapulces ideju, bija nepieciešami novest šīs masas ar to prasībām pēc zemes, pēc miera, pēc Padomju varas līdz Satversmes sapulces sienām, tādējādi sagrūžot tās kopā ar īsto un dzīvo Satversmes sapulci;

4) tikai tādējādi bija iespējams palīdzēt masām savā pašu pieredzē pārliecināties, ka Satversmes sapulce ir kontrrevolūcionāra un ka tās padzīšana — nepieciešama;

5)   viss tas dabiski nosacīja iespēju pieļaut uz laiku kombināciju starp Padomju Republiku un Satversmes sapulci kā vienu no Satversmes sapulces izskaušanas līdzekļiem;

6)   šāda kombinācija, ja tā būtu realizējusies ar noteikumu, ka visa vara pāriet Padomēm, varēja nozīmēt tikai Satversmes sapulces pakļaušanu Padomēm, tās pārvēršanu par Padomju piedēkli, tās atmiršanu bez sāpēm.

Vai maz jāpierāda, ka bez šādas boļševiku politikas Satversmes sapulces padzīšana nebūtu noritējusi tik gludi un eseru un meņševiku vēlākā uzstāšanās ar lozungu «visa vara Satversmes sapulcei» nebūtu izkritusi cauri ar tādu troksni.

«Mēs piedalījāmies», saka Ļeņins, «Krievijas buržuāziskā parlamenta, Satversmes sapulces vēlēšanās 1917. gada septembrī novembrī. Pareiza vai nepareiza bija mūsu taktika? Vai mums, krievu boļševikiem, 1917. gada septembrī-novembrī nebija lielākas tiesības nekā jebkuriem rietumu komunistiem atzīt, ka parlamentārisms Krievijā politiski izskausts? Protams, ka bija, jo jautājums taču nav par to, sen vai nesen pastāv buržuāziskie parlamenti, bet gan par to, ciktāl plašas darba ļaužu masas ir gatavas (idejiski, politiski, praktiski) pieņemt padomju iekārtu un padzīt (vai pieļaut padzīt) buržuāziski demokrātisko parlamentu. Ka Krievijā 1917. g. septembrī-novembrī daudzu speciālo apstākļu dēļ pilsētas strādnieku šķira, zaldāti un zemnieki bija ārkārtīgi labi sagatavoti padomju iekārtas pieņemšanai un visdemokrātiskākā buržuāziskā parlamenta padzīšanai, tas ir gluži neapstrīdams un pilnīgi pierādīts vēsturisks fakts. Un tomēr boļševiki neboikotēja Satversmes sapulci, bet piedalījās vēlēšanās gan pirms, gan pēc tam, kad proletariāts bija iekarojis politisko varu» (sk. XXV sēj., 201. un 202. lpp.).

Kāpēc tad viņi neboikotēja Satversmes sapulci? Tāpēc, saka Ļeņins, ka:

«Pat dažas nedēļas pirms Padomju Republikas uzvaras, pat pēc šādas uzvaras piedalīšanās buržuāziski demokrātiskā parlamentā ne tikai nekaitē revolucionārajam proletariātam, bet atvieglina tam iespēju pierādīt atpalikušajām masām, kāpēc šādi parlamenti pelna, ka tos padzen, atvieglina to padzīšanas sekmes, atvieglina buržuāziskā parlamentārisma «politisku izskaušanu»» (sk. turpat).

Raksturīgi, ka Trockis nesaprot šo boļševistiskās taktikas īpatnību, sprauslājot par Satversmes sapulces un Padomju kombinēšanas «teoriju» kā par hilferdingismu.

Viņš nesaprot, ka šādas kombinācijas pieļaušana sakarā ar Satversmes sapulces sasaukšanu un saistībā ar sacelšanās lozungu un droši ticamu Padomju uzvaru ir vienīgā revolucionārā taktika, kurai nav nekā kopīga ar Hilferdinga taktiku padarīt Padomes par Satversmes sapulces piedēkli, ka dažu biedru kļūda šai jautājumā viņam nedod iemeslu pelt gluži pareizo Ļeņina un partijas pozīciju par «kombinētu valstiskumu» zināmos apstākļos (salīdzini XXI sēj., 338. lpp.).

Viņš nesaprot, ka bez boļševiku īpatnējās politikas sakarā ar Satversmes sapulci viņiem nebūtu izdevies iekarot savā pusē tautas miljonu masas, bet, neiekarojot šīs masas, viņi nebūtu varējuši padarīt Oktobra sacelšanos par dziļu tautas revolūciju.

Interesanti, ka Trockis sprauslā pat par vārdiem «tauta», «revolucionārā demokrātija» u. tml., kas sastopami boļševiku rakstos, uzskatīdams tos par marksistam nepieklājīgiem.

Trockis acīm redzot aizmirst, ka Ļeņins, šis neapšaubāmais marksists, pat 1917. gada septembrī, mēnesi pirms diktatūras uzvaras, rakstīja, ka ir «nepieciešama visas varas tūlītēja pāreja revolucionārās demokrātijas rokās ar revolucionāro proletariātu priekšgalā» (sk. XXI sēj., 198. lpp).

Trockis acīm redzot aizmirst, ka Ļeņins, šis neapšaubāmais marksists, citēdams pazīstamo Marksa vēstuli Kugelmanim (1871. gada aprīlī) par to, ka birokrātiski militārā valsts aparāta salaušana ir priekšnoteikums katrai īsteni tautas revolūcijai kontinentā, raksta melnu uz balta šādas rindas:

«It sevišķu ievērību pelna Marksa ļoti dziļā piezīme, ka valsts birokrātiski militārās mašīnas sagrāve ir «katras īsteni tautas revolūcijas priekšnoteikums». Sis «tautas» revolūcijas jēdziens liekas dīvains Marksa vārdos, un krievu pļechanovieši un meņševiki, šie Strūves sekotāji, kas vēlas sevi uzskatīt par marksistiem, varētu varbūt pasludināt šādu Marksa izteicienu par «pārteikšanos». Marksismu viņi noveduši līdz tādam nabadzīgi liberālam sagrozījumam, ka, atskaitot buržuāziskās revolūcijas pretstatīšanu proletāriskajai revolūcijai, viņiem nekas vairs neeksistē, turklāt arī šo pretstatīšanu viņi saprot neiespējami nedzīvi . . . 1871. gadā nevienā valstī Eiropas kontinentā proletariāts vēl nebija kļuvis par tautas vairākumu. «Tautas» revolūcija, kas ierauj kustībā patiešām vairākumu, varēja tāda būt vienīgi, aptverot ir proletariātu, ir zemniecību. «Tauta» toreiz taču bija abas šīs šķiras. Abas šķiras apvienotas ar to, ka «valsts birokrātiski militārā mašīna» tās nospiež, māc, ekspluatē. Satriekt šo mašīnu, salauzt to — tādas ir «tautas», tās vairākuma, strādnieku un zemnieku vairākuma patiesās intereses, tāds ir nabadzīgo zemnieku un proletāriešu brīvas savienības «priekšnoteikums», un bez šādas savienības demokrātija nav izturīga un sociālistiskā pārveidošana nav iespējama» (sk. XXI sēj., 395. un 396. lpp.).

Šos Ļeņina vārdus nedrīkst aizmirst.

Tātad prasme pārliecināt masas pašu pieredzē par partijas lozungu pareizumu, novedot šīs masas pie revolucionārām pozicijām, kā svarīgākais noteikums darba ļaužu miljonu masu iekarošanai partijas pusē, — tāda ir boļševiku taktikas ceturtā īpatnība Oktobra sagatavošanas periodā.

Es domāju, ka ar teikto pilnīgi pietiek, lai izprastu šās taktikas raksturīgās pazīmes.

IV OKTOBRA REVOLŪCIIA KĀ PASAULES REVOLŪCIIAS SĀKUMS UN PRIEKŠNOTEIKUMS

Neapšaubāmi, ka universālā teorija par revolūcijas uzvaru vienā laikā galvenās Eiropas zemēs, teorija par sociālisma uzvaras neiespējamību vienā zemē, — izrādījusies par mākslotu, dzīvot nespējīgu teoriju. Krievijas proletāriskās revolūcijas septiņgadīgā vēsture liecina nevis par, bet gan pret šo teoriju. Šī teorija ir nepieņemama ne tikai kā pasaules revolūcijas attīstības schēma, jo tā ir pretrunā acīm redzamiem faktiem. Vēl mazāk tā pieņemama kā lozungs, jo tā saista, bet nevis atraisa atsevišķu zemju iniciatīvu, kurām zināmu vēsturisku apstākļu

dēļ rodas iespēja patstāvīgi pārraut kapitāla fronti, jo tā stimulē atsevišķas zemes nevis uz aktīvu uzbrukumu kapitālam, bet uz «vispārēja izraisi juma» momenta pasīvu nogaidīšanu, jo tā kultivē starp atsevišķu zemju proletāriešiem nevis revolucionārās uzņēmības garu, bet gan hamletiskas šaubas par to, «bet ja nu citi neatbalstīs». Ļeņinam ir pilnīgi taisnība, ja viņš saka, ka proletariāta uzvara vienā zemē ir «tipisks gadījums», ka «revolūcija vienā laikā vairākās zemēs» var būt tikai «rets izņēmums» (sk. XXIII sēj., 354. lpp.)-

Bet Ļeņina revolūcijas teorija, kā zināms, ar šo vienu jautājuma pusi vien neaprobežojas. Tā reizē ar to ir pasaules revolūcijas attīstības teorija[4]. Sociālisma uzvara vienā zemē nav ar sevi aprobežots uzdevums. Uzvarējušās zemes revolūcijai nav vis jāuzlūko sevi kā pašmērķi, bet kā atbalstu, kā līdzekli tam, lai paātrinātu proletariāta uzvaru visās zemēs. Jo revolūcijas uzvara vienā zemē, šai gadījumā Krievijā, nav tikai imperiālisma nevienmērīgās attīstības un progresējošā sabrukuma produkts. Tā reizē ar to ir pasaules revolūcijas sākums un priekšnoteikums.

Nav šaubu, ka pasaules revolūcijas attīstības ceļi nav tik vienkārši, kā tas varēja likties agrāk, pirms revolūcijas uzvaras vienā zemē, pirms radās attīstīts imperiālisms, kas ir «sociālistiskās revolūcijas priekšvakars». Jo ir radies tāds jauns faktors kā attīstītā imperiālisma apstākļos funkcionējošais kapitālistisko zemju nevienmērīgās attīstības likums, kas liecina par militāru sadursmju nenovēršamību, par kapitāla pasaules frontes vispārēju pavājināšanos un par sociālisma uzvaras iespēju atsevišķās zemēs. Jo ir radies tāds jauns faktors kā milzīgā Padomju zeme, kas atrodas starp Rietumiem un Austrumiem, starp pasaules financiālās ekspluatācijas centru un koloniālā sloga arēnu, un kas ar savu pastāvēšanu vien revolucionizē visu pasauli.

Visi tie ir tādi faktori (es nerunāju par citiem, mazāk svarīgiem faktoriem), kurus nevar neapsvērt, pētījot pasaules revolūcijas ceļus.

Agrāk parasti domāja, ka revolūcija attīstīsies, sociālisma elementiem vienmērīgi «nobriestot», vispirms attīstītākajās, «progresīvākajās» zemēs. Tagad šai priekšstatā nepieciešami būtiski grozījumi.

«Starptautisko attieksmju sistēma», saka Ļeņins, «tagad izveidojusies tāda, ka Eiropā vienu valsti verdzina uzvarējušās valstis, tā — Vācija. Tālāk, vairākas valstis un turklāt visvecākās Rietumu valstis uzvaras dēļ nokļuvušas apstākļos, kad tās var izmantot šo uzvaru piekāpībai pret savām apspiestām šķirām dažos nesvarīgos jautājumos, piekāpībai, kas tomēr novilcina revolucionāro kustību tajās un rada kaut ko līdzīgu «sociālam mieram»».

«Tai pašā laikā vairākas zemes: Austrumi, Indija, Ķīna utt. tieši pēdējā imperiālistiskā kara dēļ izrādās galīgi izsviestas no savām sliedēm. To attīstība galīgi ievirzījusies pēc visas Eiropas kapitālistiskā mēroga. Tajās sākusies tāda pati rūgšana kā visā Eiropā. Un visai pasaulei tagad skaidrs, ka tās ierautas tādā attīstībā, kas nevar neizraisīt visa pasaules kapitālisma krizi».

Tāpēc, un sakarā ar to, «Rietumeiropas kapitālistiskās zemes pabeigs savu attīstību uz sociālismu… ne tā, kā mēs to agrāk gaidījām. Tās to beidz, nevis sociālismam vienmērīgi tajās «nobriestot», bet gan, vienām valstīm ekspluatējot citas, ekspluatējot pirmo imperiālistiskā karā uzvarēto valsti reizē ar visu Austrumu ekspluatēšanu. Bet, no otras puses, Austrumi galīgi ievirzījušies revolucionārajā kustībā tieši šā pirmā imperiālistiskā kara dēļ un ir galīgi ievilkušies vispasaules revolucionārās kustības kopīgā virpulī» (sk. XXVII sēj., 415. un 416. lpp.).

Ja tam pievienojam vēl to faktu, ka ne vien uzvarējušās zemes ekspluatē uzvarētās zemes un kolonijas, bet arī daļa to zemju, kas uzvarējušas, iekļūst visvarenāko uzvarējušo zemju, Amerikas un Anglijas, financiālās ekspluatācijas orbitā; ka pretišķības starp visām šīm zemēm ir svarīgākais pasaules imperiālisma sabrukuma faktors; ka bez šīm pretišķībām vēl pastāv un attīstās dziļas pretišķības katrā no šīm zemēm; ka visas šīs pretišķības padziļinās un saasinās ar lielās Padomju Republikas pastāvēšanas faktu blakus šīm zemēm, — ja visu to ieverosim, tad starptautiska stavokļa savdabības aina kļus daudzmaz pilnīga.

Visticamāk, ka pasaules revolūcija attīstīsies ar vairāku jaunu zemju revolucionāru atkrišanu no imperiālistisko valstu sistēmas, pie kam šo zemju proletāriešus atbalstīs imperiālistisko valstu proletariāts. Mēs redzam, ka pirmo atkritušo zemi, pirmo uzvarējušo zemi jau atbalsta vispār citu zemju strādnieku un darba ļaužu masas. Bez šā atbalsta tā nevarētu noturēties. Nav šaubu, ka šis atbalsts pastiprināsies un pieaugs. Bet nav šaubu arī par to, ka pati pasaules revolūcijas attīstība, pati vairāku jaunu zemju atkrišana no imperiālisma norisināsies jo ātrāk un pamatīgāk, jo noteiktāk nostiprināsies sociālisms pirmā uzvarējušā zemē, jo ātrāk šī zeme kļūs par pasaules revolūcijas tālākas attīstības bazi, par imperiālisma tālākas ārdīšanas sviru.

Ja pareiza ir teze, ka sociālisma galīgā uzvara pirmā atbrīvotā zemē nav iespējama bez vairāku zemju proletāriešu kopējām pūlēm, tad tikpat pareizi arī tas, ka pasaules revolūcija izvērsīsies jo ātrāk un pamatīgāk, jo īstenāku palīdzību pirmā sociālistiskā zeme sniegs visu pārējo zemju strādnieku un darba ļaužu masām.

Kā jāizpaužas šai palīdzībai?

Tai jāizpaužas, pirmkārt, tā, lai uzvarējušā zeme «realizētu maksimu no tā, kas iespējams vienā zemē revolūcijas attīstīšanai, atbalstam, atmodināšanai visās zemēs» (sk. Ļeņins, XXIII sēj., 385. lpp.).

Tai jāizpaužas, otrkārt, tā, lai vienas zemes «uzvarējušais proletariāts», «ekspropriējis kapitālistus un noorganizējis pie sevis sociālistisku ražošanu, saceltos . . . pret pārējo, kapitālistisko pasauli, pievilkdams sev citu zemju apspiestās šķiras, saceldams tās pret kapitālistiem, uzstādamies vajadzības gadījumā pat ar militāru spēku pret ekspluatātoru šķirām un to valstīm» (sk. Ļeņins, XVIII sēj., 232. un 233. lpp.).

Sās uzvarējušās zemes palīdzības raksturīgā īpatnība nav tikai tā, ka tā paātrina citu zemju proletāriešu uzvaru, bet arī tā, ka, atvieglodama šo uzvaru, tā reizē ar to nodrošina galīgu sociālisma uzvaru pirmā uzvarējušā zemē.

Visticamāk, ka pasaules revolūcijas attīstības gaitā, blakus imperiālisma perēkļiem atsevišķās kapitālistiskās zemēs un šo zemju sistēmai visā pasaulē, nodibināsies sociālisma centri atsevišķās padomju zemēs un šo centru sistēma visā pasaulē, pie kam cīna starp šīm divām sistēmām pildīs pasaules revolūcijas izraisīšanas vēsturi.

«Jo brīva nāciju apvienošanās sociālismā», saka Ļeņins, «nav iespējama bez vairāk vai mazāk ilgstošas, neatlaidīgas sociālistisko republiku cīņas pret atpalikušām valstīm» (sk. turpat).

Oktobra revolūcijas vispasaules nozīme nav tikai tā, ka tā ir vienas zemes lielais pasākums pārraut imperiālisma sistēmu un pirmais sociālisma centrs imperiālistisku zemju okeānā, bet arī tā, ka tā ir pasaules revolūcijas pirmais etaps un varena bāze tās tālākai izvēršanai.

Tāpēc nav taisnība ne tikai tiem, kas, aizmirsdami Oktobra revolūcijas starptautisko raksturu, deklarē revolūcijas uzvaru vienā valstī par tīri nacionālu un tikai nacionālu parādību. Nav taisnība arī tiem, kas, turēdami prātā Oktobra revolūcijas starptautisko raksturu, tiecas uzskatīt šo revolūciju par kaut ko pasīvu, kam lemts tikai saņemt atbalstu no ārienes. Patiesībā ne vien Oktobra revolūcijai ir vajadzīgs atbalsts no citu zemju revolūcijas, bet arī šo zemju revolūcijai ir vajadzīgs atbalsts no Oktobra revolūcijas, lai paātrinātu un virzītu uz priekšu pasaules imperiālisma gāšanu.

1924. g. 17. decembri.

PAR ĻEŅINISMA JAUTĀJUMIEM

VK(b)P ĻEŅINGRADAS ORGANIZĀCIJAI VELTĪJU.

J. STALINS.

ĻEŅINISMA DEFINĒJUMS

BROŠŪRA «Par ļeņinisma pamatiem» dots pazīstamais ļeņinisma definējums, kas, redzams, guvis pilsoņu tiesības. Tas ir šāds:

«Ļeņinisms ir imperiālisma un proletāriskās revolūcijas laikmeta marksisms. Noteiktāk: ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika vispār, proletariāta diktatūras teorija un taktika it sevišķi».

Vai šis definējums pareizs?

Es domāju, ka pareizs. Tas pareizs, pirmkārt, tāpēc, ka pareizi norāda uz ļeņinisma vēsturiskajiem pamatiem, raksturodams to kā imperiālisma laikmeta marksismu, pretēji dažiem Ļeņina kritiķiem, kas nepareizi domā, ka ļeņinisms radies pēc imperiālistiskā kara. Tas pareizs, otrkārt, tāpēc, ka pareizi atzīmē ļeņinisma starptautisko raksturu, pretēji sociāldemokrātijai, kas atzīst ļeņinismu par piemērojamu tikai nacionāli krieviskos apstākļos. Tas pareizs, treškārt, tāpēc, ka pareizi atzīmē ļeņinisma organiskos sakarus ar Marksa mācību, raksturodams to kā imperiālisma laikmeta marksismu, pretēji dažiem ļeņinisma kritiķiem, kas to atzīst nevis par marksisma tālāku attīstību, bet tikai par marksisma atjauno jumu un piemērojumu Krievijas īstenībai.

Visam tam, šķiet, īpaši komentāri nav vajadzīgi.

Tomēr mūsu partijā, izrādās, ir personas, kas atzīst par nepieciešamu definēt ļeņinismu mazliet citādi. Lūk, piemēram, Zinovjevs domā, ka:

«Ļeņinisms ir imperiālistisko karu un pasaules revolūcijas laikmeta, marksisms, kura tieši sākusies valsti, kur zemniecība pārsvarā»1 .

Ko var nozīmēt Zinovjeva pasvītrotie vārdi? Ko nozīmē ietilpināt ļeņinisma definējumā Krievijas atpalicību, tās zemniecisko raksturu?

Tas nozīmē — padarīt ļeņinismu no starptautiskas proletāriskas mācības par Krievijas savdabības produktu.

Tas nozīmē rīkoties Bauera un Kautska labā, kuri noliedz ļeņinisma derīgumu citām, kapitālistiski vairāk attīstītām zemēm.

Nav vārdam vietas, ka zemniecības jautājumam Krievijā ir visai svarīga nozīme, ka mūsu zeme ir zemnieciska. Bet kāda nozīme var būt šim faktam ļeņinisma pamatu raksturojumā? Vai tad ļeņinisms izveidojies tikai .Krievijas apstākļos un Krievijai, bet nevis imperiālisma apstākļos un nevis imperiālistiskām zemēm vispār? Vai tādiem Ļeņina darbiem kā «Imperiālisms», «Valsts un revolūcija», «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», «Bērnišķīgā «kreisuma» slimība» utt. ir nozīme tikai Krievijai, bet ne visām imperiālistiskām zemēm vispār? Vai ļeņinisms nav visu zemju revolucionārās kustības pieredzes sakopojums? Vai ļeņinisma teorijas un taktikas pamati nav derīgi, nav obligāti visu zemju proletāriskām partijām? Vai Ļeņinam nebija taisnība, sakot, ka «boļševisms der kā taktikas paraugs visiem»2 (sk. XXIII sēj., 386. lpp.). Vai Ļeņinam nebija taisnība, runājot par «Padomju varas un boļševisma teorijas un taktikas pamatu starptautisko nozīmi»?2 (sk. XXV sēj., 171. un 172. lpp.). Vai nav pareizi, piemēram, šādi Ļeņina vārdi:

«Proletariāta diktatūrai Krievijā neizbēgami jāatšķiras ar dažām īpatnībām, salīdzinot ar attīstītām zemēm, mūsu zemes ļoti lielās atpalicības un sīkburžuaziskuma dēļ. Bet pamatspēki — un sabiedriskās saimniecības pamatformas — Krievija tas pašas ka jebkura kapitālistiskā valstī, tā ka šīs īpatnības jau var skart tikai ne pašu galveno»1 (sk. XXIV sēj., 508. lpp.).

Bet ja tas viss ir pareizi, vai tad no tā nav jāsecina, ka Zinovjeva doto ļeņinisma definējumu nevar atzīt par pareizu?

Kā savienojams šis nacionāli ierobežotais ļeņinisma definējums ar internacionālismu?

II GALVENAIS ĻEŅINISMĀ

Brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» teikts:

«Daži domā, ka galvenais ļeņinisma ir zemnieku jautājums, ka ļeņinisma izejas punkts ir jautājums par zemniecību, par tās lomu, tās īpatsvaru. Tas ir gluži nepareizi. Galvenais jautājums ļeņinisma, tā izejas punkts ir nevis zemnieku jautājums, bet jautājums par proletariāta diktatūru, par tās iekarošanas noteikumiem, par tās nostiprināšanas noteikumiem. Zemnieku jautājums, būdams jautājums par proletariāta sabiedroto cīņā par varu, ir atvasināts jautājums».

Vai šī teze ir pareiza?

Es domāju, ka pareiza. Šī teze pilnīgi secināma no ļeņinisma definējuma. Patiešām, ja ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika, bet proletāriskās revolūcijas pamatsaturs ir proletariāta diktatūra, — tad skaidrs, ka galvenais ļeņinisma ir jautājums par proletariāta diktatūru, par šā jautājuma izstrādāšanu, par šā jautājuma pamatošanu un konkrētizāciju.

Tomēr Zinovjevs, redzams, nepiekrīt šai tēzei. Savā rakstā «Ļeņina piemiņai» viņš saka:

«Jautājums par zemniecības lomu, kā jau es teicu, ir boļševisma, ļeņinisma pamatjautājums»1 .

Sī Zinovjeva teze, kā redzat, pilnīgi secināma no Zino vjeva dotā nepareizā ļeņinisma definējuma. Tāpēc tā ir tikpat nepareiza, cik nepareizs ir viņa ļeņinisma definējums.

Vai ir pareiza Ļeņina teze par to, ka proletariāta diktatūra ir «proletāriskās revolūcijas pamatsaturs»? (sk. XXIII sēj., 337. lpp.). Bez šaubām, pareiza. Vai pareiza teze, ka ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika? Es domāju, ka pareiza. Bet kas tad no tā jāsecina? No tā jāsecina, ka ļeņinisma galvenais jautājums, tā izejas punkts, tā pamats ir jautājums par proletariāta diktatūru.

Vai tas nav pareizi, ka jautājumu par imperiālismu, jautājumu par imperiālisma attīstības lēcienveidīgo raksturu, jautājumu par sociālisma uzvaru vienā zemē, jautājumu par proletariāta valsti, jautājumu par šās valsts padomju formu, jautājumu par partijas lomu proletariāta diktatūras sistēmā, jautājumu par sociālisma celtniecības ceļiem, — ka visus šos jautājumus ir izstrādājis tieši Ļeņins? Vai tas nav pareizi, ka tieši šie jautājumi ir arī proletariāta diktatūras idejas pamats? Vai tas nav pareizi, ka bez šo pamatjautājumu izstrādāšanas zemnieku jautājuma izstrādāšana no proletariāta diktatūras viedokļa nebūtu domājama?

Nav vārdam vietas, ka Ļeņins bija zemnieku jautājuma pazinējs. Nav vārdam vietas, ka zemnieku jautājumam kā jautājumam par proletariāta sabiedroto ir svarīgākā nozīme proletariātam un tas ir sastāvdaļa pamatjautājumā par proletariāta diktatūru. Bet vai nav skaidrs, ka, ja ļeņinisma priekšā nebūtu pamatjautājuma par proletariāta diktatūru, tad nebūtu arī atvasinātā jautājuma par proletariāta sabiedroto, jautājuma par zemniecību? Vai nav skaidrs, ka, ja ļeņinisma priekšā nebūtu praktiskā jautājuma par proletariāta varas iekarošanu, tad nebūtu arī jautājuma par savienību ar zemniecību.

Ļeņins nebūtu proletariāta lielākais ideologs, kāds viņš, bez šaubām, ir, viņš būtu vienkāršs «zemnieku filozofs», par kādu viņu bieži vien iztēlo ārzemju literārie mietpilsoņi, ja viņš būtu izstrādājis zemnieku jautājumu nevis uz proletariāta diktāturas teorijas un taktikas bāzes, bet bez šas bāzes, ārpus šas bāzes.

Viens no diviem:

vai nu zemnieku jautājums ir galvenais ļeņinismā, un tad ļeņinisms nav derīgs, nav obligāts kapitālistiski attīstītām zemēm, zemēm, kas nav zemnieciskas zemes;

vai arī galvenais ļeņinismā ir proletariāta diktatūra, un tad ļeņinisms ir visu zemju proletāriešu internacionālā mācība, kas derīga un obligāta visām zemēm bez izņēmuma, tai skaitā arī kapitālistiski attīstītām.

Te jāizvēlas.

III JAUTĀJUMS PAR «PERMANENTO» REVOLŪCIJU

Brošūrā «Par ļeņinismā pamatiem» «permanentās revolūcijas teorija» tiek novērtēta kā zemniecības lomas nepietiekamas novērtēšanas «teorija». Tur teikts:

«Ļeņins karoja ar «permanentās» revolūcijas piekritējiem nevis nepārtrauktības jautājuma dēļ, jo Ļeņins pats pieturējās pie nepārtrauktās revolūcijas viedokļa, bet gan tāpēc, ka viņi nepietiekami novērtēja zemniecības lomu, kas ir proletariāta vislielākā rezerve».

So krievu «permanentiešu» raksturojumu līdz pēdējam laikam uzskatīja par vispār atzītu. Tomēr to, gan vispār pareizu, nevar atzīt par aptverošu. 1924. gada diskusija no vienas puses, un Ļeņina darbu rūpīga analizē no otras puses, parādīja, ka krievu «permanentiešu» kļūda bija ne vien zemniecības lomas nepietiekams novērtējums, bet arī proletariāta spēku un spēju vest sev līdzi zemniecību nepietiekams novērtējums, — neticība proletariāta hegemonijas idejai.

Tāpēc savā brošūrā «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika» (1924. g. decembris) es paplašināju šo raksturojumu un tā vietā liku citu, pilnīgāku. Lūk, kas par to sacīts šai brošūrā:

«Līdz šim parasti atzīmēja «permanentās revolūcijas» teorijas vienu pusi — neticību zemnieku kustības revolucionārām iespējām. Tagad, taisnības labā, šī puse jāpapildina ar otru pusi — neticību Krievijas proletariāta spēkiem un spējām».

Tas, protams, nenozīmē, ka ļeņinisms ir bijis vai ir pret permanentās revolūcijas ideju bez pēdiņām, ko pasludinājis Markss pagājušā gadsimta četrdesmitos gados. Gluži otrādi. Ļeņins bija vienīgais marksists, kas pareizi saprata un attīstīja permanentās revolūcijas ideju. Ļeņina atšķirība no «permanen tiešiem» šai jautājumā tā, ka «permanentieši» sagrozīja Marksa permanentās revolūcijas ideju, pārvērzdami to par nedzīvu, grāmatu gudrību, kamēr Ļeņins to ņēma tīrā veidā un padarīja to par vienu no savas revolūcijas teorijas pamatiem. Jāatceras, ka ideja par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā, ko Ļeņins izvirzīja jau 1905. gadā, ir viena no Marksa permanentās revolūcijas teorijas iemiesojuma formām. Lūk, ko šai sakarā Ļeņins rakstīja jau 1905. gadā:

«No demokrātiskās revolūcijas mēs tūlīt sāksim pāriet, un tieši samērā ar mūsu spēku, ar apzinīgā un organizētā proletariāta spēku, sāksim pāriet uz sociālistisko revolūciju. Mēs esam par nepārtrauktu revolūciju1 . Mēs neapstāsimies pusceļā . . .

Neielaizdamies avantūrismā, nepalīkdami neuzticīgi savai zinātniskai sirdsapziņai, nedzīdamies pēc lētas popularitātes, mēs varam sacīt un sakām tikai vienu: mēs visiem spēkiem palīdzēsim visai zemniecībai izdarīt demokrātisko revolūciju, lai jo vieglāk būtu mums, proletariāta partijai, iespējami ātrāk pāriet pie jauna un augstāka uzdevuma — sociālistiskās revolūcijas» (sk. VIII sēj., 186. un 187. lpp.).

Un, lūk, ko Ļeņins raksta par šo tematu 16 gadus vēlāk, pēc tam, kad proletariāts iekarojis varu:

«Kautski, Hilferdingi, M arto vi, Černovi, Hilkviti, Longē, Makdonaldi, Turati u. c. «IlV2-īgā» marksisma varoņi nav spējuši saprast… buržuāziski demokrātiskās un proletāriski sociālistiskās revolūcijas savstarpējās attieksmes. Pirmā pāraug otrā1 . Otra, garām ejot, atrisina pirmās jautājumus. Otra nostiprina pirmās darbu. Ciņa un tikai cīņa izšķir, par cik otrai izdodas pāraugt pirmo» (sk. XXVII sēj., 26. lpp.).

Es vēršu sevišķu uzmanību uz pirmo citātu, kas ņemts no Ļeņina raksta «Sociāldemokrātijas attieksmes pret zemnieku kustību», kurš publicēts 1905. gada 1. septembrī. Es to pasvītroju to ievērībai, kas arvien vēl turpina apgalvot, ka līdz idejai par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā revolūcijā, līdz permanentās revolūcijas idejai, Ļeņins it kā esot nonācis pēc imperiālistiskā kara, apmēram 1916. gadā. Šis citāts nerada nekādu šaubu par to, ka šie ļaudis dziļi maldās.

IV PROLETĀRISKĀ REVOLŪCIJA UN PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

Kādas ir proletāriskās revolūcijas raksturīgākās pazīmes atšķirībā no buržuāziskās revolūcijas?

Izšķirību starp proletārisko revolūciju un buržuāzisko revolūciju varētu rezumēt piecos pamatpunktos:

1)     Buržuāziskā revolūcija parasti sākas, kad jau pastāv daudzmaz gatavas kapitālistiskās iekārtas formas, kas izaugušas un nobriedušas feodālās sabiedrības klēpī vēl pirms atklātas revolūcijas, kamēr proletāriskā revolūcija sākas, kad nav vai gandrīz nav nekādu gatavu sociālistiskās iekārtas formu.

2)    Buržuāziskās revolūcijas pamatuzdevums ir sagrābt varu un saskaņot to ar jau esošo buržuāzisko ekonomiku, kamēr proletāriskās revolūcijas pamatuzdevums ir pēc varas sagrābšanas uzcelt jaunu, sociālistisku ekonomiku.

3)     Buržuāziskā revolūcija parasti beidzas ar varas sagrābšanu, turpretim proletāriskai revolūcijai varas sagrābšana ir tikai tās sākums, pie kam varu izlieto kā sviru vecās ekonomikas pārbūvešanai un jaunas ekonomikas organizēšanai.

4)    Buržuāziskā revolūcija aprobežojas ar to, ka vienas pie varas esošas ekspluatātoru grupas vietā liek otru ekspluatātoru grupu, un tāpēc tai nav vajadzīga vecās valsts mašīnas laušana, turpretim proletāriskā revolūcija atstumj no varas visas un visādas ekspluatātoru grupas un dod varu visu darba ļaužu un ekspluatēto vadonim — proletāriešu šķirai, un tāpēc tā nevar iztikt bez vecās valsts mašīnas laušanas un tās atvietošanas ar jaunu.

5)    Buržuāziskā revolūcija nevar saliedēt ap buržuāziju uz kaut cik ilgu laiku darba ļaužu un ekspluatēto masu miljonus tieši tāpēc, ka tie ir darba ļaudis un ekspluatētie, turpretim proletāriskā revolūcija tos var saistīt un tai tie jāsaista ilgstošā savienībā ar proletariātu tieši kā darba ļaudis un ekspluatētie, ja tā grib veikt savu pamatuzdevumu: nostiprināt proletariāta varu un uzcelt jaunu sociālistisku ekonomiku.

Lūk, dažas Ļeņina pamattēzes par to:

«Viena no pamatatšķirlbām starp buržuāzisko un sociālistisko revolūciju», saka Ļeņins, «ir tā, ka buržuāziskai revolūcijai, kas izaug no feodālisma, vecās iekārtas klēpi pamazām rodas jaunas ekonomiskas organizācijas, kuras pamazām viscaur pārgroza feodālo sabiedrību. Buržuāziskai revolūcijai bija tikai viens uzdevums — noslaucīt, aizsviest, sagraut visas vecās sabiedrības važas. Veicot šo uzdevumu, katra buržuāziska revolūcija veic visu, ko no tās prasa: tā pastiprina kapitālisma augšanu. Gluži citādā stāvoklī ir sociālistiskā revolūcija. Jo vairāk atpalikusi ir zeme, kurai vēstures līkloču ceļa dēļ vajadzējis sākt sociālistisko revolūciju, jo grūtāka tai pāreja no vecām kapitālistiskām attieksmēm uz sociālistiskām. Šeit ārdīšanas uzdevumiem pievienojas jauni, nedzirdēti grūti uzdevumi — organizatoriski» (sk. XXII sēj., 315. lpp.).

«Ja Krievijas revolūcijas», saka Ļeņins, «tautas jaunradošais spēks, kas bija izdarījis 1905. gada lielo mēģinājumu, jau 1917. gada februārī nebūtu radījis Padomes, tad nekādā gadījumā tās nebūtu varējušas saņemt varu oktobrī, jo sekmes bija atkarīgas tikai no jau gatavajām organizatoriskām formām kustībā, kas bija aptvērusi miljonus. Sī gatavā forma bija Padomes, un tāpēc politiskā laukā mūs gaidīja tie spīdošie panākumi, tas nepārtrauktais triumfa gājiens, ko mēs pārdzīvojām, jo jaunā politiskās varas forma bija sagatavota, un mums tikai atlika ar dažiem dekrētiem pārvērst Padomju varu no tā embrionālā stāvokļa, kādā tā atradās revolūcijas pirmajos mēnešos, par likumīgi atzītu un Krievijas valstī nostiprinājušos formu — par Krievijas padomju republiku» (sk. turpat, 315. lpp.).

«Palika vēl», saka Ļeņins, «divi milzīgi grūti uzdevumi, kuru atrisināšana nekādā ziņā nevarēja būt tāds triumfa gājiens, kādā mūsu revolūcija soļoja pirmajos mēnešos» (sk. turpat, 315. lpp.).

«Pirmkārt, tie bija iekšējās organizācijas uzdevumi, kas veicami katrai sociālistiskai revolūcijai. Sociālistiskās revolūcijas atšķirība no buržuāziskās ir tieši tā, ka otrā gadījumā ir gatavas kapitālistisko attieksmju formas, bet Padomju vara — proletāriskā — šādas gatavas attieksmes nesaņem, ja neņemam pašas attīstītākās kapitālisma formas, kas būtībā ir aptvērušas tikai nelielas rūpniecības virsotnes un vēl pavisam maz skārušas zemkopību. Uzskaites organizēšana, kontrole pār lielākajiem uzņēmumiem, visa valsts ekonomiskā mechanisma pārvēršana par lielu vienotu mašīnu, par saimniecisku organismu, kas strādā tā, lai simtus miljonus ļaužu vadītu viens plāns, — lūk, tas milzīgais organizācijas uzdevums, kas uzgūlās mūsu pleciem. Tagadējos darba apstākļos tas nekādā ziņā nepieļāva atrisinājumu ar «urā», līdzīgi tam, kā mums izdevās atrisināt pilsoņu kara uzdevumus» (sk. turpat, 316. lpp.).

«Otra no milzīgajām grūtībām… — starptautiskais jautājums. Ja mēs tik viegli tikām galā ar Kerenska bandām, ja tik viegli nodibinājām varu savā zemē, ja mēs bez jebkādām pūlēm dabūjām dekrētu par zemes sociālizāciju, strādnieku kontroli, — ja visu to mēs dabūjām tik viegli, tad tikai tāpēc, ka apstākļu laimīga sagadīšanās īsu brīdi mūs aizsedza no starptautiskā imperiālisma. Starptautiskais imperiālisms ar visu tā kapitāla varu, ar tā augsti organizēto militāro techniku, kas ir starptautiskā kapitāla īstais spēks, īstais cietoksnis, nekādā gadījumā, nekādos apstākļos ne pēc sava objektīvā stāvokļa, ne pēc tās kapitālistiskās šķiras, ekonomiskām interesēm, kura tajā bija iemiesota, nevarēja mierīgi dzīvot blakus Padomju republikai, — nevarēja tirdzniecisko sakaru, starptautisko financiālo attieksmju dēļ. Te konflikts neizbēgams. Te Krievijas revolūcijas vislielākā grūtība, tās lielākā vēsturiskā problēma: nepieciešamība atrisināt starptautiskos uzdevumus, nepieciešamība izraisīt starptautisko revolūciju» (sk. turpat, 317. lpp.).

Tāds ir proletāriskās revolūcijas iekšējais raksturs un galvenais saturs.

Vai iespējams veikt tādu vecās buržuāziskās iekārtas pārveidošanu pašos pamatos bez vardarbīgas revolūcijas, bez proletariāta diktatūras?

Skaidrs, ka nevar. Domāt, ka šādu revolūciju var izdarīt mierīgi, buržuāziskās demokrātijas ietvaros, kas pielāgoti buržuāzijas kundzībai, — nozīmē vai nu zaudēt prātu un pazaudēt normālus cilvēciskus jēdzienus, vai arī rupji un atklāti atteikties no proletāriskās revolūcijas.

Šī teze jāpasvītro ar jo lielāku spēku un katēgorismu tāpēc, ka mums ir darīšana ar proletārisko revolūciju, kas pagaidām uzvarējusi tikai vienā zemē, kura naidīgu kapitālistisku zemju ielenkta un kuras buržuāziju starptautiskais kapitāls nevar neatbalstīt.

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka «apspiestās šķiras atbrīvošana nav iespējama ne vien bez vardarbīgas revolūcijas, bet arī bez valdošās šķiras radītā valsts aparāta iznīcināšanas» (sk. XXI sēj., 373. lpp.).

«Lai vispirms, paliekot privātīpašumam, t. i., paliekot kapitāla varai un spaidiem, iedzīvotāju vairākums izsakās par proletariāta partiju, — tikai tad tā var un tai jāsaņem vara», — tā saka sīkfouržuaziskie demokrāti, faktiskie buržuāzijas kalpi, kas sevi dēvē par «sociālistiem»1 (sk. XXIV sēj., 647. lpp.).

«Lai vispirms revolucionārais proletariāts nogāž buržuāziju, salauž kapitāla slogu, satriec buržuāzisko valsts aparātu, — tad proletariāts, ieguvis uzvaru, spēs ātri iegūt savā pusē neproletārisko darba ļaužu masu vairākuma simpātijas un atbalstu, apmierinādams viņus uz ekspluatātoru rēķina, — sakām mēs»1 (sk. turpat).

«Lai iekarotu iedzīvotāju vairākumu savā pusē», turpina Ļeņins, «proletariātam, pirmkārt, jānogāž buržuāzija un jāsatver valsts vara savās rokās; otrkārt, tam jānodibina Padomju vara, satriecot drupās veco valsts aparātu, ar ko tas uzreiz satricina buržuāzijas un sīkburžuazisko izlīdzēju kundzību, autoritāti un ietekmi neproletārisko darba ļaužu masās. Treškārt, tam galīgi jāsatriec buržuāzijas un sīkburžuazisko izlīdzēju ietekme neproletārisko darba ļaužu masu vairākumā, revolucionāri realizejot viņu ekonomiskas vajadzības uz ekspluatatoru rēķina» (sk. turpat, 641. lpp.).

Tādas ir proletāriskās revolūcijas raksturīgās pazīmes.

Kādas sakarā ar to ir proletariāta diktatūras pamatiezīmes, ja atzīts, ka proletariāta diktatūra ir proletāriskās revolūcijas pamatsaturs?

Lūk, pats vispārīgākais proletariāta diktatūras apzīmējums,, ko devis Ļeņins:

«Proletariāta diktatūra nav šķiru cīņas izbeigšana, bet ir tās turpinājums jaunās formās. Proletariāta diktatūra ir uzvarējušā un politisko varu savās rokās saņēmušā proletariāta šķiras cīņa pret uzvarēto, bet neiznīcināto, neizzudušo buržuāziju, kas nav beigusi pretoties, pret savu pretestību pastiprinājušo buržuāziju» (sk. XXIV sēj., 311. lpp.).

Iebilstot pret proletariāta diktatūras sajaukšanu ar «visas tautas», ar «visu vēlētu» varu, ar «bezšķiru» varu, Ļeņins saka:

«Tā šķira, kas ņēma savās rokās politisko kundzību, ņēma to, apzinādamās, ka saņem to viena. Tas ietelp proletariāta diktatūras jēdzienā. Šim jēdzienam tikai tad ir jēga, kad viena šķira zina, ka tā ņem savās rokās politisko varu viena pati un neapmāna ne sevi, ne citus ar runām par «visas tautas, visu vēlētu, visas tautas svētītu» varu» (sk. XXVI sēj.. 286. lpp.).

Tas tomēr nenozīmē, ka vienas šķiras, proletāriešu šķiras, varai, kas šai varā nedalās un nevar dalīties ar citām šķirām, savu mērķu realizēšanai nav vajadzīga darba ļaužu un ekspluatēto citu šķiru masu palīdzība un savienība. Gluži otrādi. Šo varu, vienas šķiras varu, var nostiprināt un izveidot līdz galam vienīgi ar īpašas savienības formu starp proletāriešu šķiru un sīkburžuazisko šķiru darba ļaužu masām, vispirms darba zemniecības masām.

Kas tā ir par īpašu savienības formu, kāda tās būtība? Vai vispār šāda savienība ar citu, neproletārisku šķiru darba ļaužu masām nav pretrunā ar vienas šķiras diktatūras ideju?

Šī īpašā savienības forma ir tā, ka šās savienības vadošais spēks ir proletariāts. Šī īpašā savienības forma ir tā, ka valsts vadītājs, vadītājs proletariāta diktatūras sistēmā, ir viena partija, proletariāta partija, komunistu partija, kura nedala un nevar dalīt vadību ar citām partijām.

Kā redzat, pretruna te tikai ārēja, šķietama.

«Proletariāta diktatūra», saka Ļeņins, «ir īpaša šķiriskas savienības forma1 starp proletariātu, darba ļaužu avangardu, un daudzajiem neproletāriskiem darba ļaužu slāņiem (sīkburžuazija, sīkie saimnieķeļi, zemniecība, inteliģence utt.) vai to vairākumu, savienība pret kapitālu, savienība kapitāla pilnīgai gāšanai, pilnīgai buržuāzijas pretošanās un tās restaurācijas mēģinājumu apspiešanai, savienība sociālisma galīgai izveidošanai un nostiprināšanai. Tā ir īpaša veida savienība, kas rodas īpašos apstākļos, proti, trakojošā pilsoņu kara apstākļos, tā ir stingru sociālisma piekritēju savienība ar tā svārstīgajiem sabiedrotajiem, dažreiz ar «neitrālajiem» (tad no vienošanās par cīņu savienība kļūst vienošanās par neitralitāti), savienība starp ekonomiski, politiski, sociāli un garīgi nevienādām šķirām»1 (sk. XXIV sēj., 311. lpp.)-

Vienā no saviem instruktīvajiem referātiem Kameņevs, polemizēdams pret šādu proletariāta diktatūras izpratni, saka:

«Diktatūra nav1 vienas šķiras savienība ar otru».

Es domāju, ka Kameņevs šeit domā vispirms vienu vietu manā brošūrā «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika», kur teikts:

«Proletariāta diktatūra nav vienkāršs valdības virsējais slānis, ko «lietpratīgi» «atlasījusi» «pieredzējuša stratēga» rūpīga roka un kas «sapratīgi balstās» uz vieniem vai otriem iedzīvotāju slāņiem. Proletariāta diktatūra ir proletariāta un zemniecības darba ļaužu masu šķiriska savienība kapitāla gāšanai, sociālisma galīgai uzvarai, ar noteikumu, ka šās savienības vadošais spēks ir proletariāts».

Es pilnīgi uzturu šo proletariāta diktatūras formulējumu, jo domāju, ka tas viss un pilnīgi saskan ar tikko minēto Ļeņina fo rmu 1 ēj umu.

Es apgalvoju, ka Kameņeva izteicienam, «ka diktatūra nav vienas šķiras savienība ar otru», kas izteikts tādā kategoriskā formā, nav nekā kopīga ar Ļeņina proletariāta diktatūras teoriju.

Es apgalvoju, ka tā var runāt tikai cilvēki, kas nav sapratuši saiknes idejas, proletariāta un zemniecības savienības idejas, proletariāta hegemonijas idejas jēgu šinī savienībā.

Tā var runāt tikai cilvēki, kas nav sapratuši Ļeņina tezi par to, ka:

«Tikai vienošanās ar zemniecību1 var glābt sociālistisko revolūciju Krievijā, iekām revolūcija nav sākusies citās zemēs» (sk. XXVI sēj., 238. lpp.).

Tā var runāt tikai cilvēki, kas nav sapratuši Ļeņina tezi par to, ka:

«Augstākais diktatūras princips1 ir atbalstīt proletariāta savienību ar zemniecību, lai tas varētu noturēt vadītāja lomu un valsts varu» (sk. XXVI sēj., 460. lpp.).

Atzīmēdams vienu no svarīgākajiem diktatūras mērķiem, ekspluatātoru apspiešanas mērķi, Ļeņins saka:

«Diktatūras zinātniskais jēdziens nenozīmē neko citu, kā vien ne ar ko neaprobežotu, ne ar kādiem likumiem, absolūti ne ar kādiem nosacījumiem nesaistītu, tieši uz vardarbību balstošos varu» … «Diktatūra nozīmē — ievērojiet to, kadetu kungi, reiz par visām reizēm — neaprobežotu varu, kas balstās uz spēka, bet ne uz likuma. Pilsoņu kara laikā katra uzvarējusi vara var būt tikai diktatūra» (sk. XXV sēj., 441. un 436. lpp.).

Bet vardarbība, protams, proletariāta diktatūrā nav viss, lai gan bez vardarbības nav diktatūras.

«Diktatūra», saka Ļeņins, «nenozīmē tikai vardarbību, lai gan tā nav iespējama bez vardarbības, tā nozīmē arī darba organizāciju, kas augstāka nekā iepriekšējā organizācija» (sk. XXIV sēj., 305. lpp.).

«Proletariāta diktatūra… nav tikai vardarbība pret ekspluatātoriem un pat ne galveno tiesu vardarbība. Šās revolucionārās vardarbības ekonomiskais pamats, tās dzīvīguma un sekmju ķīla ir tas, ka, salīdzinot ar kapitālismu, proletariāts reprezentē un realizē augstāku darba sabiedriskas organizācijas tipu. Tāds lietas kodols. Te — komunisma spēka avots un nenovēršamās pilnīgās uzvaras ķīla» (sk. XXIV sēj., 335. un 336. lpp.)… «Tās (t. i., diktatūras J. St.) galvenā būtība ir darba ļaužu

priekšpulka, viņa avangarda, viņa vienīgā vadītāja, — proletariāta organizētība un disciplinētība. Tā mērķis — nodibināt sociālismu, iznīcināt sabiedrības dalīšanos šķirās, padarīt visus sabiedrības locekļus par darba ļaudīm, atņemt pamatu katrai iespējai cilvēkam ekspluatēt cilvēku. So mērķi nevar sasniegt uz reizi, tas prasa diezgan ilgu pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu, — ir tāpēc, ka ražošanas reorganizēšana ir grūta lieta, ir tāpēc, ka vajadzīgs laiks radikālām pārgrozībām visās dzīves nozarēs, ir tāpēc, ka milzīgo pieraduma spēku pie sīkburžuaziskās un buržuāziskās saimniekošanas var pārvarēt vienīgi ilgā, neatlaidīgā cīņā. Tāpēc arī Markss runā par veselu proletariāta diktatūras periodu kā pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu» (sk. turpat, 314. lpp.).

Tādas ir proletariāta diktatūras raksturīgākās pazīmes.

No tā proletariāta diktatūras trīs galvenās puses:

1)    Proletariāta varas izlietošana ekspluatātoru apspiešanai, valsts aizsardzībai, sakaru nostiprināšanai ar citu zemju proletāriešiem, revolūcijas attīstībai un uzvarai visās zemēs.

2)   Proletariāta varas izlietošana, lai darba ļaužu un ekspluatēto masas galīgi atrautu no buržuāzijas, lai nostiprinātu proletariāta savienību ar šīm masām, lai šīs masas ievilktu sociālistiskās celtniecības darbā, lai šīs masas valstiski vadītu proletariāts.

3)    Proletariāta varas izlietošana sociālisma organizēšanai, šķiru iznīcināšanai, pārejai uz sabiedrību bez šķirām, uz sabiedrību bez valsts.

Proletāriskā diktatūra ir visu šo triju pušu savienojums. Nevienu no šīm pusēm nevar izvirzīt kā vienīgi raksturīgo proletariāta diktatūras pazīmi, un otrādi, jāiztrūkst kaut vienai no šīm pazīmēm, lai proletariāta diktatūra vairs nebūtu diktatūra kapitālistiskā ielenkuma apstākļos. Tāpēc nevienu no šīm trim pusēm nevar atmest, lai nesagrozītu proletariāta diktatūras jēdzienu. Tikai visas šīs trīs puses kopā dod mums pilnīgu un izveidotu proletariāta diktatūras jēdzienu.

Proletariāta diktatūrai ir savi periodi, savas īpašas formas, daždažādas darba metodes. Pilsoņu kara periodā sevišķi duras acīs diktatūras vardarbīgā puse. Bet no tā nebūt nav jāsecina, ka pilsoņu kara periodā nenotiek nekāds celtniecisks darbs Bez celtnieciska darba izcīnīt pilsoņu karu nav iespējams. Sociālisma celtniecības periodā, gluži otrādi, sevišķi duras acīs diktatūras mierīgais, organizatoriskais, kultūras darbs, revolucionārā likumība utt. Bet no tā atkal taču nebūt nav jāsecina, ka diktatūras vardarbīgā puse kļuvusi lieka vai var kļūt lieka celtniecības periodā. Apspiešanas orgāni, armija un citas organizācijas ir nepieciešamas tagad, celtniecības momentā, tāpat kā pilsoņu kara periodā. Bez šiem orgāniem nav iespējams kaut cik nodrošināts diktatūras celtnieciskais darbs. Nav jāaizmirst, ka revolūcija pagaidām uzvarējusi tikai vienā zemē. Nav jāaizmirst, ka tik ilgi, kamēr pastāvēs kapitālistiskais ielenkums, pastāvēs arī intervencijas briesmas ar visām sekām, kas rodas no šīm briesmām.

V PARTIJA UN STRĀDNIEKU ŠĶIRA PROLETARIĀTA DIKTATŪRAS SISTĒMĀ

Iepriekš es runāju par proletariāta diktatūru no tās vēsturiskās nenovēršamības viedokļa, no tās šķiriskā satura viedokļa, no tās valstiskās dabas viedokļa, beidzot no tās postošo un radošo uzdevumu viedokļa, kuru veikšana ilgst veselu vēsturisku periodu, ko sauc par pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu.

Tagad mums jāparunā par proletariāta diktatūru no tās uzbūves viedokļa, no tās «meehanisma» viedokļa, no to «pievadu», «sviru» un «virzītāja spēka» lomas un nozīmes viedokļa, kuru kopums ir «proletariāta diktatūras sistēma» (Ļeņins) un ar kuru palīdzību realizējas proletariāta diktatūras ikdienas darbs.

Kas tie par «pievadiem» jeb «svirām» proletariāta diktatūras sistēmā? Kas tas par «virzītāju spēku»? Kam tie vajadzīgi?

Sviras jeb pievadi — tās ir tās pašas proletariāta masu organizācijas, bez kuru palīdzības nav iespējama diktatūras realizēšana.

Virzītājs spēks — tas ir proletariāta priekšpulks, tas ir viņa avangards, kas ir proletariāta diktatūras galvenais vadošais spēks.

Šie pievadi, sviras un virzītājs spēks proletariātam ir nepieciešami tāpēc, ka bez tiem savā cīņā par uzvaru tas izrādītos neapbruņotas armijas stāvoklī pret organizētu un apbruņotu kapitālu. Šīs organizācijas proletariātam nepieciešamas tāpēc, ka bez tām viņu nenovēršami sakautu cīņā par buržuāzijas gāšanu, viņa cīņā par savas varas nostiprināšanu, viņa cīņā par sociālisma celtniecību. Šo organizāciju sistemātiska palīdzība un avangarda virzītāja spēks nepieciešami tāpēc, ka bez šiem noteikumiem nav iespējama kaut cik ilgstoša un izturīga proletariāta diktatūra.

Kas tās par organizācijām?

Tās ir, pirmkārt, strādnieku arodbiedrības ar to atzarojumiem centrā un uz vietām — dažādu ražošanas, kultūras, audzināšanas un citādu organizāciju veidā. Tās apvieno visu arodu strādniekus. Tā nav partijas organizācija. Arodbiedrības var nosaukt par itin visas pie mums valdošās strādnieku šķiras organizāciju. Tās ir komunisma skola. Tās izvirza no sava vidus labākos cilvēkus vadošam darbam visās pārvaldes nozarēs. Tās rada saites starp pirmrindniekiem un atpalikušajiem strādnieku šķirā. Tās vieno strādnieku masas ar strādnieku šķiras avangardu.

Tās ir, otrkārt, Padomes ar saviem daudzajiem atzarojumiem centrā un uz vietām — administratīvu, saimniecisku, militāru, kultūras un citu valstisku organizāciju veidā, plus neskaitāma daudzuma darba ļaužu pašierosmes radītās masu apvienības, kas ir ap šīm organizācijām un saista tās ar iedzīvotājiem. Padomes ir visu pilsētas un lauku darba ļaužu masu organizācijas. Tā nav partijas organizācija. Padomes ir proletariāta diktatūras tiešs izpaudums. Ax padomēm realizējas visi un visādi pasākumi diktatūras nostiprināšanai un sociālisma celtniecībai. Ar padomēm proletariāts realizē zemniecības valstisko vadību. Padomes vieno darba ļaužu miljonu masas ar proletariāta avangardu.

Tā ir, treškārt, visu veidu kooperācija ar visiem tās atzarojumiem. Tā ir darba ļaužu masu organizācija, nepartejiska organizācija, kas tos apvieno vispirms kā patērētājus un ar laiku arī kā ražotājus (lauksaimniecības kooperācija). Tai rodas sevišķa nozīme pēc proletariāta diktatūras nostiprināšanās, plašas celtniecības periodā. Tā atvieglo proletariāta avangarda sasaisti ar zemniecības masām un rada iespēju pēdējo ievilkt sociālistiskās celtniecības gultnē.

Tā ir, ceturtkārt, jaunatnes savienība. Tā ir strādnieku un zemnieku jaunatnes masu organizācija, nepartejiska organizācija, bet kas piekļaujas partijai. Tās uzdevums ir palīdzēt partijai audzināt jauno paaudzi sociālisma garā. Tā dod jaunas rezerves visām pārējām proletariāta masu organizācijām visās pārvaldes nozarēs. Jaunatnes savienība ieguva sevišķu nozīmi pēc proletariāta diktatūras nostiprināšanās, proletariāta kulturālā un audzināšanas plašā darba periodā.

Tā ir, beidzot, proletariāta partija, tā avangards. Tās spēks ir tas, ka tā uzņem sevī visus labākos proletariāta ļaudis no visām tā masu organizācijām. Tās uzdevums ir apvienot visu, bez izņēmuma, proletariāta masu organizāciju darbu un virzīt to darbību uz vienu mērķi, uz proletariāta atbrīvošanas mērķi. Bet apvienot un virzīt šīs organizācijas viena mērķa līnijā ir absolūti nepieciešami, jo bez tā nav iespējama proletariāta cīņas vienība, jo bez tā nav iespējama proletārisko masu vadība to cīņā par varu, to cīņā par sociālisma celtniecību. Bet apvienot un virzīt proletariāta masu organizāciju darbu spēj vienīgi proletariāta avangards, viņa partija. Tikai proletariāta partija, tikai komunistu partija spēj veikt šo galvenā vadītāja lomu proletariāta diktatūras sistēmā.

Kāpēc?

«Pirmkārt, tāpēc, ka partija ir strādnieku šķiras labāko elementu sapulcēšanas punkts, kuriem ir tieši sakari ar proletariāta bezpartejiskām organizācijām un kuri ļoti bieži tās vada; otrkārt, tāpēc, ka partija kā strādnieku šķiras labāko cilvēku sapulcēšanas punkts ir labākā skola tādu strādnieku šķiras līderu izveidošanai, kas spētu vadīt visas savas šķiras organizāciju formas; treškārt, tāpēc, ka partija kā labākā strādnieku šķiras līderu skola ar savu pieredzi un autoritāti ir vienīgā organizācija, kas spēj centralizēt proletariāta cīņas vadību un tādējādi padarīt visas un visādas strādnieku šķiras bezpartejiskās organizācijas par apkalpojošiem orgāniem un dzenamsiksnām, kas to vieno ar šķiru» (sk. «Par ļeņinisma pamatiem»).

Partija ir galvenais vadošais spēks proletariāta diktatūras sistēmā.

«Partija ir proletariāta šķiras apvienības augstākā forma» (Ļeņins).

Tātad: arodbiedrības kā proletariāta masu organizācija, kas saista partiju ar šķiru vispirms ražošanas līnijā; Padomes kā darba ļaužu masu organizācija, kas saista partiju ar šīm pēdējām vispirms valsts līnijā; kooperācija kā masu organizācija, galveno tiesu zemniecības, kas saista partiju ar zemnieku masām vispirms saimniecības līnijā, zemniecības ievilkšanas līnijā sociālistiskā celtniecībā; jaunatnes savienība kā strādnieku un zemnieku jaunatnes masu organizācija, kas aicināta atvieglot proletariāta avangardam jaunās paaudzes sociālistisko audzināšanu un jaunu rezervju izveidošanu; un, beidzot, partija kā galvenais virzītājs spēks proletariāta diktatūras sistēmā, kas aicināts vadīt visas šīs masu organizācijas, — tāda vispār diktatūras «mechanisma» aina, «proletariāta diktatūras sistēmas» aina.

Bez partijas kā galvenā vadošā spēka nav iespējama kaut cik ilgstoša un stipra proletariāta diktatūra.

Tādējādi, runājot Ļeņina vārdiem, «rodas vispār un kopumā formāli nekomūnistisks, elastīgs un samērā plašs, it varens proletārisks aparāts, kas partiju cieši saista ar šķiru un ar masām un ar kuru, partijas vadībā, tiek realizēta šķiras diktatūra» (sk. XXV sēj., 192. lpp.).

Tas, protams, nenozīmē, ka partija var likt vai tai jāliek sevi arodbiedrību, Padomju un citu masu organizāciju vietā. Partija realizē proletariāta diktatūru. Bet viņa to dara nevis tieši, bet ar arodbiedrību palīdzību, caur Padomēm un to atzarojumiem. Bez šiem «pievadiem» kaut cik stipra diktatūra nebūtu iespējama.

«Nevar», saka Ļeņins, «realizēt diktatūru bez vairākiem «pievadiem» no avangarda uz vadošās šķiras masu, no tās uz darba ļaužu masu» . . . «Partija, tā sakot, uzņem sevī proletariāta avangardu, un šis avangards realizē proletariāta diktatūru. Un ja nav tāda pamata kā arodbiedrības, nav iespējams realizēt diktatūru, nav iespējams izpildīt valsts funkcijas. Tās jāveic caur1 vairākām īpašām, atkal kaut kāda jauna tipa iestādēm, proti: caur1 Padomju aparātu» (sk. XXVI sēj., 65. un 64. lpp.).

Par partijas vadošās lomas augstāko izpausmi, piem., pie mums, Padomju Savienībā, proletariāta diktatūras zemē, jāatzīst tas fakts, ka nevienu svarīgu politisku vai organizatorisku jautājumu pie mums neizlemj mūsu padomju un citas masu organizācijas bez partijas vadošiem norādījumiem. Šai nozīmē varētu sacīt, ka proletariāta diktatūra būtībā ir viņa avangarda «diktatūra», viņa partijas kā proletariāta galvenā vadošā spēka «diktatūra». Lūk, ko šai sakarā teica Ļeņins Kominternes II kongresā:

«Tenners saka, ka viņš esot par proletariāta diktatūru, bet iedomājas proletariāta diktatūru ne gluži tādu, kādu to iedomājamies mēs. Viņš saka, ka proletariāta diktatūru mēs saprotot būtībā1 kā viņa organizētā, apzinīgā mazākuma diktatūru. Un patiešām, kapitālisma laikmetā, kad strādnieku masas nepārtraukti tiek ekspluatētas un tās nevar attīstīt savas cilvēciskās spējas, visraksturīgākais strādnieku politiskām partijām ir tieši tas, ka tās var aptvert tikai savas šķiras mazākumu. Politiska partija var apvienot tikai šķiras mazākumu, tāpat kā īsteni apzinīgi strādnieki jebkurā kapitālistiskā sabiedrībā ir tikai visu strādnieku mazākums. Tāpēc mums jāatzīst, ka vienīgi šis apzinīgais mazākums var vadīt plašas strādnieku masas un vest tās sev līdz. Un ja b. Tenners saka, ka viņš ir partijas ienaidnieks, bet tai pašā laikā ir par to, lai vislabāk organizēto un visrevolucionārāko strādnieku mazākums rādītu ceļu visam proletariatam, tad es saku, ka atšķirības starp mums īstenība nav» (sk. XXV sēj., 347. lpp.).

Vai tas nozīmē tomēr, ka starp proletariāta diktatūru un partijas vadošo lomu (partijas «diktatūru») var likt vienlīdzības zīmi, ka pirmo var identificēt ar otru, ka pirmo var apmainīt ar otru? Protams, ka nenozīmē. Lūk, piem., Sorins saka, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu partijas diktatūra» (sk. «Ļeņina mācība par partiju», 95. lpp.). Šī teze, kā redzat, identificē «partijas diktatūru» ar proletariāta diktatūru. Vai šo identificē jumu var atzīt par pareizu, paliekot uz ļeņinisma pamatiem? Nē, nevar. Un, lūk, kāpēc.

Pirmkārt. Iepriekš minētā Kominternes II kongresa Ļeņina runas citātā Ļeņins nebūt neidentificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru. Viņš runā tikai par to, ka «vienīgi apzinīgais mazākums (t. i., partija. J. St.) var vadīt plašās strādnieku masas un vest tās sev līdz», ka tieši šai nozīmē «ar proletariāta diktatūru mēs saprotam būtībā1 viņa organizētā un apzinīgā mazākuma diktatūru». Sacīt — «būtībā» vēl nenozīmē sacīt — «pilnīgi». Mēs bieži sakām, ka nacionālais jautājums ir būtībā zemnieku jautājums. Un tas ir gluži pareizi. Bet tas vēl nenozīmē, ka nacionālo jautājumu aizsedz zemnieku jautājums, ka zemnieku jautājums savā apjomā līdzinās nacionālajam jautājumam, ka zemnieku jautājums ir identisks nacionālajam jautājumam. Nav jāpierāda, ka nacionālais jautājums apjomā ir plašāks un bagātāks par zemnieku jautājumu. Tas pats jāsaka, analoģijas dēļ ar to, par partijas vadošo lomu un par proletariāta diktatūru. Ja partija realizē proletariāta diktatūru, un šai nozīmē proletariāta diktatūra ir būtībā viņa partijas «diktatūra», tad tas vēl nenozīmē, ka «partijas diktatūra» (vadošā loma) ir identiska ar proletariāta diktatūru, ka pirmā savā apjomā ir līdzīga otrai. Nav jāpierāda, ka proletariāta diktatūra savā apjomā ir plašāka un bagātāka par partijas vadošo lomu. Partija realizē proletariāta diktatūru, bet tā realizē proletariāta diktatūru un nevis kādu citu. Kas identificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru, tas proletariāta diktatūru samaina ar partijas «diktatūru».

Otrkārt. Neviens svarīgs proletariāta masu organizāciju lēmums nenotiek bez partijas vadošiem norādījumiem. Tas gluži pareizi. Bet vai tas nozīmē, ka proletariāta diktatūru aptver partijas vadošie norādījumi? Vai tas nozīmē, ka partijas vadošos norādījumus tāpēc var identificēt ar proletariāta diktatūru? Protams, nenozīmē. Proletariāta diktatūra ir partijas vadošie norādījumi plus šo norādījumu realizēšana caur proletariāta masu organizācijām, plus to realizēšana dzīvē caur iedzīvotājiem. Šeit mums darīšana, kā redzat, ar veselu virkni pāreju un starppakāpju, kas nebūt nav mazsvarīgs moments proletariāta diktatūrā. Starp partijas vadošiem norādījumiem un to realizēšanu dzīvē tātad atrodas vadāmo griba un rīcība, šķiras griba un rīcība, tās gatavība (vai nevēlēšanās) atbalstīt šādus norādījumus, tās prasme (vai neprasme) realizēt šos norādījumus, tās prasme (vai neprasme) realizēt tos tieši tā, kā to prasa situācija. Vai maz jāpierāda, ka partija, kas uzņēmusies vadību, nevar neievērot vadāmo gribu, stāvokli, apzinības līmeni, ka tā nevar neievērot savas šķiras gribu, stāvokli un apzinības līmeni. Tāpēc, kas partijas vadošo lomu identificē ar proletariāta diktatūru, tas šķiras gribu un rīcību samaina ar partijas norādījumiem.

Treškārt. «Proletariāta diktatūra, — saka Ļeņins, — ir uzvarējušā un politisko varu savās rokās saņēmušā proletariāta šķiru cīņa» (sk. XXIV sēj., 311. lpp ). Kā var izpausties šī šķiru cīņa? Tā var izpausties vairākās proletariāta bruņotās akcijās pret nogāztās buržuāzijas uzbrukumiem vai pret ārzemju buržuāzijas intervenciju. Tā var izpausties pilsoņu karā, ja proletariāta vara vēl nav nostiprināta. Tā var izpausties proletariāta plašā organizatoriskā un celtnieciskā darbā, pievelkot darbā plašas masas, pēc tam kad vara jau nostiprinājusies. Visos šais gadījumos darītājs ir proletariāts kā šķira. Nav vēl noticis, ka partija, partija viena pati, būtu sarīkojusi visas šīs akcijas vienīgi saviem pašas spēkiem bez šķiras atbalsta. Parasti tā tikai vada šīs akcijas un vada tiktāl, ciktāl to atbalsta šķira. Jo partija nevar aizsegt, nevar stāties šķiras vietā. Jo partija ar visu tās svarīgo vadošo lomu tomēr paliek šķiras daļa. Tāpēc tas, kas identificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru, samaina šķiru ar partiju.

Ceturtkārt. Partija realizē proletariāta diktatūru. «Partija — ir tiešs proletariāta vadošais avangards, tā ir vadītāja» (Ļeņins). Šai nozīmē partija ņem varu, partija pārvalda zemi. Bet tas vēl nenozīmē, ka partija realizē proletariāta diktatūru ārpus valsts varas, bez valsts varas, ka partija pārvalda zemi ārpus Padomēm, ne caur Padomēm. Tas vēl nenozīmē, ka partiju var identificēt ar Padomēm, ar valsts varu. Partija ir varas kodols. Bet tā nav, un to nevar identificēt ar. valsts varu. «Kā valdoša partija», — saka Ļeņins, — «mēs nevarējām nesaliedēt padomju «augšējos slāņus» ar partijas «augšējiem slāņiem», tie pie mums ir saliedēti un būs tādi» (sk. XXVI sēj., 208. lpp.). Tas gluži pareizi. Bet Ļeņins ar to nebūt negrib teikt, ka mūsu padomju iestādes visā kopumā, piemēram, mūsu armija, mūsu transports, mūsu saimnieciskās iestādes utt., ir mūsu partijas iestādes, ka partija var stāties Padomju un to atzarojumu vietā, ka partiju var identificēt ar valsts varu. Ļeņins ne vienu reizi vien ir teicis, ka «Padomju sistēma ir proletariāta diktatūra», ka «Padomju vara ir proletariāta diktatūra» (sk. XXIV sēj., 14. un 15. lpp.), bet viņš nekad nav teicis, ka partija ir valsts vara, ka Padomes un partija ir viens un tas pats. Partija, kam ir daži simti tūkstoši biedru, vada centrā un uz vietām Padomes un to atzarojumus, kas aptver dažus miljonus cilvēku, partejisku un bezpartejisku, bet tā nevar un tai nav jāstājas viņu vietā. Lūk, kāpēc Ļeņins saka, ka «diktatūru realizē Padomēs organizētais proletariāts, kuru vada komunistiskā boļševiku partija», ka «viss partijas darbs norit caur1 Padomēm, kas apvieno darba ļaužu masas bez aroda izšķirības» (sk. XXV sēj., 192.—193. Ipp.), ka diktatūra «jārealizē… caur1 padomju aparātu» (sk. XXVI sēj., 64. lpp.). Tāpēc, kas identificē partijas vadošo lomu ar proletariāta diktatūru, tas samaina Padomes, valsts varu, ar partiju.

Piektkārt. Proletariāta diktatūras jēdziens ir valstisks jēdziens. Proletariāta diktatūra obligāti ietver sevī vardarbības jēdzienu. Bez vardarbības nav diktatūras, ja diktatūru saprotam šā vārda tiešā nozīmē. Ļeņins apzīmē proletariāta diktatūru par «varu, kas balstās tieši uz vardarbību» (sk. XIX sēj., 315. lpp.). Tāpēc runāt par partijas diktatūru attiecībā pret proletāriešu šķiru un identificēt to ar proletariāta diktatūru, — tas nozīmē runāt par to, ka partijai attiecībā pret savu šķiru jābūt ne vien vadītājai, ne vien vadonei un skolotājai, bet arī savā ziņā valsts varai, kas pret to izlieto arī vardarbību. Tāpēc tas, kas «partijas diktatūru» identificē ar proletariāta diktatūru, tas klusībā pieļauj to, ka partijas autoritāti var celt uz vardarbību, kas ir absurdi un pilnīgi nav savienojams ar ļeņinismu. Partijas autoritāti uztur strādnieku šķiras uzticība. Bet strādnieku šķiras uzticību neiegūst vis ar vardarbību, — vardarbība to tikai nokauj, — bet ar pareizu partijas teoriju, pareizu partijas politiku, partijas uzticību strādnieku šķirai, tās sakariem ar strādnieku šķiras masām, tās gatavību, tās prasmi pārliecināt masas par savu lozungu pareizumu.

Kas tad no visa tā secināms?

No tā secināms tas, ka:

1)    Ļeņins lieto vārdu partijas diktatūra nevis šā vārda tiešā nozīmē («vara, kas balstās uz vardarbību»), bet gan netiešā nozīmē, vadības nozīmē;

2)   kas identificē partijas vadību ar proletariāta diktatūru, tas sagroza Ļeņinu, nepareizi piešķirdams partijai vardarbības funkcijas attiecībā pret strādnieku šķiru visumā;

3) kas piešķir partijai tai nepiemītošas vardarbības funkcijas attiecībā pret strādnieku šķiru, tas pārkāpj elementārās prasības par pareizām avangarda un šķiras, partijas un proletariāta savstarpējām attieksmēm.

Tādējādi mēs esam piegājuši cieši klāt jautājumam par savstarpējām attieksmēm starp partiju un šķiru, starp partijas biedriem un bezpartejiskiem strādnieku šķirā.

Ļeņins apzīmē šīs savstarpējās attieksmes par «strādnieku šķiras avangarda un strādnieku masas savstarpēju uzticību»1 (sk. XXVI sēj., 235. lpp.).

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, pirmkārt, ka partijai vērīgi jāuzklausa masu balss, ka tai uzmanīgi jāizturas pret masu revolucionāro instinktu, ka tai jāstudē masu cīņas prakse, tā pārbaudot savas politikas pareizumu, ka tai tātad ne vien jāmāca, bet arī jāmācās no masām.

Tas nozīmē, otrkārt, ka partijai diendienā jāiekaro sev proletārisko masu uzticība, ka tai ar savu politiku un savu darbu jākaldina sev masu atbalsts, ka tai nevis jākomandē, bet vispirms jāpārliecina, atvieglojot masām pašu pieredzē iepazīties ar partijas politikas pareizību, ka tai tātad jābūt savas šķiras vadītājai, vadonei, skolotājai.

Pārkāpt šos noteikumus nozīmē pārkāpt avangarda un šķiras pareizas savstarpējas attieksmes, satricināt «savstarpējo uzticību», ārdīt, ir šķiras, ir partijas disciplīnu.

«Droši vien, tagad jau gandrīz katrs redz», saka Ļeņins, «ka boļševiki nebūtu noturējušies pie varas ne tikai 2% gadus, bet pat 2VŽ mēnešus bez visstingrākās, patiešām dzelzs disciplīnas mūsu partijā, bez visas strādnieku šķiras masas vispilnīgākā un pašaizliedzīgākā atbalsta1 , t. i., visa, kas šai šķirā: ir domāt spējīgs, godīgs, pašaizliedzīgs, iespaidīgs, spējīgs vest sev līdzi vai aizraut atpalikušos slāņus» (sk. XXV sēj., 173. lpp.).

«Proletariāta diktatūra», saka tālāk Ļeņins, «ir neatlaidīga cīņa,

asiņaina un bezasiņaina, vardarbīga un mierīga, militāra un saimnieciska, pedagoģiska un administratīva pret vecās sabiedrības spēkiem un tradicijām. Miljonu un desmit miljonu ieradumu spēks — visbriesmīgākais spēks. Bez stipras kā dzelzs un cīņā norūdītas partijas, bez partijas, kurai uzticas viss, kas godīgs zināmā šķirā1 , bez partijas, kas prot vērot masu noskaņojumu un ietekmēt to, sekmīgi veikt šādu cīņu nav iespējams» (sk. XXV sēj., 190. lpp.).

Bet kā partija iegūst šo šķiras uzticību un atbalstu? Kā veidojas proletariāta diktatūrai nepieciešamā dzelzs disciplīna, uz kāda pamata tā izaug?

Lūk, ko par to saka Ļeņins:

«Uz kā balstās proletariāta revolucionārās partijas disciplīna? ar ko to pārbauda? ar ko pastiprina? Pirmkārt, ar proletariāta avangarda apzinību un viņa uzticību revolūcijai, viņa izturību, pašuzupurēšanos, varonību. Otrkārt, ar viņa prasmi saistīties, tuvināties, līdz zināmai pakāpei, ja gribat, saplūst ar visplašāko darba ļaužu masu1 , vispirms ar proletārisko, bet tāpat arī ar neproletārisko darba ļaužu masu. Treškārt, ar šā avangarda realizētās politiskās vadības pareizumu, tā politiskās stratēģijas un taktikas pareizumu, ar nosacījumu, lai visplašākās masas pašu pieredzē pārliecinātos par šo pareizumu. Bez šiem nosacījumiem nav panākama disciplīna revolucionārā partijā, kas īsteni spēj būt vadošas šķiras partija, kurai jāgāž buržuāzija un jāpārveido visa sabiedrība. Bez šiem nosacījumiem mēģinājumi radīt disciplīnu neizbēgami izvēršas par neko, par frāzi, par ākstīšanos. Un, no otras puses, šie nosacījumi nevar rasties uzreiz. Tie izstrādājas vienīgi ilgā darbā, grūtā pieredzē; to izstrādāšanu atvieglo vienīgi pareiza revolucionāra teorija, kas savukārt nav dogma, bet galīgi izveidojas tikai ciešā sakarībā ar īstenas masu un īstenas revolucionāras kustības praksi» (sk. XXV sēj., 174. lpp.).

Un tālāk:

«Sekmīgai uzvarai pār kapitālismu nepieciešamas pareizas attieksmes starp vadošo, komunistisko partiju, revolucionāro šķiru, proletariātu, — un masu, t. i., visu darba ļaužu un ekspluatēto kopumu. Vienīgi komunistiskā partija, ja tā patiešām ir revolucionārās šķiras avangards, ja tā ietver sevī visus tās labākos pārstāvjus, ja tā sastāv no pilnīgi apzinīgiem un uzticamiem komunistiem, kas izglītoti un norūdīti neatlaidīgas revolucionāras cīņas pieredzē, ja šī partija ir pratusi sevi neatraujami saistīt ar visu savas šķiras dzīvi un caur to ar visu ekspluatēto masu un iedvest šai šķirai un šai masai pilnīgu uzticību1 — vienīgi šāda partija spēj vadīt proletariātu visnesaudzīgākā, izšķirīgā, pēdējā cīņā pret visiem kapitālisma spēkiem. No otras puses, vienīgi šādas partijas vadībā proletariāts spēj izvērst visu savu revolucionārā uzbrukuma spēku, pārvērzdams par neko no kapitālisma samaitātās strādnieku aristokrātijas, veco tr ēd jūniju un kooperatīvu vadoņu u. tml., t. i., neliela mazākuma nenovēršamo apātiju un pat pretošanos, spēj izvērst visu savu spēku, kas pašas kapitālistiskās sabiedrības saimnieciskās iekārtas dēļ ir nesamērojami lielāks nekā proletariāta daļa iedzīvotāju skaitā» (sk. XXV sēj., 315. lpp.).

No šiem citātiem jāsecina, ka:

1)  partijas autoritāte un dzelzs disciplīna strādnieku šķirā, kas nepieciešama proletariāta diktatūrai, dibinās nevis uz bailēm vai uz partijas «neaprobežotām» tiesībām, bet uz strādnieku šķiras uzticības partijai, uz strādnieku šķiras atbalsta partijai;

2)  strādnieku šķiras uzticību partijai iegūst ne uz reizi un ne ar vardarbību pret strādnieku šķiru, bet ar ilgstošu partijas darbu masās, ar pareizu partijas politiku, ar partijas prasmi pārliecināt masas par savas politikas pareizumu uz pašu masu pieredzes pamata, ar partijas prasmi nodrošināt sev strādnieku šķiras atbalstu, vest sev līdz strādnieku šķiras masas;

3)  bez pareizas partijas politikas, kas pastiprināta ar masu cīņas pieredzi, un bez strādnieku šķiras uzticības nav un nevar būt īstas partijas vadības;

4)  partiju un tās vadību, ja tai ir šķiras uzticība un ja šī vadība ir īsta vadība, nevar likt pretstatā proletariāta diktatūrai, jo bez partijas vadības (partijas «diktatūras»), kurai ir strādnieku šķiras uzticība, kaut cik izturīga proletariāta diktatūra nav iespējama.

Bez šiem nosacījumiem partijas autoritāte un dzelzs disciplīna ir vai nu tukša frāze, vai uzpūtība un avantūra.

Nevar proletariāta diktatūru likt pretstatā partijas vadībai («diktatūrai»). Nevar, jo partijas vadība ir galvenais proletariāta diktatūrā, ja ir runa par kaut cik nostiprinājušos un pilnīgu diktatūru, bet ne tādu, kāda bija, piemēram, Parīzes Komūna, kas nebija ne pilnīga, ne nostiprinājusies diktatūra. Nevar, jo proletariāta diktatūra un partijas vadība atrodas, tā sakot, vienā darba līnijā, darbojas vienā virzienā.

«Jau pati jautājuma nostādne», saka Ļeņins, «partijas diktatūra vai šķiras diktatūra? vadoņu diktatūra (partija) vai masu diktatūra (partija)?» liecina par visneticamāko un bezizejas domu jucekli… Visiem zināms, ka masas sadalās šķirās… ka parasti un pa lielākai daļai, vismaz šolaiku civilizētajās zemēs, šķiras vada politiskās partijas; — vispārējs likums, ka politiskās partijas vada vairāk vai mazāk stabilas, grupas, kurās ietelp visautoritatīvākās, iespaidīgākās, ar pieredzi bagātākās, visatbildīgākos amatos ievēlējamas personas, kc sauc par vadoņiem … Aizrunāties… vispār līdz masu diktatūras nolikšanai pretstatā vadoņu diktatūrai ir smieklīga nejēdzība un muļķība» (sk. XXV sēj., 187. un 188. lpp.).

Tas ir gluži pareizi. Bet šī pareizā teze dibinās uz tā pieņēmuma, ka jau pastāv avangarda un strādnieku masu, partijas un šķiras pareizas savstarpējas attieksmes. Tā dibinās uz tā pieņēmuma, ka avangarda un šķiras savstarpējās attieksmes paliek, tā sakot, normālas, paliek «savstarpējas uzticības» robežās.

Nu, bet ko darīt, ja avangarda un šķiras pareizās savstarpējās attieksmes, ja partijas un šķiras «savstarpējās uzticības» attieksmes ir pārkāptas? Ko darīt, ja partija pati sāk šā vai tā statīt sevi pretim šķirai, pārkāpdama pašos pamatos pareizās savstarpējās attieksmes ar šķiru — pārkāpdama «savstarpējās uzticības» pamatus? Vai vispār šādi gadījumi iespējami? Jā, iespējami. Tie iespējami:

1)    ja partija sāk celt savu autoritāti masās nevis uz sava darba un masu uzticības, bet uz savām «neaprobežotām» tiesībām;

2)    ja partijas politika ir acīm redzami nepareiza, bet viņa to negrib revidēt un izlabot savu kļūdu;

3) ja politika vispārīgi pareiza, tikai masas vēl nav gatavas to pieņemt, bet partija negrib vai neprot nogaidīt, lai dotu masām iespēju pašu pieredzes ceļā pārliecināties par partijas politikas pareizību.

Mūsu partijas vēsture dod veselu virkni tādu gadījumu. Dažādi nogrupējumi un frakcijas mūsu partijā ir kritušas un izjukušas tāpēc, ka tās pārkāpa vienu no šiem trim nosacījumiem, bet dažreiz ari visus šos nosacījumus kopā.

Bet tāpēc jāsecina, ka proletariāta diktatūras nolikšanu pretstatā partijas «diktatūrai» (vadībai) nevar atzīt par pareizu tikai tai gadījumā:

1)   ja ar partijas diktatūru attiecībā pret strādnieku šķiru saprot ne diktatūru šā vārda tiešā nozīmē («vara, kas balstās uz vardarbību»), bet partijas vadību, kurā nav vardarbības pret šķiru kopumā, pret tās vairākumu, kā to taisni arī saprot Ļeņins;

2)  ja partijai ir pamats būt par īstu šķiras vadītāju, t. i., ja partijas politika ir pareiza, ja šī politika atbilst šķiras interesēm;

3)  ja šķira, ja šķiras vairākums šo politiku pieņem, iemācās to, pārliecinās partijas darba rezultātā par šās politikas pareizumu, uzticas partijai un atbalsta to.

Šo nosacījumu pārkāpšana nenovēršami rada konfliktu starp partiju un šķiru, šķelšanos starp tām, vienas nostatīšanu pret otru.

Vai var šķirai uzspiest ar varu partijas vadību? Nē, nevar. Vismaz šāda vadība nevar būt kaut cik ilgstoša. Partijai, ja tā grib palikt proletariāta partija, jāzina, ka tā ir vispirms un galveno tiesu strādnieku šķiras vadītāja, vadone, skolotāja. Mēs nedrīkstam aizmirst Ļeņina vārdus, kas šai sakarā teikti brošūrā «Valsts un revolūcija»:

«Audzinādams strādnieku partiju, marksisms audzina proletariāta avangardu, kas spējīgs ņemt varu un vest visu tautu uz sociālismu, virzīt un organizēt jauno iekārtu, būt par skolotāju, vadītāju, vadoni1 visiem darba ļaudīm un ekspluatētiem viņu sabiedriskās dzīves iekārtošanā bez buržuāzijas un pret buržuāziju» (sk. XXI sēj., 386. lpp.).

Vai var atzīt, ka partija ir īsta šķiras vadītāja, ja tās politika ir nepareiza, ja tās politika nonāk sadursmē ar šķiras interesēm? Protams, ka nevar. Tādos gadījumos partijai, ja tā grib palikt vadītāja, jārevidē sava politika, jāizlabo sava politika, jāatzīst sava kļūda un tā jāizlabo. Šās tēzes apstiprināšanai varētu atsaukties kaut uz tādu faktu mūsu partijas vēsturē kā pārtikas repartīcijas atcelšanas periods, kad strādnieku un zemnieku masas bija acīm redzami nemierā ar mūsu politiku un kad partija ķērās, atklāti un godīgi ķērās pie šās politikas revidēšanas. Lūk, ko toreiz X kongresā Ļeņins teica jautājumā par pārtikas repartīcijas atcelšanu un jaunās ekonomiskās politikas ievešanu:

«Mums nav jācenšas kaut ko slēpt, bet atklāti jāsaka, ka zemniecība nav mierā ar to attieksmju formu, kāda mums ar to nodibinājusies, ka tā šo attieksmju formu negrib un ka tālāk tā vairs nedzīvos. Tas ir neapstrīdami. Šāda viņas griba izpaudusies noteikti. Tā ir milzīgu strādājošo iedzīvotāju masu griba. Mums tā jāievēro, un mēs esam politiķi ar pietiekami skaidru galvu, lai sacītu atklāti: «nu tad mums sava politika attiecībā pret zemniecību jārevidē»1 (sk. XXVI sēj., 238. lpp.).

Vai var atzīt, ka partijai jāuzņemas ierosme un vadība masu izšķirīgu akciju organizēšanā uz tā pamata vien, ka tās politika kopumā pareiza, ja šai politikai vēl neuzticas un to neatbalsta šķira, teiksim, savas politiskās atpalicības dēļ, ja partijai vēl nav izdevies pārliecināt šķiru par savas politikas pareizumu, teiksim, tāpēc, ka notikumi vēl nav nobrieduši? Nē, nevar. Tādos gadījumos partijai, ja tā grib būt īstena vadītāja, jāprot nogaidīt, jāpārliecina masas par savas politikas pareizumu, jāpalīdz masām pārliecināties par šās politikas pareizumu pašu pieredzes ceļā:

«Ja revolucionārai partijai», saka Ļeņins, «nav vairākuma revolucionāro šķiru priekšpulkos un valstī, tad nevar būt runas par sacelšanos» (sk. XXI sēj., 282. lpp.).

«Bez strādnieku šķiras vairākuma uzskatu maiņas revolūcija nav iespējama un šo maiņu rada masu politiskā pieredze» (sk. XXV sēj., 221. lpp.).

«Proletāriskais avangards idejiski iekarots. Tas ir galvenais. Bez tā nevar spert pat pirmo soli uz uzvaru. Bet no tā vēl diezgan tālu līdz uzvarai. Ar avangardu vien uzvarēt nevar. Mest izšķirīgā cīņā avangardu vien, kamēr visa šķira, kamēr plašas masas nav ieņēmušas vai nu avangarda tiešas atbalstīšanas pozicijās, vai, mazākais, labvēlīgas neitralitātes pozicijās pret to un nav kļuvušas pilnīgi nespējīgas pabalstīt tā-pretinieku, būtu ne vien muļķība, bet arī noziegums. Un tādēļ, lai patiešām visa šķira, lai patiešām plašas kapitāla apspiesto un darba ļaužu masas nonāktu līdz šādai pozicijai, ar propagandu vien, ar aģitāciju vien nepietiek. Tam vajadzīga šo masu pašu politiskā pieredze» (sk. turpat, 228. lpp.).

Kā zināms, mūsu partija tieši tā arī rīkojās periodā no Ļeņina aprīļa tēzēm līdz 1917. gada Oktobra sacelšanās dienai. Un tieši tāpēc, ka tā rīkojās pēc šiem Ļeņina norādījumiem, tā arī sacelšanās kustībā uzvarēja.

Tādi pamatos ir avangarda un šķiras pareizo savstarpējo attieksmju nosacījumi.

Ko nozīmē vadīt, ja partijas politika ir pareiza un pareizās attieksmes starp avangardu un šķiru netiek pārkāptas?

Vadīt šādos apstākļos — nozīmē mācēt pārliecināt masas par partijas politikas pareizību, izvirzīt un realizēt tādus lozungus, kas pieved masas partijas pozīcijām un atvieglo tām iepazīšanos pašu pieredzes ceļā ar partijas politikas pareizību, pacelt masas līdz partijas apziņas līmenim un tādējādi nodrošināt masu atbalstu, viņu gatavību enerģiskai cīņai.

Tāpēc pārliecināšanas metode ir partijas pamatmetode šķiras vadīšanā.

«Ja mēs tagad Krievijā», saka Ļeņins, «pēc 2V2 gadu nepieredzētām uzvarām pār Krievijas un Antantes buržuāziju, izvirzītu par iestāšanās noteikumu arodbiedrībās «diktatūras atzīšanu», mēs izdarītu muļķību, samaitātu savu ietekmi masās, palīdzētu meņševikiem. Jo viss komunistu uzdevums — mācēt pārliecināt atpalikušos, mācēt strādāt viņu vidū, bet nevis norobežoties no viņiem ar izdomātiem bērnišķīgi — «kreisiem» lozungiem» (sk. XXV sēj., 197. lpp.).

Tas, protams, nenozīmē, ka partijai jāpārliecina visi strādnieki līdz beidzamam cilvēkam, ka tikai pēc tam var pāriet uz rīcību, ka tikai pēc tam var sākt akcijas. Nebūt ne. Tas nozīmē tikai to, ka pirms sākt izšķirīgu politisku rīcību, partijai ar ilgstošu revolucionāru darbu jānodrošina sev strādnieku masu vairākuma atbalsts, vismaz šķiras vairākuma labvēlīga neitralitāte. Pretējā gadījumā Ļeņina tēzei par to, ka strādnieku šķiras vairākuma iekarošana partijas pusē ir uzvarīgas revolūcijas nepieciešams nosacījums, — nebūtu nekādas jēgas.

Nu, bet ko lai dara ar mazākumu, ja tas negrib, ja tas nav ar mieru labprātīgi padoties vairākuma gribai? Vai partija var, vai partijai vajag, ja tai ir vairākuma uzticība, piespiest mazākumu padoties vairākuma gribai? Jā, var un vajag. Vadību nodrošina masu pārliecināšanas metode kā galvenā partijas metode masu ietekmēšanai. Bet tas nevis noliedz, bet paredz piespiešanu, ja šās piespiešanas bāze ir strādnieku šķiras vairākuma uzticība un atbalsts partijai, ja piespiešanu izlieto pret mazākumu pēc tam, kad izdevies pārliecināt vairākumu. Vajadzētu atcerēties strīdus mūsu partijā šai jautājumā, kas norisinājās arodbiedrību diskusijas periodā. Kāda bija toreiz opozicijas kļūda, Cektrana[5] kļūda? Vai ne tā, ka opozicija toreiz atzina par iespējamu piespiešanu? Nē, ne tā. Opozicijas kļūda toreiz bija tā, ka viņa, nespēdama pārliecināt vairākumu par savas pozīcijas pareizību, pazaudējusi vairākuma uzticību, tomēr Sāka lietot piespiešanu, sāka neatlaidīgi prasīt to cilvēku «pārpurināšanu», kuriem uzticējās vairākums.

Lūk, ko toreiz, partijas X kongresā, teica Ļeņins savā runā par arodbiedrībām:

«Lai nodibinātu strādnieku šķiras avangarda un strādnieku masu savstarpējās attiecības, savstarpēju uzticību, vajadzēja, ja Cektrans bija kļūdījies… vajadzēja to izlabot. Bet, kad šo kļūdu sāk aizstāvēt, tas kļūst par politisku briesmu avotu. Ja nebūtu izdarījuši maksimāli iespējamo demokrātijas nozīmē, uz tā noskaņojuma pamata, par ko šeit runā Kutuzovs, mēs būtu nonākuši pie politiska sabrukuma. Vispirms mums jāpārliecina un pēc tam jāpiespiež. Vispirms mums jāpārliecina visādā ziņā un tikai pēc tam jāpiespiež1 . Mēs nepratām pārliecināt plašās masas un pārkāpām avangarda un masu pareizās attieksmes» (sk. XXVI sēj., 235. lpp.).

To pašu Ļeņins saka savā brošūrā «Par arodbiedrībām»:

«Tad mēs pareizi un sekmīgi izlietojām piespiešanu, kad pratām vispirms radīt pārliecības bazi» (sk. turpat, 74. lpp.).

Un tas ir gluži pareizi. Jo bez šiem nosacījumiem nav iespējama nekāda vadība. Jo tikai tādējādi var nodrošināt rīcības vienotību partijā, ja runa ir par partiju, šķiras rīcības vienību, ja runa ir par visu šķiru. Bez tā — šķelšanās, jukas, sairšana strādnieku šķiras rindās.

Tādi ir vispār partijas pareizas vadības pamati.

Katra cita vadības izpratne ir sindikālisms, anarchisms, birokrātisms, viss, ko vien gribat — tikai ne boļševisms, tikai ne ļeņinisms.

Proletariāta diktatūru nedrīkst pretstatīt partijas vadībai («diktatūrai»), ja ir pareizas savstarpējas attieksmes starp partiju un strādnieku šķiru, starp avangardu un strādnieku masām. Bet no tā jāsecina, ka vēl jo vairāk nedrīkst identificēt partiju ar strādnieku šķiru, partijas vadību («diktatūru») ar strādnieku šķiras diktatūru. Pamatojoties uz tā, ka partijas «diktatūru» nevar pretstatīt proletariāta diktatūrai, Sorins nepareizi secina, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu partijas diktatūra». Bet Ļeņins runā ne vien par šādas pretstatīšanas nepieļaujamību. Reizē ar to viņš runā arī, ka nav pieļaujams pretstatīt «masu diktatūru vadoņu diktatūrai». Vai nepatīk identificēt uz šā pamata vadoņu diktatūru ar proletariāta diktatūru? Ejot pa šo ceļu, mums būtu jāsaka, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu vadoņu diktatūra». Bet taču tieši līdz šai muļķībai noved, patiesību sakot, partijas «diktatūras» identificēšanas politika ar proletariāta diktatūru . . .

Kā šajā ziņā ir ar Zinovjevu?

Zinovjeva viedoklis īstenībā ir tas pats partijas «diktatūras» un proletariāta diktatūras identificēšanas viedoklis kā Sorina, tikai ar to atšķirību, ka Sorins izsakās tiešāk un skaidrāk, kamēr Zinovjevs «gorās». Pietiek minēt kaut vai šādu vietu Zinovjeva grāmatā «Ļeņinisms», lai par to pārliecinātos:

«Kas ir», saka Zinovjevs, «PSRS pastāvošā iekārta no tās šķiru satura viedokļa? Tā ir — proletariāta diktatūra. Kāda ir tiešā varas atspere PSRS? Kas realizē strādnieku šķiras varu? Komunistiskā partija! Šai nozīmē mums1 ir partijas diktatūra. Kāda ir varas juridiskā forma PSRS'? Kāds ir jaunais valsts iekārtas tips, ko radījusi Oktobra revolūcija? Tā ir padomju sistēma. Viens nebūt nav pretrunā otram.»

Ka viens nav pretrunā otram, tas, protams, pareizi, ja partijas diktatūru attiecībā pret strādnieku šķiru kopumā saprotam kā partijas vadību. Bet kā var uz šā pamata likt vienlīdzības zīmi starp proletariāta diktatūru un partijas «diktatūru», starp Padomju sistēmu un partijas «diktatūru»? Ļeņins identificēja Padomju sistēmu ar proletariāta diktatūru, un viņam bija taisnība, jo Padomes, mūsu Padomes, ir darba ļaužu masu saliedēšanas organizācijas ap proletariātu partijas vadībā. Bet kad, kur un kādā savā darbā Ļeņins ir licisvienlīdzības zīmi starp partijas «diktatūru» un proletariāta diktatūru, starp partijas «diktatūru» un Padomju sistēmu, kā to tagad dara Zinovjevs? Proletariāta diktatūra nav pretrunā ne vien ar partijas vadību («diktatūru»), bet arī ar vadoņu vadību («diktatūru»). Vai netīk uz šā pamata deklarēt, ka mūsu valsts ir proletariāta diktatūras valsts, tas ir, partijas diktatūras valsts, tas ir, vadoņu diktatūras valsts? Bet taču taisni līdz šai muļķībai arī noved Zinovjeva zagšus un nedroši paustais «princips», kas identificē partijas «diktatūru» ar proletariāta diktatūru.

Daudzajos Ļeņina darbos man ir izdevies atzīmēt tikai piecus gadījumus, kur Ļeņins garāmejot pieskaras jautājumam par partijas diktatūru.

Pirmais gadījums — tā ir polemika ar eseriem un meņševikiem, kur viņš saka:

«Kad mums pārmet vienas partijas diktatūru un piedāvā, kā jūs dzirdējāt, vienotu sociālistisku fronti, mēs sakām: «Jā, vienas partijas diktatūra! Pie tās mēs turamies un atkāpties no šī pamata nevaram, tāpēc ka tā ir tā partija, kura gadu desmitos ir iekarojusi visu fabriku, rūpnīcu un rūpniecības proletariāta avangarda lomu» (sk. XXIV sēj., 423. lpp.).

Otrs gadījums — «Vēstule strādniekiem un zemniekiem sakarā ar uzvaru pār Kolčaku», kur viņš saka:

«Zemniekus biedē (sevišķi meņševiki un eseri, visi, pat viņu «kreisie») ar «vienas partijas diktatūras», ar boļševiku-komūnistu partijas bubuli. No Kolčaka piemēra zemnieki ir mācījušies no bubuļa nebaidīties. Vai nu muižnieku un kapitālistu diktatūra (t. i., dzelzs vara), vai arī strādnieku šķiras diktatūra» (sk. XXIV sēj., 436. lpp.).

Trešais gadījums — tā ir Ļeņina runa Kominternes II kongresā polemikā ar Tenneru. Šo runu es citēju jau iepriekš.

Ceturtais gadījums — tās ir dažas rindiņas brošūrā «Bērnišķīgā slimība». Attiecīgie citāti jau iepriekš minēti.

Un piektais gadījums — tas ir proletariāta diktatūras schēmas uzmetums, kas publicēts III «Ļeņina rakstu krājumā», kur ir nodalījums ar virsrakstu «Vienas partijas diktatūra» (sk. «Ļeņina rakstu krājums» III, 497. lpp.).

Jāatzīmē, ka divos gadījumos no pieciem, pēdējā un otrā gadījumā, vārdus «vienas partijas diktatūra» Ļeņins liek pēdiņās, acīm redzami pasvītrodams šās formulas neprecīzo, netiešo nozīmi.

Tāpat jāatzīmē, ka visos šais gadījumos «partijas diktatūru» attiecībā pret strādnieku šķiru Ļeņins saprot nevis kā diktatūru šā vārda tiešā nozīmē («vara, kas balstās uz vardarbību»), bet partijas vadību.

Raksturīgi, ka nevienā no saviem darbiem, ne galvenajos, ne mazāk nozīmīgajos darbos, kur Ļeņins traktē vai vienkārši piemin proletariāta diktatūru un partijas lomu proletariāta diktatūras sistēmā, nav ne mazākā mājiena uz to, ka «proletariāta diktatūra ir mūsu partijas diktatūra». Gluži otrādi, katra lappuse, katra šo darbu rindiņa protestē pret šādu formulu (sk. «Valsts un revolūcija», «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», «Bērnišķīgā slimība» utt.).

Vēl raksturīgāk, ka Kominternes II kongresa tēzēs par politiskās partijas lomu, kas izstrādātas Ļeņina tiešā vadībā, uz kurām Ļeņins ne vienu reizi vien atsaucies savās runās kā uz partijas lomas un uzdevumu pareiza formulējuma paraugu, — mēs neatrodam neviena, burtiski neviena vārda par partijas diktatūru.

Ko viss tas liecina?

Tas liecina, ka:

a)   Ļeņins neatzina formulu «partijas diktatūra» par nevainojamu, precīzu un tāpēc arī Ļeņina darbos tā lietota visai reti un dažreiz likta pēdiņās;

b)    tais nedaudzajos gadījumos, kad polemikā ar pretiniekiem Ļeņinam bija jārunā par partijas diktatūru, viņš parasti runāja par «vienas partijas diktatūru», t. i., par to, ka mūsu partijai vienai ir vara, ka tā nedala varu ar citām partijām, turklāt viņš vienmēr paskaidroja, ka partijas diktatūra attiecībā pret strādnieku šķiru jāsaprot kā partijas vadība, tās vadošā loma;

c)    visos tais gadījumos, kad Ļeņins atzina par vajadzīgu zinātniski definēt partijas lomu proletariāta diktatūras sistēmā, viņš runāja vienīgi par partijas vadošo lomu attiecībā pret strādnieku šķiru (un šādu gadījumu ir tūkstoši);

d)    tieši tāpēc Ļeņinam «neienāca prātā» uzņemt pamatrezolūcijā par partijas lomu — es domāju Kominternes II kongresa rezolūciju — formulu «partijas diktatūra»;

e)   no ļeņinisma viedokļa kļūdās un politiski tuvredzīgi ir tie biedri, kas identificē vai mēģina identificēt partijas «diktatūru», un tātad arī «vadoņu diktatūru», ar proletariāta diktatūru, jo viņi ar to pārkāpj avangarda un šķiras pareizo savstarpējo attieksmju noteikumus.

Es jau nerunāju par to, ka formula «partijas diktatūra», ja ņemam to bez iepriekš minētiem iebildumiem, var radīt daudz briesmu un politisku mīnusu mūsu praktiskajā darbā. Ar šo formulu, ja to ņem bez iebildumiem, it kā ieteic:

a)   bezpartejiskām masām: jūs nedrīkstiet runāt pretī, jūs nedrīkstiet spriest, jo partija vai: visu, jo mums ir partijas diktatūra;

b)     partijas kadriem: rīkojieties drošāk, spiediet stiprāk, bezpartejisko masu balsi var arī neuzklausīt, — mums ir partijas diktatūra;

c)   partijas virsotnei: var atļauties sev zināmu pašapmierinājuma greznumu, var pat kļūt mazliet iedomīgi, jo mums ir partijas diktatūra un «tātad» arī vadoņu diktatūra.

Šīs briesmas atgādināt ir vietā tieši tagad, masu politiskās aktivitātes kāpinājuma periodā, kad partijas gatavība uzmanīgi uzklausīt masu balsi mums ir sevišķi vērtīga, kad vērīga izturēšanās pret masu vajadzībām ir mūsu partijas pamatlikums, kad no partijas prasa sevišķu uzmanību un sevišķu elastību politikā, kad iedomības briesmas ir visnopietnākās briesmas, kādas draud partijai masu pareizas vadības darbā.

Nevar neatcerēties Ļeņina zelta vārdus, kurus viņš teica mūsu partijas XI kongresā:

«Tautas masās mēs (komunisti. J. St.) tomēr esam piliens jūrā, un mēs varam pārvaldīt vienīgi tad, kad pareizi izpaužam to, ko apzinās tauta. Bez tā komunistu partija nevedīs proletariātu, un proletariāts nevedīs sev līdzi masas, un visa mašīna sabruks» (sk. XXVII sēj., 256. lpp.)..

«Pareizi izpaust to, ko apzinās tauta» — tieši tas ir tas nepieciešamais nosacījums, kas nodrošina partijas goda pilno lomu — būt par galveno vadošo spēku proletariāta diktatūras sistēmā.

VI JAUTĀJUMS PAR SOCIĀLISMA UZVARU VIENĀ ZEMĒ

Brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» (1924. gada aprīlī, 1. izdevums) ir divi formulējumi jautājumā par sociālisma uzvara vienā zemē. Pirmais formulējums šāds:

«Agrāk revolūcijas uzvaru vienā zemē uzskatīja par neiespējamu, domājot, ka buržuāzijas uzvarēšanai nepieciešama visu attīstītāko zemju vai katrā ziņā lielākās daļas tādu zemju proletāriešu kopīga akcija. Tagad šis viedoklis vairs neatbilst īstenībai. Tagad jāpamatojas uz šādas uzvaras iespējamību, jo dažādu kapitālistisko zemju nevienmērīgais un lēcienveidīgais attīstības raksturs imperiālisma apstākļos, katastrofisku pretišķību attīstīšanās pašā imperiālismā, kuras rada nenovēršamus karus, revolucionārās kustības pieaugums visās pasaules zemēs, — viss tas dara proletariāta uzvaru atsevišķās zemēs ne vien iespējamu, bet arī nepieciešamu» (sk. «Par ļeņinisma pamatiem»).

Šī teze ir gluži pareiza, un komentāri tai nav vajadzīgi. Tā vērsta pret sociāldemokrātu teoriju, kuri varas saņemšanu proletariāta rokās vienā zemē bez uz vārīgas revolūcijas tai pašā laikā citās zemēs, atzīst par utopiju.

Bet brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» ir vēl otrs formulējums. Tur sacīts1 :

«Bet gāzt buržuāzijas varu un nodibināt proletariāta varu vienā zemē vēl nenozīmē nodrošināt pilnīgu sociālisma uzvaru. Galvenais sociālisma uzdevums — sociālistiskās ražošanas organizēšana — vēl stāv priekšā. Vai var atrisināt šo uzdevumu, vai var panākt galīgu sociālisma uzvaru vienā zemē bez vairāku attīstītāko zemju proletāriešu kopīgām pūlēm? Nē, nav iespējams. Buržuāzijas gāšanai pietiek ar vienas zemes pūlēm, to rāda mūsu revolūcijas vēsture. Lai panāktu galīgu sociālisma uzvaru, lai noorganizētu sociālistisku ražošanu, vienas zemes pūļu, sevišķi tādas zemnieciskas zemes kā Krievija, vairs nepietiek, tam nepieciešami vairāku attīstīto zemju proletāriešu pūliņi» (sk. «Par ļeņinisma pamatiem», 1. izd.).

Šis otrs formulējums bija vērsts pret ļeņinisma kritiķu apgalvojumu, pret trockistiem, kas teica, ka proletariāta diktatūra vienā zemē, iekām nav uzvaras citās zemēs, nevar «noturēties pret konservatīvo Eiropu».

Tik tālu, — bet vienīgi tik tālu, — šis formulējums toreiz (1924. gada aprīlī) bija pietiekams, un tas, bez šaubām, atnesa zināmu labumu.

Bet vēlāk, kad ļeņinisma kritika šai jautājumā jau bija partijā pārvarēta un kad radās jauns jautājums, jautājums, vai iespējams uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību ar mūsu zemes spēkiem bez palīdzības no ārienes, — otrs formulējums jau izrādījās acīm redzami nepietiekams un tāpēc nepareizs.

Kāds ir šā formulējuma trakums?

Tā trakums ir tas, ka te vienā jautājumā iesaista divus dažādus jautājumus: jautājumu, vai iespējams uzcelt sociālismu ar vienas zemes spēkiem, uz ko jādod pozitīva atbilde, un jautājumu par to, vai zeme, kurā ir proletariāta diktatūra, var uzskatīt sevi par pilnīgi garantētu no intervencijas un tātad no vecās kārtības restaurēšanas bez uzvarīgas revolūcijas vairākās citās zemēs, uz ko jādod negatīva atbilde. Es pat nerunāju par to, ka šis formulējums var dot iemeslu domāt, ka organizēt sociālistisku sabiedrību ar vienas zemes spēkiem nav iespējams, kas, protams, ir nepareizi.

Šā iemesla dēļ es pārgrozīju, izlaboju šo formulējumu savā brošūrā «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika» (1924. gada decembris), sadalīdams šo jautājumu divos jautājumos, jautājumā par pilnīgu garantiju pret buržuāziskās kārtības restaurāciju un jautājumā, vai iespējams uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību vienā zemē. To panācu, pirmkārt, traktējot «pilnīgu sociālisma uzvaru» kā «pilnīgu garantiju pret vecās kārtības atjaunošanu», kā garantiju, kas panākama vienīgi ar «vairāku zemju proletāriešu kopīgiem spēkiem», un, otrkārt, deklarējot, pamatojoties uz Ļeņina brošūras «Par kooperāciju», to neapstrīdamo patiesību, ka mums ir viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai (sk. «Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika»)1 .

Šis jaunais jautājuma formulējums bija pamatā zināmai partijas XIV konferences rezolūcijai «Par Kominternes un KK(b)P uzdevumiem», kas apskata jautājumu par sociālisma uzvaru vienā zemē sakarā ar kapitālisma stabilizāciju (1925. g. aprīlis) un uzskata sociālisma uzcelšanu ar mūsu valsts spēkiem par iespējamu un nepieciešamu.

Tas noderēja par pamatu arī manai brošūrai «Par partijas XIV konferences darba rezultātiem», ko izdeva tūlīt pēc partijas XIV konferences 1925. gada maijā.

Jautājuma nostādnē par sociālisma uzvaru vienā zemē šai brošūrā teikts:

«Mūsu zemē ir divas pretišķību grupas. Viena pretišķību grupa — tās ir iekšējās pretišķības, kas pastāv starp proletariātu un zemniecību (šeit runa par sociālisma uzcelšanu vienā valstī. J. St.). Otra pretišķību grupa — tās ir ārējās pretišķības, kas ir starp mūsu zemi kā sociālisma zemi un visām pārējām zemēm kā kapitālisma zemēm (šeit runa par sociālisma galīgo uzvaru. J. St.)»… «Kas sajauc pirmo pretišķību grupu, kuras pilnīgi pārvaramas vienas zemes spēkiem, ar otras grupas pretišķībām, kuru atrisināšanai vajadzīgi vairāku zemju proletāriešu spēki, — tas pieļauj visrupjāko kļūdu pret ļeņinismu, tas ir vai nu jaucējs, vai arī nelabojams oportūnists» (sk. «Par partijas XIV konferences darba rezultātiem»).

Jautājumā par sociālisma uzvaru mūsu zemē brošūrā teikts:

«Mēs varam uzcelt sociālismu un mēs to celsim kopā ar zemniecību, strādnieku šķiras vadībā» …, jo, «proletariāta diktatūrai pastāvot, mums

Velak, brošūras «Par ļeņinisma pamatiem» nakamajos izdevumos, šis jaunais jautājuma formulējums nāca tā vecā formulējuma vietā.

ir… dots viss, kas nepieciešams, lai uzceltu pilnīgu sociālistisku sabiedrību, pārvarot visas un visādas iekšējās grūtības, jo mēs varam un tās mums jāpārvar pašu spēkiem» (sk. turpat).

Bet jautājumā par sociālisma galīgo uzvaru tur teikts:

«Sociālisma galīgā uzvara ir pilnīga garantija pret intervencijas mēģinājumiem un tātad arī pret vecās kārtības restaurāciju, jo kaut cik nopietns restaurācijas mēģinājums var notikt vienīgi ar nopietnu atbalstu no ārienes, vienīgi ar starptautiskā kapitāla atbalstu. Tāpēc visu zemju strādnieku atbalsts mūsu revolūcijai, un jo vairāk šo strādnieku uzvara kaut vai dažās zemēs, ir nepieciešams noteikums, lai pirmā uzvarējusī zeme būtu pilnīgi garantēta no intervencijas un vecās kārtības restaurācijas mēģinājumiem, ir nepieciešams noteikums sociālisma galīgai uzvarai» (sk. turpat).

Liekas, skaidrs.

Ir zināms, ka tādā pašā garā šis jautājums iztirzāts manā brošūrā «Jautājumi un atbildes» (1925. gada jūnijs) un CK politiskā pārskatā VK(b)P XIV kongresā (1925. gada decembris).

Tādi ir fakti.

Šie fakti, es domāju, ir zināmi visiem un katram, tai skaitā arī Zinovjevam.

Ja tagad, gandrīz divi gadi pēc idejiskās cīņas partijā un pēc partijas XIV konferencē pieņemtās rezolūcijas (1925. gada aprīlis), Zinovjevs atzīst par iespējamu savā gala vārdā partijas XIV kongresā (1925. g. decembris) izvilkt veco, pavisam nepilnīgo formulu no Staļina brošūras, kas sarakstīta 1924. g. aprīlī, kā bazi, lai atrisinātu jau atrisināto jautājumu par sociālisma uzvaru vienā zemē, •— tad šī Zinovjeva īpatnējā maniere liecina tikai to, ka viņš ir galīgi sapinies šai jautājumā. Vilkt partiju atpakaļ pēc tam, kad tā aizgājusi uz priekšu, apiet partijas XIV konferences rezolūciju pēc tam, kad tā apstiprināta CK plēnumā, — tas nozīmē galīgi iestigt pretrunās, neticēt sociālisma celtniecības darbam, noiet no Ļeņina ceļa un pašam atzīties, ka esi sakauts.

Kas ir sociālisma uzvaras iespēja vienā zemē?

Tā ir iespēja atrisināt pretišķības starp proletariātu un zemniecību ar mūsu zemes iekšējiem spēkiem, iespēja proletariātam saņemt varu un izlietot šo varu pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai mūsu zemē ar citu zemju proletāriešu simpātijām un atbalstu, bet bez iepriekšējas proletāriskās revolūcijas uzvaras citās zemēs.

Bez šādas iespējas sociālisma celtniecība ir — celtniecība bez perspektīvas, celtniecība bez pārliecības, ka sociālismu uzcels. Nevar celt sociālismu, ja neesi pārliecināts, ka to var uzcelt, ja neesi pārliecināts, ka mūsu zemes techniskais atpalikums nav nepārvarams šķērslis pilnīgas sociālistiskās sabiedrības uzcelšanai. Šādas iespējas noliegšana ir neticība sociālisma celtniecībai, ir atiešana no ļeņinisma.

Kas ir sociālisma pilnīgas, galīgas uzvaras neiespēja vienā zemē bez revolūcijas uzvaras citās zemēs?

Tā ir neiespēja gūt pilnīgu garantiju pret intervenciju un tātad arī pret buržuāziskās kārtības restaurāciju, bez revolūcijas uzvaras vismaz vairākās zemēs. Šās neapstrīdamās tēzes noliegums ir atiešana no internacionālisma, atiešana no ļeņinisma.

«Mēs dzīvojam», saka Ļeņins, «ne tikai valstī, bet arī valstu sistēmā, un Padomju Republikas pastāvēšana blakus imperiālistiskām valstīm ilgāku laiku nav domājama. Galu galā, vai nu viens, vai arī otrs uzvarēs. Bet iekām šis gals pienāks, — vairākas visšausmīgākās sadursmes starp Padomju Republiku un buržuāziskām valstīm ir nenovēršamas. Tas nozīmē, ka valdošai šķirai, proletariātam, ja vien tas grib valdīt un valdīs, tas ir jāpierāda ar savu militāro organizāciju» (sk. XXIV sēj., 122. lpp.).

«Mūsu priekšā», saka Ļeņins citā vietā, «ir stipri nestabils, bet tomēr zināms, neapšaubāms, neapstrīdams līdzsvars. Vai tas uz ilgu laiku — nezinu un domāju, ka to nevar zināt. Un tāpēc no mūsu puses vajadzīga vislielākā uzmanība. Un mūsu politikas pirmais bauslis, pirmā mācība, kas izriet no mūsu valdības darbības gada laikā, mācība, kas jāielāgo visiem strādniekiem un zemniekiem, lai ir — būt modriem, neaizmirst, ka mūs ielenc ļaudis, šķiras, valdības, kas atklāti pauž vislielāko ienaidu pret mums. Nav jāaizmirst, ka no katra iebrukuma mēs vienmēr atrodamies mata galā» (sk. XXVII sēj., 117. lpp.).

Liekas, skaidrs.

Kā ir Zinovjevam ar jautājumu par sociālisma uzvaru vienā

zemē?

Klausieties:

«Ar sociālisma galīgu uzvaru jāsaprot vismaz: 1) šķiru iznīcināšana un, tātad, 2) vienas šķiras diktatūras, šai gadījumā proletariāta diktatūras, atcelšana». … «Lai vēl noteiktāk sev noskaidrotu», saka tālāk Zinovjevs, «kādā stāvoklī jautājums pie mums PSRS 1925. gadā, tad jāizšķir divas lietas: 1) nodrošināta iespēja celt sociālismu, —tādu iespēju celt sociālismu var, protams, pilnīgi iedomāties arī vienas valsts ietvaros, un 2) sociālisma galīga uzcelšana un nostiprināšana, t. i., sociālistiskās iekārtas, sociālistiskās sabiedrības nodibināšana».

Ko tas viss var nozīmēt?

Nu to, ka ar sociālisma galīgu uzvaru vienā zemē Zinovjevs saprot nevis garantiju pret intervenciju un restaurāciju, bet iespēju uzcelt sociālistisku sabiedrību. Bet ar sociālisma uzvaru vienā zemē Zinovjevs saprot tādu sociālisma celtniecību, kas nevar novest un kam nav jānoved pie sociālisma uzcelšanas. Celtniecība uz labu laimi, bez perspektīvas, sociālisma celtniecība, kad uzcelt sociālistisku sabiedrību nav iespējams, — tāda ir Zinovjeva pozicija.

Celt sociālismu bez iespējas to uzcelt, celt, zinot, ka neuzcelsi, — lūk, līdz kādām aplamībām aizrunājies Zinovjevs.

Bet tā taču ir ņirgāšanās par jautājumu un nevis jautājuma atrisināšana!

Un, lūk, vēl viena vieta Zinovjeva gala vārdā partijas XIV kongresā:

«Jūs paskatieties, cik tālu, piem., aizrunājies b. Jakovļevs pēdējā Kurskas guberņas partijas konferencē. «Vai mēs varam vienā zemē», viņš jautā, «kad no visām pusēm esam kapitālistisko ienaidnieku ielenkti, vai mēs varam šādos apstākļos vienā zemē uzcelt sociālismu?» Un atbild: «Pamatojoties uz visu sacīto, mums ir tiesības teikt, ka mēs ne vien ceļam sociālismu, bet ka mēs, lai gan pagaidām mēs vēl esam vieni, lai gan pagaidām mēs vēl esam vienīgā padomju zeme, padomju valsts pasaulē, — mēs šo sociālismu uzcelsim» («Kurskaja Pravda», 279. nr. 1925. g. 8. decembri). Vai ta ir ļeņiniska jautajuma nostādne, vai šeit neož pēc nacionālas aprobežotības?»1 .

Tādējādi pēc Zinovjeva domām iznāk, ka atzīt sociālisma uzcelšanas iespēju vienā zemē — nozīmē nostāties uz nacionālās aprobežotības viedokļa, bet noliegt šādu iespēju — nozīmē nostāties uz internacionālisma viedokļa.

Bet ja tas pareizi, — vai tad vispār vērts cīnīties, lai uzvarētu kapitālistiskos elementus mūsu saimniecībā? Vai no tā nav jāsecina, ka šāda uzvara neiespējama?

Kapitulācija mūsu saimniecības kapitālistisko elementu

priekšā — lūk, kur noved Zinovjeva argumentācijas iekšējā loģika.

Un šo nejēdzību, kam nav nekā kopīga ar ļeņinismu, Zinovjevs mums pasniedz kā «internacionālismu», kā «simtprocentīgu ļeņinismu»!

Es apgalvoju, ka svarīgajā jautājumā par sociālisma celtniecību Zinovjevs atiet no ļeņinisma, noslīdēdams uz meņševika Suchanova viedokļa.

Griezīsimies pie Ļeņina. Lūk, ko viņš saka par sociālisma uzvaru vienā zemē jau pirms Oktobra revolūcijas 1915. gada augustā:

«Ekonomiskās un politiskās attīstības nevienmērība ir absolūts kapitālisma likums. No tā secināms, ka sākumā sociālisma uzvara ir iespējama nedaudzās vai pat vienā, atsevišķā kapitālistiskā zemē. Šās zemes uzvarējušais proletariāts, ekspropriējis kapitālistus un noorganizējis pie sevis sociālistisku ražošanu1 , nostātos pret pārējo, kapitālistisko pasauli, pievilkdams savā pusē citu zemju apspiestās šķiras, saceldams tās pret kapitālistiem, uzstādamies nepieciešamības gadījumā pat ar militāru spēku pret ekspluatātoru šķirām un to valstīm» (sk. XVIII sēj., 232. un 233. lpp.).

Ko nozīmē pasvītrotais Ļeņina teikums: «noorganizējis pie sevis sociālistisku ražošanu»? Tas nozīmē, ka uzvarējušās zemes proletariāts var un ka viņam jāorganizē pie sevis, pēc varas saņemšanas, sociālistiska ražošana. Bet ko nozīmē «organizēt sociālistisku ražošanu»? Tas nozīmē uzcelt sociālistisku sabiedrību. Vai maz jāpierāda, ka šai skaidrajai un noteiktajai Ļeņina tēzei tālāki komentāri nav vajadzīgi. Pretējā gadījumā nebūtu saprotami Ļeņina aicinājumi, lai proletariāts ņem varu 1917. gada oktobrī.

Jūs redzat, ka šī skaidrā Ļeņina teze kā debess no zemes atšķiras no Zinovjeva juceklīgās un antiļeņiniskās «tēzes» par to, ka mēs varam celt sociālismu «vienas zemes ietvaros» bez iespējas to uzcelt.

Ļeņins to teica 1915. gadā, kad proletariāts vēl nebija saņēmis varu. Bet varbūt viņa uzskati ir grozījušies pēc varas saņemšanas pieredzes, pēc 1917. gada? Pievērsīsimies Ļeņina brošūrai «Par kooperāciju», kas uzrakstīta 1923. gadā:

«Patiešām», saka Ļeņins, «valsts vara pār visiem lielajiem ražošanas līdzekļiem, valsts vara proletariāta rokās, šā proletariāta savienība ar sīko un vissīkāko zemnieku daudziem miljoniem, vadības nodrošināšana šim proletariātam pār zemniecību utt., — vai tas nav viss, kas vajadzīgs, lai no kooperācijas, no vienas pašas kooperācijas, ko mēs agrāk pēlām kā veikalniecisku un ko mums no zināmas puses tāpat tiesības pelt arī tagad, nepa laikā, vai tas nav viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai?1 Tā vēl nav sociālistiskas sabiedrības uzcelšana, bet tas ir viss, kas nepieciešams un pietiekams šai uzcelšanai»1 (sk. XXVII sēj., 392. lpp.).

Citiem vārdiem: mēs varam un mums jāuzceļ pilnīga sociālistiska sabiedrība, jo mūsu rīcībā ir viss nepieciešamais un pietiekamais tādai uzcelšanai.

Liekas, grūti izteikties vēl skaidrāk.

Salīdziniet šo klasisko Ļeņina tezi ar Zinovjeva antiļeņinisko atbildi Jakovļevam un sapratīsit, ka Jakovļevs ir tikai atkārtojis Ļeņina vārdus, ka sociālismu ir iespējams uzcelt vienā valstī, bet Zinovjevs, nostādamies pret šo tezi, šauzdams Jakovļevu, atgājis no Ļeņina un nostājies uz meņševika Suchanova viedokļa, uz ta viedokļa, ka sociālismu nav iespejams uzcelt mūsu zemē tās techniskās atpalicības dēļ.

Nav tikai zināms, kādēļ tad mēs ņēmām varu 1917. g. oktobrī, ja necerējām uzcelt sociālismu?

Nevajadzēja ņemt varu 1917. g. oktobrī — lūk, pie kāda secinājuma noved Zinovjeva argumentācijas iekšējā loģika.

Es apgalvoju tālāk, ka svarīgajā jautājumā par sociālisma uzvaru Zinovjevs ir nostājies pret zināmiem mūsu partijas lēmumiem, kas fiksēti pazīstamajā partijas XIV konferences rezolūcijā «par Kominternes un KK(b)P uzdevumiem sakarā ar Kominternes Izpildkomitejas paplašināto plēnumu».

Pievērsīsimies šai rezolūcijai. Lūk, kas tur teikts par sociālisma uzvaru vienā zemē:

«Divu tieši pretēju sabiedrisku sistēmu pastāvēšana rada pastāvīgu kapitālistiskās blokādes, citu ekonomiska spiediena formu, bruņotas intervencijas un restaurācijas draudus. Sociālisma galīgas uzvaras vienīgā garantija, t. i., garantija pret restaurāciju1 , ir tātad uzvarējusī sociālistiskā revolūcija vairākās zemēs…» «Ļeņinisms māca, ka sociālisma galīga uzvara tai nozīmē kā pilnīga garantija pret buržuāzisko attieksmju restaurāciju1 iespējama tikai starptautiskā mērogā…» «No tā nebūt neizriet1 , ka nav iespējams uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību1 tādā atpalikušā zemē kā Krievijā bez techniski un ekonomiski attīstītāku zemju «valstiskas palīdzības» (Trockis)» (sk. rezolūciju).

Jūs redzat, ka rezolūcija traktē sociālisma galīgo uzvaru kā garantiju pret intervenciju un restaurāciju — gluži pretēji Zinovjeva traktējumam viņa grāmatā «Ļeņinisms».

Jūs redzat, ka rezolūcija atzīst par iespējamu uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību tādā atpalikušā zemē kā Krievija bez techniski un ekonomiski attīstītāku zemju «valstiskas palīdzības», — gluži pretēji Zinovjeva pretējam apgalvojumam viņa atbildē Jakovļevam gala vārdā partijas XIV kongresā.

Kā to lai sauc, ja ne par Zinovjeva cīņu pret partijas XIV konferences rezolūciju?

Protams, partijas rezolūcijas dažreiz nav bez grēkiem. Gadās, ka partijas rezolūcijās ir kļūdas. Vispār runājot, var pieņemt, ka arī partijas XIV konferences rezolūcijā ir dažas kļūdas. Iespējams, ka Zinovjevs atzīst šo rezolūciju par kļūdainu. Bet tad par to jāizsakās skaidri un atklāti, kā boļševikam pieklājas. Tomēr Zinovjevs nez kāpēc to nedara. Viņš atzinis par labāku izvēlēties citu ceļu, aizmugurisku uzbrukuma ceļu partijas XIV konferences rezolūcijai, noklusējot šo rezolūciju un bez jebkādas šās rezolūcijas atklātas kritikas. Zinovjevs acīm redzot domā, ka šis ceļš vislabāk sasniedz mērķi. Bet mērķis viņam viens — «uzlabot» rezolūciju un «mazlietiņ» pakoriģēt Ļeņinu. Vai maz jāpierāda, ka Zinovjevs savos aprēķinos kļūdījies.

No kā rodas Zinovjeva kļūda? Kur šās kļūdas sakne?

Šās kļūdas sakne, pēc manām domām, ir Zinovjeva pārliecībā, ka mūsu zemes techniskā atpalicība ir nepārvarams šķērslis pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai, ka proletariāts nevar uzcelt sociālismu mūsu zemes techniskās atpalicības pēc. Zinovjevs un Kameņevs vienu laiku mēģināja nākt ar šo argumentu kādā partijas CK sēdē pirms partijas aprīļa konferences. Bet viņi dabūja pretsparu un viņiem bija jāatkāpjas, formāli pakļaujoties pretējam viedoklim, CK vairākuma viedoklim. Bet, formāli tam pakļāvies, Zinovjevs visu laiku turpināja cīņu pret to. Lūk, ko par šo «incidentu» VK(b)P CK-jā saka mūsu partijas Maskavas komiteja savā «atbildē» uz Ļeņingradas guberņas partijas konferences vēstuli:

«Ne visai sen Kameņevs un Zinovjevs aizstāvēja Politbirojā to viedokli, it kā mēs nespēšot tikt galā ar iekšējām grūtībām mūsu techniskās un ekonomiskās atpalicības pēc, ja vien mūs neglābšot starptautiskā revolūcija. Mēs turpretim, kopā ar CK vairākumu, domājam, ka mēs varam celt sociālismu, ceļam un uzcelsim to ar visu mūsu technisko atpalicību un pretēji tai. Mēs domājam, ka šī celtniecība noritēs, protams, daudz lēnāk nekā vispasaules uzvaras apstākļos, bet tomēr mēs ejam un iesim uz priekšu. Tāpat mēs domājam, ka Kameņeva un Zinovjeva viedoklis izpauž neticību mūsu strādnieku šķiras un tai līdzi ejošo

zemniecības masu iekšejiem speķiem. Mes domājām, ka šis viedoklis ir atiešana no Ļeņina pozicijas» (sk. «Atbilde»),

Šis dokuments parādījās presē partijas XIV kongresa pirmo sēžu laikā. Zinovjevam bija, protams, iespējams nostāties pret šo dokumentu jau kongresā. Raksturīgi, ka Zinovjevam un Kameņevam neatradās argumenti pret šo smago apvainojumu, ko pret viņiem vērsa mūsu partijas Maskavas komiteja. Vai tā ir nejaušība? Es domāju, ka tā nav nejaušība. Apvainojums, šķiet, ir trāpījis mērķī. Zinovjevs un Kameņevs «atbildēja» uz šo apvainojumu ar klusēšanu tāpēc, ka nebija ar ko to «sist».

Jaunā opozicija ņem ļaunā, ka Zinovjevu apvaino neticībā sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē. Bet ja Zinovjevs pēc tam, kad veselu gadu ir apspriests jautājums par sociālisma uzvaru vienā zemē, pēc tam, kad Zinovjeva viedoklis noraidīts CK politbirojā (1925. g. aprīlis), pēc tam, kad jau izveidojusies noteikta partijas doma šai jautājumā, kas fiksēta zināmā partijas XIV konferences rezolūcijā (1925. g. aprīlis), ja pēc visa tā Zinovjevs iedrošinās savā grāmatā «Ļeņinisms» (1925. g. septembris) nostāties pret partijas viedokli, ja viņš pēc tam atkārto šo nostāšanos XIV kongresā, — tad kā lai visu to izskaidro, šo ietiepību, šo neatlaidību savas kļūdas aizstāvēšanā, ja ne ar to, ka Zinovjevs saindējies, neglābjami saindējies ar neticību sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē?

Zinovjevam tīk traktēt šo savu neticību kā internacionālismu. Bet no kura laika tad atiešanu no ļeņinisma kardinālajā ļeņinisma jautājumā pie mums sāk traktēt par internacionālismu?

Vai nebūs pareizāk, ja teiksim, ka nevis partija, bet Zinovjevs šeit grēko pret internacionālismu un starptautisko revolūciju? Jo kas gan ir mūsu «ceļamā sociālisma» zeme, ja ne pasaules revolūcijas bāze? Bet vai tā var būt īsta pasaules revolūcijas bāze, ja tā nespēj uzcelt sociālistisku sabiedrību? Vai tā var palikt vislielākais visu zemju strādnieku pievilkšanas centrs, kāds tā, bez šaubām, tagad ir, ja tā nespēj panākt pie

sevis uzvaru pār kapitālistiskiem elementiem mūsu saimniecībā, sociālistiskās celtniecības uzvaru? Es domāju, ka nevar. Bet vai no tā nav jāsecina, ka neticība sociālistiskās celtniecības uzvarai, šās neticības sludināšana rada mūsu zemes kā pasaules revolūcijas bāzes diskreditēšanu un mūsu zemes diskreditēšana rada pasaules revolucionārās kustības vājināšanu. Ar ko sociāldemokrātu kungi mēģināja atbaidīt no mums strādniekus? Ar sprediķiem, ka «krieviem nekas neiznāks». Ar ko mēs tagad uzveicam sociāldemokrātus, pievilkdami veselas strādnieku delegāciju virknes un tā nostiprinādami komunisma pozicijas visā pasaulē? Ar mūsu panākumiem sociālisma celtniecībā. Bet vai pēc tam nav skaidrs, ka tas, kas sludina neticību mūsu panākumiem sociālisma celtniecībā, tas aplinkus palīdz sociāldemokrātiem, tas vājina starptautiskās revolūcijas kustības vērienu, tas nenovēršami atiet no internacionālisma? . . .

Jūs redzat, ka ar Zinovjeva «internacionālismu» nebūt nav labāk kā ar viņa «simtprocentīgo ļeņinismu» jautājumā par sociālisma celtniecību vienā zemē.

Tāpēc partijas XIV kongress darīja pareizi, apzīmēdams jaunās opozīcijas uzskatus par «neticību sociālisma celtniecībai» un «ļeņinisma falsifikāciju».

VII CIŅA PAR SOCIĀLISTISKAS CELTNIECĪBAS UZVARU

Es domāju, ka neticība sociālistiskās celtniecības uzvarai ir jaunās opozicijas galvenā kļūda. Šī kļūda pēc manām domām ir galvenā tāpēc, ka no tās ceļas visas pārējās jaunās opozicijas kļūdas. Jaunās opozicijas kļūdas jautājumā par nepu, par valsts kapitālismu, par mūsu sociālistiskās rūpniecības dabu, par kooperācijas lomu proletariāta diktatūrā, par cīņas

metodēm pret kulakiem, par vidējās zemniecības lomu un īpatsvaru — visas šīs kļūdas ir atvasinātas no opozicijas galvenās kļūdas, no neticības, ka sociālistisko sabiedrību iespējams uzcelt ar mūsu zemes spēkiem.

Kas ir neticība sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē?

Tas ir, vispirms, pārliecības trūkums, ka zemniecības galvenās masas zināmu mūsu zemes attīstības apstākļu dēļ var iesaistīties sociālistiskās celtniecības darbā.

Tas ir, otrkārt, pārliecības trūkums, ka mūsu zemes proletariāts, kura rīcībā atrodas tautsaimniecības komandējošās virsotnes, ir spējīgs iesaistīt zemniecības galvenās masas sociālistiskās celtniecības darbā.

Uz šīm tēzēm klusēdama pamatojas opozīcija savās konstrukcijās par mūsu attīstības ceļiem, vienalga, vai viņa to

dara apzinīgi, vai neapzinīgi.

Vai var iesaistīt padomju zemniecības galvenās masas sociālistiskās celtniecības darbā?

Brošūrā «Par ļeņinisma pamatiem» šai jautājumā ir divas pamattēzes:

1) «Nedrīkst sajaukt Padomju Savienības zemniecību ar Rietumu zemniecību. Zemniecība, kas izgājusi triju revolūciju skolu, cīnījusies pret caru un pret buržuāzijas varu kopā ar proletariātu un ar proletariātu priekšgalā, zemniecība, kas ieguvusi zemi un mieru no proletāriskās revolūcijas un tāpēc kļuvusi proletariāta rezerve, — šī zemniecība nevar neatšķirties no zemniecības, kas cīnījusies buržuāziskās revolūcijas laikā ar liberālo buržuāziju priekšgalā, kas saņēmusi zemi no šās buržuāzijas un tāpēc kļuvusi buržuāzijas rezerve. Vai maz jāpierāda, ka padomju zemniecība, kas pieradusi augsti vērtēt politisku draudzību un politisku sadarbību ar proletariātu un kam par savu brīvību jābūt pateicīgai šai draudzībai un šai sadarbībai, — nevar nebūt ārkārtīgi labvēlīgs materiāls ekonomiskai sadarbībai ar proletariātu».

2) «Nedrīkst sajaukt Krievijas lauksaimniecību ar Rietumu lauksaimniecību. Tur lauksaimniecības attīstība iet parasto kapitālisma ceļu zemniecības dziļas diferenciācijas apstākļos, ar lielajām muižām un privātkapitālistiskām latifundijām vienā polā, ar pauperismu, nabadzību

un algotu verdzību — otrā. Tur sabrukums un sairšana ir tāpēc gluži dabiska. Ne tā tas Krievijā. Pie mums lauksaimniecības attīstība nevar iet tādu ceļu kaut vai tāpēc, ka Padomju varas pastāvēšana un galveno ražošanas rīku un līdzekļu nacionalizācija šādu attīstību nepieļauj. Krievijā lauksaimniecības attīstībai jāiet cits ceļš, sīkās un vidējās zemniecības miljonu kooperēšanas ceļš, masu kooperācijas attīstības ceļš uz laukiem, ko ar atvieglotu kredītu pabalsta valsts. Rakstos par kooperāciju Ļeņins pareizi aizrādīja, ka lauksaimniecības attīstībai pie mums jāiet pa jaunu ceļu — iesaistot zemnieku vairākumu sociālistiskajā celtniecībā caur kooperāciju, pakāpeniski ieviešot kolektīvisma principus lauksaimniecībā, sākumā noieta nozarē un pēc tam lauksaimniecības produktu ražošanas nozarē» . . . «Vai maz jāpierāda, ka milzīgais zemniecības vairākums labprāt nostāsies uz šā jaunā attīstības ceļa, atmezdams privātkapitālistisko latifundiju un algotas verdzības ceļu, nabadzības un izputēšanas ceļu»..

Vai šīs tēzes pareizas?

Es domāju, ka abas šīs tēzes pareizas un neapstrīdamas visam mūsu celtniecības periodam nepa apstākļos.

Tās ir tikai pazīstamo Ļeņina težu izteiksme par proletariāta un zemniecības saikni, par zemnieku saimniecību iekļaušanu zemes sociālistiskās attīstības sistēmā, par to, ka proletariātam jāiet uz sociālismu kopā ar zemniecības galvenam masām, par to, ka miljonu zemniecības masu kooperēšana ir sociālistiskās celtniecības lielceļš uz laukiem, ka, mūsu sociālistiskai rūpniecībai pieaugot, «vienkārša kooperācijas augšana mums ir identiska ar sociālisma augšanu» (sk. XXVII sēj., 396. lpp.).

Tiešām, pa kādu ceļu var iet un pa kādu jāiet zemnieku saimniecības attīstībai mūsu zemē?

Zemnieku saimniecība nav kapitālistiska saimniecība. Zemnieku saimniecība, ja ņemam zemnieku saimniecību lielum lielo vairākumu, ir sīka preču saimniecība. Bet kas ir zemnieku sīka preču saimniecība? Tā ir saimniecība, kas stāv krustceļā starp kapitālismu un sociālismu. Tā var attīstīties ir kapitālisma virzienā, kā tas tagad notiek kapitālistiskajās valstīs, ir sociālisma virzienā, kā tam jānotiek pie mums, mūsu zemē, proletariāta diktatūrai pastāvot.

No kurienes šada zemnieku saimniecības nestabilitāte, nepatstāvība? Ar ko tā izskaidrojama?

Tā izskaidrojama ar zemnieku saimniecību sadrumstalotību, ar to neorganizētību, ar to atkarību no pilsētas, no industrijas, no kredīta sistēmas, no zemē pastāvošās varas rakstura, beidzot, ar to vispār zināmo tezi, ka lauki iet un tiem jāiet iepakaļ pilsētai kā materiālā, tā arī kultūras ziņā.

Zemnieku saimniecības kapitālistiskais attīstības ceļš nozīmē attīstību ar zemnieku visdziļāko diferenciāciju, ar lielām latifundijām vienā polā un masu pauperizāciju otrā polā. Tāds attīstības ceļš kapitālistiskajās zemēs ir nenovēršams, tāpēc ka lauki, zemnieku saimniecība, ir atkarīga no pilsētas, no industrijas, no pilsētā koncentrētā kredīta, no varas rakstura, bet pilsētā valda buržuāzija, kapitālistiskā rūpniecība, kapitālistiskā kredīta sistēma, kapitālistiskā valsts vara.

Vai šis zemnieku saimniecību attīstības ceļš ir obligāts mūsu zemē, kur pilsētai ir pavisam cita seja, kur industrija atrodas proletariāta rokās, kur transports, kredita sistēma, valsts vara utt. ir koncentrēti proletariāta rokās, kur zemes nacionalizācija ir vispārējs valsts likums? Protams, ka nav obligāts. Gluži otrādi. Tieši tāpēc, ka pilsēta ir lauku vadītāja un pilsētā pie mums valda proletariāts, kas tur savās rokās visas tautsaimniecības komandējošās virsotnes, tieši tāpēc zemnieku saimniecībām savā attīstībā jāiet pa citu ceļu, pa sociālistiskās celtniecības ceļu.

Kas tas par ceļu?

Tas ir miljonu zemnieku saimniecību masu kooperēšanas ceļš visos kooperācijas veidos, sadrumstaloto zemnieku saimniecību apvienošanas ceļš ap sociālistisko industriju, kolektīvisma pamatu ieviešanas ceļš zemniecības vidū sākumā attiecībā pret zemkopības produktu noietu un zemnieku saimniecību apgādāšanu ar pilsētas ražojumiem, bet pēc tam attiecībā pret lauksaimniecisku ražošanu.

Un jo tālāk, jo vairāk šis ceļš proletariāta diktatūras apstākļos kļūst nenovēršams, jo kooperēšana noieta virzienā, kooperēšana apgādāšanas virzienā, beidzot, kooperēšana kredita un ražošanas virzienā (lauksaimniecības sabiedrības) ir vienīgais ceļš, kā pacelt lauku labklājību, vienīgais līdzeklis, kā glābt plašas zemniecības masas no nabadzības un izputināšanas.

Runā, ka zemniecība pie mums pēc sava stāvokļa ir nesociālistiska, ka tāpēc tā nav spējīga sociālistiski attīstīties. Tas, protams, ir pareizi, ka zemniecība pēc sava stāvokļa ir nesociālistiska. Bet tas nav nekāds arguments pret zemnieku saimniecību attīstību sociālisma virzienā, ja pierādīts, ka lauki iet aiz pilsētas, bet pilsētā komandē sociālistiskā rūpniecība. Arī Oktobra revolūcijas laikā zemniecība pēc sava stāvokļa nebija sociālistiska un tā nebūt negribēja nodibināt valstī sociālismu. Tā toreiz cīnījās galveno tiesu par muižnieku varas likvidēšanu un kara izbeigšanu, miera nodibināšanu. Tomēr tā toreiz gāja līdzi sociālistiskajam proletariātam. Kāpēc? Tāpēc, ka buržuāzijas gāšana un varas saņemšana sociālistiskā proletariāta rokās toreiz bija vienīgā izeja no imperiālistiskā kara, vienīgais ceļš, kā nodibināt mieru. Tāpēc, ka citu ceļu toreiz nebija un nevarēja būt. Tāpēc, ka mūsu partijai toreiz izdevās sataustīt, atrast zemniecības specifisko interešu (muižnieka gāšana, miers) savienošanas un pakļaušanas pakāpi kopīgām valsts interesēm (proletariāta diktatūra), kura zemniecībai izrādījās pieņemama un izdevīga. Un zemniecība ar visu savu nesociālistiskumu toreiz gāja līdzi sociālistiskajam proletariātam.

Tas pats jāsaka par sociālistisko celtniecību mūsu zemē, par zemniecības ievilkšanu šās celtniecības gultnē. Pēc sava stāvokļa zemniecība ir nesociālistiska. Bet tai jāstājas un tā obligāti nostāsies uz sociālistiskās attīstības ceļa, jo nav un nevar būt citu ceļu zemniecības glābšanai no nabadzības un izputināšanas kā saikne ar proletariātu, kā saikne ar sociālistisko rūpniecību, kā zemnieku saimniecības ievilkšana kopējā sociālistiskās attīstības gultnē ar zemniecības masu kooperēšanu.

Kāpēc tieši ar zemniecības masu kooperēšanu?

gTāpēc, ka plašā masu kooperēšanā «mēs esam atraduši to pakāpi privātas intereses, privāttirdznieciskās intereses savienošanai ar valsts pārbaudi un kontroli pār to, pakāpi tās pakļaušanai kopīgām interesēm» (Ļeņins), kas ir zemniecībai pieņemama un izdevīga un kas nodrošina proletariātam iespēju iesaistīt zemniecības galvenās masas sociālistiskā celtniecībā*. Tieši tāpēc, ka zemniecībai izdevīgi organizēt savu preču noietu un savas saimniecības apgādāšanu ar mašīnām caur kooperāciju, tieši tāpēc tai jāiet un tā ies pa plašu masu kooperēšanas ceļu.

Bet ko nozīmē zemnieku saimniecību masveida kooperēšana sociālistiskās rūpniecības vadībā?

Tas nozīmē sīkās zemnieku preču saimniecības atkāpšanos no vecā kapitālistiskā ceļa, kur zemniecībai draudēja masveida izputināšana, un pāreju uz jaunu attīstības ceļu, uz sociālistiskās celtniecības ceļu.

Lūk, kāpēc cīņa par jaunu ceļu zemnieku saimniecības attīstībā, cīņa par galveno zemniecības masu iesaistīšanu sociālisma celšanā ir mūsu partijas kārtējais uzdevums.

Tāpēc VK(b)P XIV kongress darīja pareizi, lemjot, ka:

«Galvenais sociālisma celtniecības ceļš uz laukiem ir tāds, lai, sociālistiskās valsts rūpniecības, valsts kredītiestāžu un citu proletariāta rokās atrodošos komandējošo virsotņu saimnieciskai vadībai pieaugot, iesaistītu kooperācijā zemniecības galveno masu un nodrošinātu sociālistisko* attīstību šai organizācijai, izlietojot, pārvarot un izstumjot tās kapitālistiskos elementus» (sk. kongresa rezolūciju par CK pārskatu).

Jaunās opozīcijas dziļākā kļūda ir tā, ka viņa netic šim jaunajam zemniecības attīstības ceļam, neredz vai nesaprot šā ceļa pilnīgo nenovēršamību proletariāta diktatūras apstākļos. Un nesaprot viņa to tāpēc, ka netic sociālistiskās celtniecības uzvarai mūsu zemē, netic mūsu proletariāta spējām vest sev līdzi zemniecību pa sociālisma ceļu.

No tā, — nepa divdabīgā rakstura nesaprašana, nepa negatīvo īpašību pārspīlēšana un tāds nepa traktējums, kas tajā saskata galveno tiesu atkāpšanos.

No tā, — mūsu saimniecības kapitālistisko elementu lomas pārspīlēšana un mūsu sociālistiskās attīstības sviru (sociālistiskā rūpniecība, kredita sistēma, kooperācija, proletariāta vara utt.) lomas pamazināšana.

No tā, — mūsu valsts rūpniecības sociālistiskās dabas nesaprašana un šaubas par Ļeņina kooperatīvā plāna pareizumu.

No tā, — diferenciācijas pārspīlēšana uz laukiem, panika kulaka priekšā, vidējā zemnieka lomas samazināšana, mēģinājumi izjaukt partijas politiku nodrošināt ciešu savienību ar vidējo zemnieku un vispār svaidīšanās no vienas puses uz otru jautājumā par partijas politiku uz laukiem.

No tā, — tā milzīgā partijas darba nesaprašana, kas vērsts uz miljoniem lielo strādnieku un zemnieku masu iesaistīšanu rūpniecības un lauksaimniecības celšanā, kooperācijas un Padomju aktivizēšanā, zemes pārvaldīšanā, cīņā pret birokrātismu, cīņā par mūsu valsts aparāta uzlabošanu un pārveidošanu, kas nozīmē jaunu attīstības posmu un bez kā nav domājama nekāda sociālistiska celtniecība.

No tā, — bezcerība un apjukums mūsu celtniecības grūtību priekšā, šaubas par iespējamību industrializēt mūsu zemi, pesimistiska pļāpāšana par partijas deģenerāciju utt.

Pie viņiem, pie buržujiem, viss ir lielākā vai mazākā mērā labi, turpretim pie mums, pie proletāriešiem, — lielākā vai mazākā mērā slikti; ja no Rietumiem nepiesteigsies revolūcija, — mūsu darbs pagalam, — tāds ir jaunās opozīcijas vispārējais tonis, kas, pēc manām domām, ir likvidātorisks tonis, bet ko opozīcija, nezin kāpēc (laikam uzjautrināšanai), dēvē par «internacionālismu».

Neps ir kapitālisms, saka opozicija. Neps ir galveno tiesu atkāpšanās, saka Zinovjevs. Protams, viss tas ir nepareizi. Patiesībā neps ir partijas politika, kas pieļauj sociālistisko un kapitālistisko elementu cīņu un kas domāta sociālistisko elementu uzvarai pār kapitālistiskiem elementiem. Patiesībā neps tikai iesākās ar atkāpšanos, bet tas domāts, lai atkāpšanās gaitā pārgrupētu spēkus un sāktu uzbrukumu. Patiesībā mēs uzbrūkam jau vairākus gadus un uzbrūkam sekmīgi, attīstot mūsu industriju, attīstot padomju tirdzniecību, izspiežot privāto kapitālu.

Bet kāda jēga ir tēzei, — neps ir kapitālisms, neps ir galveno tiesu atkāpšanās? Uz kā pamatojas šī teze?

Tā pamatojas uz nepareizā pieļāvuma, ka pie mums tagad notiekot vienkārša kapitālisma atjaunošana, vienkārša kapitālisma «atgriešanās». Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot opozīcijas šaubas par mūsu rūpniecības sociālistisko dabu. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot opozicijas paniku kulaka priekšā. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot to steigu, ar kādu opozīcija pieķērās nepareizajiem skaitļiem par zemniecības diferenciāciju. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot opozicijas sevišķo aizmāršību, ka vidējais zemnieks ir mūsu zemkopības centrālā figūra. Vienīgi ar šo pieļāvumu var izskaidrot vidējā zemnieka īpatsvara nepietiekamu novērtējumu un šaubas par Ļeņina kooperatīvo plānu. Vienīgi ar šo pieļāvumu var «pamatot» jaunās opozicijas neticību jaunajam attīstības ceļam uz laukiem, lauku iesaistīšanas ceļam sociālistiskajā celtniecībā.

Patiesībā pie mums tagad norisinās nevis vienpusīgs kapitālisma atjaunošanas process, bet kapitālisma attīstības un sociālisma attīstības divpusīgs process, pretrunīgs sociālistisko elementu cīņas process ar kapitālistiskiem elementiem, process, kurā kapitālistiskos elementus pārvar sociālistiskie elementi. Tas ir vienādi neapstrīdami kā pilsētā, kur sociālisma bāze ir valsts rūpniecība, tā laukos, kur galvenais sociālistiskās attīstības pieturas punkts ir masu kooperācija, kas tiek saistīta ar sociālistisko rūpniecību.

Kapitālisma vienkārša atjaunošana neiespējama jau tāpēc vien, ka vara pie mums ir proletāriska, lielrūpniecība atrodas proletariāta rokās, transports un kredits atrodas proletāriskās valsts rīcībā.

Diferenciācijai nevar būt agrāko apmēru, vidējais zemnieks

paliek galvenā zemniecības masa, bet kulaks nevar atgūt agrāko spēku jau tāpēc vien, ka zeme pie mums ir nacionalizēta, ka tā ir izņemta no apgrozības un ka mūsu tirdzniecības, kredīta, nodokļu un kooperatīvā politika virzīta uz to, lai aprobežotu kulaku ekspluatātoriskās tieksmes, paceltu visplašāko zemniecības masu labklājību un nolīdzinātu galējības uz laukiem. Es jau nerunāju par to, ka cīņa pret kulakiem pie mums tagad norisinās ne vien vecā līnijā, nabadzīgās zemniecības organizēšanas līnijā pret kulakiem, bet arī jaunā līnijā, proletariāta un nabadzīgās zemniecības savienības nostiprināšanas līnijā ar vidējās zemniecības masām pret kulakiem. Tas fakts, ka opozīcija nesaprot, kāda jēga un nozīme ir cīņai pret kulakiem šai otrā līnijā, šis fakts lieku reizi apstiprina, ka opozicija noklīst uz veco attīstības ceļu laukos, uz kapitālistiskās attīstības ceļa laukos, kad kulaks un nabadzīgā zemniecība bija galvenie spēki laukos, turpretim vidējo zemnieku «skaloja ārā».

Kooperācija esot valsts kapitālisma paveids, saka opozicija, atsaukdamās turklāt uz Ļeņina «Pārtikas nodokli», un tāpēc viņa netic, ka kooperāciju ir iespējams lietot kā sociālistiskās attīstības galveno pieturas punktu. Arī šeit opozicija pieļauj visrupjāko kļūdu. Šāds kooperācijas traktējums bija pietiekams un apmierināja 1921. g., kad tika rakstīts «Pārtikas nodoklis», kad mums nebija attīstītas sociālistiskas rūpniecības, kad Ļeņins iedomājās valsts kapitālismu kā mūsu saimniekošanas iespējamo pamatformu un kooperāciju apskatīja saistībā ar valsts kapitālismu. Bet šis traktējums tagad jau ir nepietiekams, un vēsture tam ir pārgājusi pāri, jo laiki pēc tam ir mainījušies, sociālistiskā rūpniecība pie mums ir attīstījusies, valsts kapitālisms nav ieviesies tādā mērā, kādā tas bija vēlams, bet kooperācija, kas tagad aptver vairāk nekā desmit miljonu locekļu, sākusi saistīties ar sociālistisko industriju.

Kā lai citādi izskaidro to faktu, ka jau divus gadus pēc «Pārtikas nodokļa» uzrakstīšanas, 1923. gadā, Ļeņins sāka skatīties uz kooperāciju citādi, atzīdams, ka «kooperācija mūsu apstakļos uz katra soļa pilnīgi sakrīt ar sociālismu»? (sk. XXVII sēj., 396. lpp.).

Kā lai citādi to izskaidro, ja ne ar to, ka šais divos gados sociālistiskā rūpniecība jau bija paspējusi izaugt, turpretim valsts kapitālisms pietiekamā mērā nebija ieviesies, un tāpēc Ļeņins sāka apskatīt kooperāciju ne vairs savienojumā ar valsts kapitālismu, bet savienojumā ar sociālistisko rūpniecību?

Bija grozījušies kooperācijas attīstības apstākļi. Bija jāmainās arī pieejai kooperācijas jautājumam.

Lūk, piemēram, viena ievērojama vieta Ļeņina brošūrā «Par kooperāciju» (1923. g.), kas apgaismo šo jautājumu:

«Valsts kapitālismam1 pastāvot, kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no valstiski kapitālistiskiem, pirmkārt, kā privātuzņēmumi un, otrkārt, kā kolektīvie. Mūsu pastāvošā iekārtā1 kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no privātkapiitālistiiskajiem kā kolektivuzņēmumii, bet neatšķiras1 no sociālistiskajiem uzņēmumiem, ja tie dibināti uz zemes, pie kam ražošanas līdzekļi pieder valstij, t. i., strādnieku šķirai» (sk. XXVII sēj., 396. lpp.).

Sai mazajā citātā atrisināti divi lieli jautājumi. Pirmkārt, jautājums par to, ka «mūsu pastāvošā iekārta» nav valsts kapitālisms. Otrkārt, jautājums par to, ka kooperatīvie uzņēmumi, apskatot tos savienojumā ar «mūsu iekārtu», «neatšķiras» no sociālistiskiem uzņēmumiem.

Es domāju, ka grūti izteikties skaidrāk.

Un, lūk, vēl viena vieta tai pašā Ļeņina brošūrā:

«Kooperācijas vienkārša augšana mums ir identiska (ar iepriekš minēto «nelielo» izņēmumu) ar sociālisma augšanu un reizē ar to mums jāatzīst radikāla pārmaiņa visā mūsu viedoklī par sociālismu» (sk. turpat).

Acīm redzot brošūrā «Par kooperāciju» mums darīšana ar jaunu kooperācijas novērtējumu, ko negrib atzīt jaunā opozicija un ko tā cītīgi noklusē, pretēji faktiem, pretēji acīm redzamai patiesībai, pretēji ļeņinismam.

Viena lieta — ja ņemam kooperāciju savienojumā ar valsts kapitālismu, un otra lieta — ja kooperāciju ņemam savienojumā ar sociālistisko rūpniecību.

No tā tomēr nevar secināt, it kā starp «Pārtikas nodokli» un brošūru «Par kooperāciju» atrodas bezdibenis. Tas, protams, nav pareizi. Pietiek tikai atsaukties, piemēram, uz šādu vietu «Pārtikas nodoklī», lai uzreiz uztvertu nesaraujamo sakaru starp «Pārtikas nodokli» un brošūru «Par kooperāciju» kooperācijas novērtēšanas jautājumā. Lūk, šī vieta:

«Pāreja no koncesijām uz sociālismu ir pāreja no vienas lielražošanas formas uz otru lielražošanas formu. Pāreja no sīksaimnieķeļu kooperācijas uz sociālismu ir pāreja no sīkražošanas uz lielražošanu, t. i., daudz sarežģītāka pāreja, bet toties tāda, kas sekmju gadījumā spēj aptvert daudz plašākas iedzīvotāju masas, spēj izraut daudz dziļākas un daudz sīkstākas veco pirmssociālistisko1 , pat pirmskapitālistisko attieksmju saknes, kas visneatlaidīgāk pretojas katram «jauninājumam» (sk. XXVI sēj., 337. lpp.).

No šā citāta redzams, ka Ļeņins jau «Pārtikas nodokļa» laikā, kad mums vēl nebija attīstītas sociālistiskas industrijas, domāja, ka iespējama kooperācijas pārvēršanās, sekmju gadījumā, par varenu līdzekli cīņā pret «pirmssociālistiskām» un tātad arī pret kapitālistiskām attieksmēm. Es domāju, ka tieši šī doma vēlāk arī noderēja par izejas punktu viņa brošūrai «Par kooperāciju».

Bet kas no visa tā jāsecina?

No tā jāsecina, ka jaunā opozicija pieiet jautājumam par kooperāciju nevis marksistiski, bet metafiziski. Viņa apskata kooperāciju nevis kā vēsturisku parādību savienojumā ar citām 33arādībām, teiksim, savienojumā ar valsts kapitālismu (1921. g.) vai ar sociālistisko rūpniecību (1923. g.), bet kā kaut ko pastāvīgu un reiz uz visiem laikiem dotu, kā «lietu sevī».

No tā, — opozīcijas kļūdas jautājumā par kooperāciju, no tā — tās neticība sociālistiskai attīstībai uz laukiem caur kooperāciju, no tā, — opozīcijas nogriešanās uz veco ceļu, uz. kapitālistiskās attīstības ceļu laukos.

Tāda ir vispār jaunās opozīcijas pozīcija sociālistiskās celtniecības praktiskajos jautājumos.

Secinājums ir viens: opozīcijas līnija, ciktāl tai ir līnija, opozicijas svārstīšanās un mētāšanās, tās neticība un apjukums grūtību priekšā — ved pie kapitulācijas mūsu saimniecības kapitālistisko elementu priekšā. Jo, ja neps ir galveno tiesu atkāpšanās, ja valsts rūpniecības sociālistisko dabu apšauba, ja kulaks ir gandrīz vai visspēcīgs, uz kooperāciju maz cerību, vidējā zemnieku loma progresīvi krītas, jaunais lauku attīstības ceļš šaubīgs, partija gandrīz vai pār dzimst un revolūcija no Rietumiem vēl nav tik tuva, — tad kas gan pēc tam paliek opozicijas arsenālā, uz ko tā paļaujas cīņā pret mūsu saimniecības kapitālistiskajiem elementiem? Nevar taču iet kaujā ar «Laikmeta filozofiju» vien.

Skaidrs, ka jaunās opozicijas arsenāls ir neapskaužams, ja vispār to var saukt par arsenālu. Šis arsenāls neder cīņai. Vēl jo vairāk tas neder, lai uzvarētu.

Skaidrs, ka ar tādu arsenālu partija «vienā rāvienā» sevi pazudinātu, ja tā mestos kautiņā — tai būtu vienkārši jākapitulē mūsu saimniecības kapitālistisko elementu priekšā.

Tāpēc partijas XIV kongress darīja gluži pareizi, nolemdams, ka «cīņa par sociālistiskās celtniecības uzvaru PSRS ir mūsu partijas galvenais uzdevums»; kāviens no nepieciešamiemnosacījumiem šā uzdevuma atrisinājumam ir «cīņa pret neticību sociālistiskajai celtniecībai mūsu zemē un pret mēģinājumiem uzskatīt mūsu uzņēmumus, kas ir «konsekventi sociālistiska tipa» uzņēmumi (Ļeņins), kā «valsts kapitālistiskus uzņēmumus»; ka «šādas idejiskas strāvas, padarīdamas neiespējamu masu apzinīgu izturēšanos pret sociālisma celtniecību vispār un pret sociālistisko rūpniecību īpaši, spēj tikai aizturēt saimniecības sociālistisko elementu augšanu un atvieglot privātkapitāla cīņu pret tiem»; ka «kongress tāpēc uzskata par nepieciešamu plašu audzināšanas darbu šis ļeninisma falsilikācijas pārvarēšanai» (sk. rezolūciju par VK(b)P CK pārskatu .

VK(b)P XIV kongresa vēsturiskā nozīme ir ta, ka tas prata līdz saknēm atsegt jaunās opozicijas kļūdas, atmeta tās netvcību un činkstēšanu, skaidri un gaiši nosprauda ceļu tālākai cīņai par sociālismu, deva partijai uzvaras perspektīvu un tādējādi apbruņoja proletariātu ar nesalaužamu ticību sociālistiskās celtniecības uzvarai.

1926. g. 25. janvārī.

PAR TRIM PARTIJAS P A M A T L O Z U N G I E M ZEMNIEKU JAUTĀJUMĀ

Atbilde b, Jan—skim

Bdr. Jan—ski!

JŪSU vēstuli saņēmu, protams, laikā. Atbildu ar mazu nokavēšanos, ko lūdzu atvainot.

1) Ļeņins saka, ka «ikvienas revolūcijas pats galvenais jautājums ir jautājums par valsts varu» (sk. XXI sēj., 142. Ipp.j. Kādas šķiras vai kādu šķiru rokās ir koncentrēta vara; kāda šķira vai kādas šķiras ir jāgāž, kādai šķirai vai kādām šķirām jāsaņem vara, — tas ir «ikvienas revolūcijas pats galvenais jautājums».

Partijas stratēģiskos pamatlozungus, kas paliek spēkā visā viena vai otra revolūcijas etapa periodā, nevar saukt par pamatlozungiem, ja tie kopumā un pilnīgi nebalstās uz šo kardinālo Ļeņina tezi. Pamatlozungi var būt pareizi tikai tai gadījumā, ja tie pamatojas uz šķiru spēku marksistiskās analizēs bāzes, ja tie uzrāda revolucionāro spēku pareizu novietošanas schēmu šķiru cīņas frontē, ja tie atvieglo masu pievešanu cīņas frontei par revolūcijas uzvaru un par varas saņemšanu jaunas šķiras rokās, ja tie atvieglina partijai plašas un spēcīgas politiskas armijas formēšanu no plašām tautas masām, kura nepieciešama šā uzdevuma veikšanai.

Viena vai otra revolūcijas etapa laikā var būt sakāves un atkāpšanās, neveiksmes un atsevišķas kļūdas taktikā, bet tas vēl nenozīmē, ka stratēģiskais pamatlozungs ir nepareizs. Tā, piem., pamatlozungs mūsu revolūcijas pirmā etapā — «kopā ar visu zemniecību pret caru un muižniekiem, neitralizējot buržuāziju, par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uzvaru» — bija pilnīgi pareizs, lai gan 1905. gada revolūcija tika sakauta.

Tātad nedrīkst sajaukt jautājumu par partijas pamatlozungu ar jautājumu par revolūcijas sakāvēm vai neveiksmēm vienā vai otrā tās attīstības pakāpē.

Var gadīties, ka revolūcijas gaitā partijas pamatlozungs jau novedis pie veco šķiru vai vecās šķiras varas gāšanas, bet dažas svarīgākās revolūcijas prasības, kas secināmas no šā lozunga, nav realizētas, vai arī to realizācija ir ieilgusi uz veselu laika periodu, vai arī to realizācijai vajadzīga jauna revolūcija, bet tas vēl nenozīmē, ka pamatlozungs ir nepareizs. Tā, piem., 1917. gada Februāra revolūcija nogāza carismu un muižniekus, bet nenoveda pie muižnieku zemes konfiskācijas utt., bet tas vēl nenozīmē, ka mūsu pamatlozungs pirmajā revolūcijas etapā bija nepareizs. Vai arī: Oktobra revolūcija realizēja buržuāzijas nogāšanu un varas pāreju proletariāta rokās, bet nepanāca uzreiz: a) buržuāziskās revolūcijas novešanu līdz galam, vispār, un b) kulaku izolāciju uz laukiem atsevišķi, ieildzinot to uz zināmu laika periodu, bet tas vēl nenozīmē, ka mūsu pamatlozungs otrā revolūcijas etapā — «kopā ar nabadzīgo zemniecību pret kapitālismu pilsētā un uz laukiem, neitralizējot vidējo zemniecību, par proletariāta varu» — bija nepareizs.

Tātad nedrīkst sajaukt jautājumu par partijas pamatlozungu ar jautājumu par vienas vai otras prasības realizēšanas termiņiem un formām, kas secināmas no šā lozunga.

Tāpēc mūsu partijas stratēģiskos lozungus nedrīkst vērtēt nedz pēc revolucionārās kustības epizodiskajiem panākumiem vai sakāvēm vienā vai otrā periodā, nedz arī, vēl jo vairāk, pēc vienas vai otras prasības realizēšanas termiņiem vai formām, kas secināmas no šiem lozungiem. Partijas stratēģiskos lozungus var vērtēt vienīgi no šķiru spēku marksistiskās analizēs viedokļa un no pareiza revolūcijas spēku novietojuma cīņas frontē par revolūcijas uzvaru, par varas koncentrāciju jaunas šķiras rokās.

Jūsu kļūda, b. Jan—ski, ir tā, ka jūs esat apgājis šo svarīgāko metodoloģisko jautājumu vai arī neesat to sapratis.

2) Sava vēstulē jus rakstat:

«Vai pareizs ir apgalvojums, ka mēs tikai līdz Oktobrim gājām savienībā ar visu zemniecību? Nē, nav pareizs. Lozungs «savienība ar visu zemniecību» bija spēkā pirms Oktobra, Oktobra momentā un pirmā periodā pēc Oktobra, ciktāl visa zemniecība bija ieinteresēta buržuāziskās revolūcijas paveikšanā līdz galam».

Tātad pēc šā citāta iznāk, ka partijas stratēģiskais lozungs revolūcijas pirmā etapā (1905. g. — 1917. g. februāris), kad bija jautājums par cariski muižnieciskās varas gāšanu un proletariāta un zemniecības diktatūras nodibināšanu, neatšķīrās no stratēģiskā lozunga revolūcijas otrā etapā (1917. g. februāris — 1917. g. oktobris), kad bija jautājums par buržuāzijas varas gāšanu un proletariāta diktatūras nodibināšanu. Tātad jūs noliedzat galveno atšķirību starp buržuāziski demokrātisko revolūciju un proletāriski sociālistisko revolūciju, Un šo kļūdu jūs darāt tāpēc, ka, jādomā, nevēlaties saprast to vienkāršo lietu, ka stratēģiskā lozunga galvenais temats ir jautājums par varu zināmā revolūcijas etapā, jautājums par to, kāda šķira tiek gāzta un kādas šķiras rokās pāriet vara. Vai maz jāpierāda, ka jums šeit absolūti nav taisnība.

Jūs sakāt, ka Oktobra momentā un pirmā periodā pēc Oktobra mēs esot realizējuši lozungu «savienība ar visu zemniecību», ciktāl visa zemniecība bijusi ieinteresēta novest buržuāzisko revolūciju līdz galam. Bet kas jums teicis, ka Oktobra apvērsums un Oktobra revolūcija aptvērusi vai izvirzījusi par savu galveno uzdevumu novest līdz galam buržuāzisko revolūciju? Kur jūs to esat ņēmis? Vai buržuāzijas varas gāšanu un proletariāta diktatūras nodibināšanu var ievietot buržuāziskās revolūcijas ietvaros? Vai proletariāta diktatūras iekarošana nav izeja no buržuāziskās revolūcijas ietvariem? Kā var apgalvot, ka kulaki (taču arī zemnieki) varēja atbalstīt buržuāzijas gāšanu un varas pāreju proletariātam? Kā var noliegt, ka dekrēts par zemes nacionalizāciju, zemes privātīpašuma atcelšanu, par zemes pirkšanas un pārdošanas aizliegšanu utt, lai arī ta nevar atzīt par sociālistisku dekrētu, tika realizēts cīņā pret kulakiem, bet nevis savienībā ar tiem? Kā var apgalvot, ka kulaki (arī zemnieki) varēja atbalstīt Padomju varas dekrētus par fabriku, rūpnīcu, dzelzceļu, banku utt. ekspropriāciju vai proletariāta lozungu par imperiālistiskā kara pārvēršanu pilsoņu karā? Kā var apgalvot, ka Oktobrī galvenais ir nevis šie un tamlīdzīgi akti, nevis buržuāzijas gāšana un proletariāta diktatūras nodibināšana, bet buržuāziskās, revolūcijas veikšana līdz galam?

Nav strīda, ka viens no Oktobra revolūcijas galveniem uzdevumiem bija veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju, ka bez Oktobra revolūcijas to nevarēja veikt līdz galam, tāpat kā pašu Oktobra revolūciju nevarēja nostiprināt, neveicot līdz galam buržuāzisko revolūciju* un ciktāl Oktobra revolūcija veica līdz galam buržuāzisko revolūciju, tai bija visu zemnieku līdzjūtība. Viss tas ir neapstrīdams. Bet vai uz šā pamata var apgalvot, ka buržuāziskās revolūcijas veikšana līdz galam bija nevis atvasināta parādība Oktobra revolūcijas gaitā, bet gan tas būtība vai tās galvenais mērķis? Kur tad jums palicis Oktobra revolūcijas galvenais mērķis — buržuāzijas varas gāšana, proletariāta diktatūras nodibināšana, imperiālistiskā kara pārvēršana pilsoņu karā, kapitālistu ekspropriācija un tml.? Un ja galvenais stratēģiskā lozunga temats ir katras revolūcijas pamatjautājums, t. i., jautājums par varas pāreju no vienas šķiras rokām otras šķiras rokās, vai tad nav skaidrs no tā, ka jautājumu par buržuāziskās revolūcijas veikšanu līdz galam ar proletariāta varu nedrīkst sajaukt ar jautājumu par buržuāzijas gāšanu un šās pašas proletariāta varas iekarošanu, t. i., ar to jautājumu, kas ir stratēģiskā lozunga galvenais temats revolūcijas otrā etapā.

Viens no proletariāta diktatūras vislielākajiem sasniegumiem ir tas, ka tā veica līdz galam buržuāzisko revolūciju un galīgi izmēza visus viduslaiku netīrumus. Uz laukiem tam bija vissvarīgākā un patiešām izšķirīga nozīme. Bez tā nevarēja realizēt zemnieku karu savienošanu ar proletārisko revolūciju* par ko runāja Markss jau pagājušā gadsimta otrā pusē. Bez tā nevarēja nostiprināt pašu proletārisko revolūciju. Turklāt jāņem vērā šāds svarīgs apstāklis. Buržuāziskās revolūcijas veikšana līdz galam nav vienreizējs akts. īstenībā tā ieilga uz veselu periodu, aizņemdama ne vien dažus 1918. gada laikposmus, kā jūs to apgalvojat savā vēstulē, bet arī dažus 1919. gada laikposmus (Pievolga — Urali) un 1919./1920. g. (Ukraina). Es te domāju Kolčaka un Deņikina uzbrukumu, kad visai zemniecībai radās muižnieku varas atjaunošanas briesmas un kad tā tieši kā kopums bija spiesta apvienoties ap Padomju varu, lai nodrošinātu buržuāziskās revolūcijas veikšanu līdz galam un saglabātu sev šās revolūcijas augļus. Šī kūsājošās dzīves procesu, sarežģītība un daudzveidība, šī diktatūras tiešo sociālistisko uzdevumu «dīvainā» savīšanās ar uzdevumu veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju vienmēr jāpatur acu priekšā, lai pareizi saprastu kā jūsu minētos citātus no Ļeņina, tā arī partijas lozungu realizēšanas mechaniku. Vai var teikt, ka šī savīšanās liecina par partijas lozungu nepareizību revolūcijas otrā etapā, ka šis lozungs neatšķiras no lozunga revolūcijas pirmā etapā? Nē, nevar teikt. Gluži otrādi. Šī savīšanās tikai pastiprina partijas lozunga pareizību revolūcijas otrā etapā: kopā ar nabadzīgo zemniecību pret kapitālistisko buržuāziju pilsētā un uz laukiem, par proletariāta varu utt. Kāpēc? Tāpēc, ka, lai realizētu līdz galam buržuāzisko revolūciju, vispirms Oktobrī vajadzēja nogāzt buržuāzijas varu un nodibināt proletariāta varu, jo tikai šāda vara spējīga veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju, bet lai Oktobrī nodibinātu proletariāta varu, bija jāsagatavo un jāorganizē uz Oktobri atbilstoša politiska armija, kasspējīga gāzt buržuāziju, spējīga nodibināt proletariāta varu, pie kam nav vajadzības pierādīt, ka šādu politisku armiju mēs varējām sagatavot un organizēt tikai ar lozungu: proletariāta savienība ar nabadzīgo zemniecību pret buržuāziju, par proletariāta diktatūru. Skaidrs, ka bez šāda stratēģiska lozunga,.

kuru mēs lietojām no 1917. g. aprīļa līdz 1917. g. oktobrim,, mums šādas politiskas armijas nebūtu un mēs nebūtu varējuši tātad uzvarēt Oktobrī, nebūtu gāzuši buržuāzijas varu. un tātad! mums arī nebūtu bijis iespējams novest līdz galam buržuāzisko revolūciju.

Lūk, kāpēc buržuāziskās revolūcijas veikšanu līdz galam nevar nostatīt pretim stratēģiskajam lozungam revolūcijas otrā etapā,, kura uzdevums ir nodrošināt proletariātam varas sagrābšanu..

Ir tikai viens līdzeklis izsargāties no visām šīm «pretišķībām», — atzīt pamatatšķirību starp revolūcijas pirmā etapa (buržuāziski demokrātiskās revolūcijas) stratēģisko lozungu un revolūcijas otra etapa (proletāriskās revolūcijas) stratēģisko lozungu, atzīt, ka revolūcijas pirmā etapa periodā mēs gājām kopā ar visu zemniecību par buržuāziski demokrātisku revolūciju, bet revolūcijas otra etapa periodā mēs gājām kopā ar nabadzīgo zemniecību pret kapitāla varu par proletārisko revolūciju. Un tas mums jāatzīst, jo to prasa no mums šķiru spēku analizē revolūcijas pirmā un otrā etapā. Pretējā gadījumā nebūtu iespējams izskaidrot to faktu, ka līdz 1917. gada februārim mēs strādājām ar proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras lozungu, bet pēc 1917. g. februāra šā lozunga vietā likām proletariāta un nabadzīgās zemniecības sociālistiskās diktatūras lozungu. Atzīstieties, b. Jan—ski, ka šā viena lozunga aizstāšana ar citu lozungu 1917. gada martā un aprīlī nav izskaidrojama pēc jūsu schēmas.

Šo partijas divu stratēģisko lozungu galveno atšķirību Ļeņins atzīmējis jau savā brošūrā «Divas taktikas». Partijas lozungu buržuāziski demokrātiskās revolūcijas sagatavošanas laikā viņš formulējis tā:

«Proletariātam jāveic līdz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar varu apspiestu patvaldības pretošanos un paralizētu buržuāzijas svārstīšanos» (sk. VIII sēj., 96. lpp.).

Citiem vārdiem sakot: kopā ar visu zemniecību pret patvaldību, neitralizējot buržuāziju, par demokrātisku apvērsumu.

Runājot par partijas lozungu sociālistiskās revolūcijas sagatavošanas periodā, viņš to formulēja tā:

«Proletariātam jāizdara sociālistiskais apvērsums, pievienojot sev iedzīvotāju pusproletārisko elementu masu, lai ar varu salauztu buržuāzijas pretošanos un paralizētu zemniecības un sīkburžuazijas svārstīšanos» (sk. turpat). *

Citiem vārdiem sakot: kopā ar nabadzīgo zemniecību un vispār ar pusproletāriskiem iedzīvotāju slāņiem pret buržuāziju, neitralizējot sīkburžuaziju pilsētā un uz laukiem, par sociālistisku apvērsumu.

Tas bija 1905. gadā.

1917. gada aprīlī, raksturodams toreizējo politisko stāvokli kā proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras savijumu ar reālo buržuāzijas varu, Ļeņins teica:

«Pašreizējā momenta īpatnība Krievijā ir pāreja no revolūcijas pirmā1 etapa, kas nepietiekamas proletariāta apzinības un organizētības dēļ deva varu buržuāzijai, — uz tās otru etapu, kam jānodod vara proletariāta un zemniecības nabadzīgo slāņu rokās»1 (sk. Ļeņina «Aprīļa tēzes» — XX sēj., 88. lpp.).

1917. gada augusta beigās, kad pilnā sparā notika gatavošanās uz Oktobri, Ļeņins speciālā rakstā «Zemnieki un strādnieki» rakstīja:

«Vienīgi proletariāts un zemniecība1 var gāzt monarchiju — tāds toreiz bija (domāts 1905. gads. J. St.) mūsu šķiras politikas galvenais definējums. Un šis definējums bija pareizs. To lieku reizi apstiprināja 1917. gada februāris un marts. Vienīgi proletariāts, kas vada nabadzīgo zemniecību1 (pusproletāriešus, kā saka mūsu programa), var izbeigt karu ar demokrātisku mieru, sadziedēt kara brūces, spert soļus uz sociālismu, kuri kļuvuši neapšaubāmi nepieciešami un neatliekami, — tāds ir mūsu šķiras politikas definējums tagad» (sk. XXI sēj., 111. lpp.).

Tas nav jāsaprot tā, it kā mums tagad būtu proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūra. Tas, protams, ir nepareizi. Mēs gājām uz Oktobri ar proletariāta un nabadzīgās zemniečības diktatūras lozungu un Oktobrī to realizējām formāli, ciktāl mums bija bloks ar kreisajiem eseriem un ciktāl ar viņiem dalījāmies vadībā, lai gan faktiski jau toreiz mums bija proletariāta diktatūra, tāpēc ka mēs, boļševiki, bijām vairākumā. Proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūra tomēr formāli beidza eksistēt pēc kreiso eseru «puča», pēc tam, kad tika sašķelts bloks ar kreisajiem eseriem, kad vadība kopumā un pilnīgi pārgāja vienas partijas, mūsu partijas rokās, kura valsts vadību nedala un nevar dalīt ar citu partiju. To tad arī pie mums sauc par proletariāta diktatūru.

Beidzot, 1918. gada novembrī, Ļeņins, mezdams retrospektīvu skatienu uz revolūcijas noieto ceļu, rakstīja:

«Jā, mūsu revolūcija ir buržuāziska, kamēr mēs ejam kopā ar zemniecību kā ar vienu veselu. To mēs esam apzinājušies pārāk skaidri, simtām un tūkstošām reižu to esam teikuši, sākot ar 1905. gadu, nekad šā vēsturiskā procesa nepieciešamo pakāpi neesam mēģinājuši nedz pārlēkt, nedz arī atcelt to ar dekrētiem… Bet 1917. gadā, sākot ar aprīli, ilgu laiku pirms Oktobra revolūcijas, pirms mēs bijām saņēmuši1 varu, mēs atklāti runājām un skaidrojām tautai: revolūcija apstāties pie tā tagad nespēs, jo ir aizgājusi uz priekšu zeme, ir gājis uz priekšu kapitālisms, neredzētus apmērus ir sasniedzis posts, kas prasīs (vai kāds to grib vai ne), prasīs spert soļus uz priekšu, uz sociālismu. Jo citādi iet uz priekšu, citādi glābt zemi, kas izmocīta karā, citādi atvieglot darba ļaužu un ekspluatēto mokas nevar. Ir noticis tieši tā, kā mēs teicām. Revolūcijas gaita ir apstiprinājusi mūsu sprieduma pareizumu. Sākumā kopā ar «visu» zemniecību pret monarchiju, pret muižniekiem, pret viduslaiku iekārtu (un par tik revolūcija paliek buržuāziska, buržuāziski demokrātiska). Pēc tam kopā ar nabadzīgo zemniecību, kopā ar pusproletāriātu, kopā ar visiem ekspluatētiem pret kapitālismu, tai skaitā pret lauku bagātniekiem, kulakiem, spekulantiem1 , un par tik revolūcija kļūst sociālistiska» (sk. XXIII sēj., 390. un 391. lpp.).

Kā redzat, Ļeņins ne vienreiz vien ir pasvītrojis, cik dziļa starpība ir starp pirmo stratēģisko lozungu buržuāziski demokrātiskās revolūcijas sagatavošanas periodā un otru stratēģisko lozungu Oktobra sagatavošanas periodā. Tur lozungs: ar visu zemniecību pret patvaldību, šeit lozungs: ar nabadzīgo zemniecību pret buržuāziju.

Tas fakts, ka buržuāziskās revolūcijas veikšana līdz galam ieilga veselu periodu pēc Oktobra, ka, ciktāl mēs veicām līdz galam buržuāzisko revolūciju, mums nevarēja nesimpatizēt «visa» zemniecība, — šis fakts, kā es jau iepriekš teicu, ne par matu negroza to pamattēzi, ka uz Oktobri mēs gājām un ka Oktobrī uzvarējām kopā ar nabadzīgo zemniecību, ka nogāzām buržuāzijas varu un nodibinājām proletariāta diktatūru (kuras viens uzdevums bija veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju) kopā ar nabadzīgo zemniecību, kulakiem (arī zemniekiem) pretojoties un vidējai zemniecībai svārstoties.

Liekas skaidrs.

3) Tālāk savā vēstulē jūs rakstāt:

«Vai ir pareizs apgalvojums, ka «līdz Oktobrim mēs nogājām ar lozungu savienība ar nabadzīgo zemniecību, neitralizējot vidējo zemniecību»? Nē, nav pareizs. Jau iepriekš minēto apsvērumu un no Ļeņina rakstiem minēto citātu dēļ redzams, ka šis lozungs varēja rasties tikai tad, kad «zemniecībā nobrieda šķiriskā dalīšanās» (Ļeņins), t. i., «1918. g. vasarā un rudenī».

Pēc šā citāta iznāk, ka partija nostājās uz vidējās zemniecības neitralizācijas ceļa nevis Oktobra sagatavošanas periodā un nevis Oktobra laikā, bet pēc Oktobra un sevišķi pēc 1918. g.r pēc nabadzīgo zemnieku komiteju nodibināšanas. Tas, b. Jan—ski, ir gluži nepareizi» Gluži otrādi, vidējā zemnieka neitralizācijas politika nevis sākās, bet beidzās pēc nabadzīgo zemnieku komiteju nodibināšanas, pēc 1918. gada. Vidējā zemnieka neitralizācijas politika mūsu praksē tika atcelta (bet nevis nodibināta) tieši pēc 1918. gada. Tieši pēc 1918. gada, 1919. gada martā, atklādams mūsu partijas VIII kongresu, Ļeņins teica:

«Labākie veco laiku sociālisma pārstāvji, — kad viņi vēl ticēja revolūcijai un kalpoja tai teorētiski un idejiski, — runāja par zemniecības neitralizāciju, t. i., par to, lai vidējo zemniecību padarītu par tādu sabiedrisku slāni, kas, ja arī aktīvi nepalīdzētu proletariāta revolūcijai, tad vismaz netraucētu to, būtu neitrāls, un nenostātos mūsu ienaidnieku pusē. Sī uzdevuma abstraktā teorētiskā nostādne mums ir pilnīgi skaidra. Bet tā ir nepietiekama1 . Mēs esam iegājuši tādā sociālistiskās celtniecības stadijā1 , kad konkrēti, detaļās jāizstrādā praktiskā darba pieredzē uz laukiem pārbaudīti galvenie noteikumi un aizrādījumi, kuri mums jāievēro, lai attiecībā pret vidējo zemnieku nostātos uz ciešas savienības pamatiem» (sk. XXIV sēj., 114. lpp.).

Kā redzat, iznāk kaut kas gluži pretējs tam, par ko jUs runājat savā vēstulē, turklāt jUs šeit apgriežat ačgārni mUsu patieso partijas praksi, sajaukdami neitralizācijas sākumu ar tās beigām.

Vidējais zemnieks činkstēja un svārstījās starp revolūciju un kontrrevolūciju, kamēr gāza buržuāziju, kamēr Padomju vara vēl nebija nostiprināta, un tāpēc arī bija nepieciešams viņu neitralizēt. Vidējais zemnieks sāka pievērsties mums, kad viņš sāka pārliecināties, ka buržuāzija ir gāzta «pilnīgi nopietni», ka Padomju vara nostiprinās, ka kulaks tiek uzveikts, ka Sarkanā armija pilsoņu kara frontēs sāk uzvarēt. Tieši pēc šāda lUzuma kļuva iespējams partijas trešais stratēģiskais lozungs, kuru Ļeņins deva partijas VIII kongresā: balstoties uz nabadzīgās zemniecības un nodibinot ciešu savienību ar vidējo zemnieku — uz priekšu par sociālistisko celtniecību.

Kā jUs varējāt aizmirst šo vispār zināmo faktu?

Tālāk no jUsu vēstules jāsecina, ka vidējā zemnieka neitralizācijas politika, pārejot uz proletārisko revolūciju un pirmajās dienās pēc šās revolūcijas uzvaras — nepareiza, nederīga un tāpēc nepieņemama. Tas ir gluži nepareizi, b. Jan—ski. Lieta ir gluži otrāda. Tieši buržuāzijas varas gāšanas laikā un pirms proletariāta varas nostiprināšanās visvairāk svārstās un pretojas vidējais zemnieks. Tieši šai periodā arī ir nepieciešama savienība ar nabadzīgo zemniecību un vidējā zemnieka neitralizācija.

Pastāvēdami uz savu kļUdu, jUs apgalvojat, ka jautājumam par zemniecību ir lieia nozīme ne vien mūsu zemei, bet arī citām zemēm, kas «vairāk vai mazāk atgādina pirmsoktobra Krievijas ekonomiku». Šī pēdējā doma, protams, ir pareiza. Bet, lūk, ko saka Ļeņins Kominternes II kongresā savās tēzēs par agrārjautājumu, par proletārisko partiju politiku pret vidējo zemnieku tai periodā, kad proletariāts saņem varu. Apzīmēdams nabadzīgo zemniecību jeb noteiktāk «darba ļaudis un ekspluatēto masas uz laukiem» kā atsevišķu grupu, kurā ir laukstrādnieki, pusproletārieši vai parceles zemnieki un sīkzemniecība, un pāriedams pēc tam pie jautājuma par vidējo zemniecību, kā par īpašu grupu uz laukiem, Ļeņins saka:

«Ekonomiskā nozīmē par «vidējo zemniecību» jāuzskata sīkie zemkopji, kuriem uz privātīpašuma vai nomas tiesību pamata arī pieder nelieli zemes gabali, bet tomēr tādi, kas kapitālisma apstākļos pēc vispārēja likuma dod ne vien trūcīgu uzturu ģimenei un saimniecībai, bet arī iespēju iegūt zināmu pārpalikumu, kas spēj, vismaz labākos gados, pārvērsties par kapitālu, un kuri diezgan bieži algo svešu darba spēku… Revolucionārais proletariāts nevar sev spraust uzdevumu, — vismaz tuvākā nākotnē un proletariāta diktatūras sākuma periodā — dabūt šo slāni savā pusē. Viņam jāaprobežojas ar uzdevumu to neitralizēt, t. i., likt tam nesniegt aktīvu atbalstu buržuāzijai tās cīņā pret proletariātu» (sk. Kominternes II kongresa Stenografisko pārskatu, 610.—611. Ipp.).

Kā pēc tā var apgalvot, ka vidējā zemnieka neitralizācijas politika pie mums varēja «rasties» «tikai» «1918. gada vasarā un rudenī», t. i., pēc izšķirīgām sekmēm Padomju varas, proletariāta varas nostiprināšanā?

Kā redzat, jautājums par proletārisko partiju stratēģisko lozungu pārejas momentā uz sociālistisko revolūciju un proletariāta varas nostiprināšanu, tāpat kā jautājums par vidējā zemnieka neitralizāciju, nav tik vienkāršs, kā jūs to iedomājaties.

4) No visa iepriekš teiktā redzams, ka jūsu minētos citātus no Ļeņina rakstiem nekādi nevar nostatīt pretim galvenajam partijas lozungam revolūcijas otrā etapā, jo tie, šie citāti: a) traktē nevis partijas pamatlozungu pirms Oktobra, bet gan buržuāziskās revolūcijas paveikšanu līdz galam pēc Oktobra, b) tie nevis apgāž, bet pastiprina šā lozunga pareizību. Es jau teicu iepriekš un esmu spiests vēlreiz atkārtot, ka partijas stratēģiskajam lozungam revolūcijas otrā etapā, periodā pirms varas saņemšanas proletariāta rokās, ka šim lozungam, kura galvenais temats ir jautājums par varu, nevar nostatīt pretim uzdevumu veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju, ko realizē periodā pēc varas saņemšanas proletariāta rokās.

5) JUs runājat par pazīstamo b. Molotova rakstu «Pravdā» (1927. g. 12. martā) «Par buržuāzisko revolūciju mUsu zemē», kurš, kā izrādās, arī «pamudinājis» jUs griezties pie manis pēc paskaidrojuma. Es nezinu, b. Jan—ski, kā jUs lasāt rakstus. Arī es lasīju b. Molotova rakstu un domāju, ka tas nav ne mazākā pretrunā ar to, kas teikts manā referātā mUsu partijas XIV kongresā par partijas lozungiem attiecībā pret zemniecību. Savā rakstā b. Molotovs traktē nevis partijas pamatlozungu Oktobra periodā, bet gan to, ka partijai simpatizēja visi zemnieki, ciktāl pēc Oktobra tā turpināja veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju. Bet es jau iepriekš teicu, ka šā fakta konstatēšana nevis noliedz, bet, gluži otrādi, apstiprina tās pamattēzes pareizumu, ka mēs gāzām buržuāzijas varu un nodibinājām proletariāta diktatūru kopā ar nabadzīgo zemniecību un, neitralizējot vidējo zemnieku, pret pilsētas un lauku buržuāziju, ka bez tā mēs nebūtu varējuši veikt buržuāzisko revolūciju līdz galam.

«Bolševik» 7.—8. nr. 1927. g. 15. aprīlī.

PAR PROLETARIĀTA UN NABADZĪGĀS ZEMNIECĪBAS DIKTATŪRAS LOZUNGU OKTOBRA SAGATAVOŠANAS PERIODĀ

Atbilde b. S. Pokrovskim

Biedri Pokrovski!

ES DOMĀJU, ka jūsu š. g. 2. maija vēstule nedod ne iemesla, ne pamata atbildēt sīki, tā sakot, uz visiem punktiem. Taisnību sakot, tajā nav nekā sevišķi jauna, salīdzinot ar b. Jan—ska vēstuli. Ja es tomēr atbildu uz jūsu vēstuli, tad tāpēc, ka tur ir daži kamenevisma 1917. g. aprīļa un maija perioda tiešas restaurācijas elementi. Tikai šo kamenevisma restaurācijas elementu atmaskošanai es atzīstu par vajadzīgu īsi atbildēt uz jūsu vēstuli.

1) Savā vēstulē jūs sakāt, ka «īstenībā periodā no Februāra līdz Oktobrim mūsu lozungs bija savienība ar visu zemniecību kopumā», ka «periodā no Februāra līdz Oktobrim partija uzturēja un aizstāvēja savu veco lozungu attieksmē pret zemniecību — savienību ar visu zemniecību kopumā».

Pirmkārt, iznāk, ka boļševiki Oktobra sagatavošanas periodā (aprīlis oktobris) neatzina par savu uzdevumu izdzīt vagu starp nabadzīgo zemniecību un starp turīgajiem zemniekiem, bet ņēma zemniecību kā vienu veselu.

Otrkārt, iznāk, ka Oktobra sagatavošanas periodā boļševiki vecā lozunga — «proletariāta un zemniecības diktatūra» vietā nelika jaunu lozungu — «proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūra», bet palika vecajās pozīcijās, kas noteiktas Ļeņina brošūrā «Divas taktikas» 1905. gadā.

Treškārt, iznāk, ka boļševistiskā cīņas politika pret Padomju svārstībām un izlīgšanu Oktobra sagatavošanas periodā (1917. g. marts oktobris), pret vidējās zemniecības svārstībām Padomēs un frontē, pret svārstībām starp revolūciju un kontrrevolūciju, pret svārstībām un izlīgšanu, kam sevišķi ass raksturs bija jūlija dienās, kad Padomes ar izlīdzējiem eseriem un meņševikiem priekšgalā gāja plecu pie pleca ar kontrrevolucionārajiem ģenerāļiem, lai izolētu boļševikus, — iznāk, ka boļševistiskā cīņa pret šo zināmu zemniecības slāņu svārstībām un izlīgšanu ir bijusi bez satura un absolūti nevajadzīga.

Beidzot iznāk, ka Kamenevam ir bijusi taisnība, aizstāvot 1917. gada aprīlī un maijā veco proletariāta un zemniecības diktatūras lozungu, bet Ļeņinam, kas šo lozungu uzskatīja jau par novecojušos un pasludināja jaunu proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras lozungu, nav bijusi taisnība.

Jāizvirza tikai šie jautājumi, lai saprastu, cik aplama ir jūsu vēstule kopumā.

Bet tā kā jūs esat liels atsevišķu Ļeņina rakstu citātu cienītājs, tad pievērsīsimies citātiem.

Nav vajadzīgs daudz pūļu, lai pierādītu, ka pēc Februāra apvērsuma par jauno Krievijas agrārajās attieksmēs no revolūcijas tālākās attīstības viedokļa Ļeņins uzskatīja nevis proletariāta un visas zemniecības interešu kopību, bet gan šķelšanos starp nabadzīgo zemniecību un turīgo zemniecību, no kurām pirmā, t. i., nabadzīgā zemniecība, tiecās uz proletariātu, bet otra, t. i., turīgā zemniecība, gāja aiz Pagaidu valdības.

Lūk, ko šai jautājumā teica Ļeņins 1917. gada aprīlī, polemizēdams ar Kameņevu un kameņevismu.

«Proletāriskajai partijai tagad1 nav pieļaujams cerēt uz interešu kopību ar zemniecību» (sk= Ļeņina runu 1917. g. aprīļa konferencē, XX sēj., 245. lpp.).

Tālāk:

«Jau tagad vairāku zemnieku kongresu lēmumos izteikta doma nogaidīt ar agrārā jautājuma atrisināšanu līdz Satversmes sapulcei, — tā ir turīgās zemniecības1 uzvara, kura sveras uz kadetu pusi» (sk. Ļeņina runu Petrogradas pilsētas konferencē 1917. gada aprīlī, XX sēj., 176. lpp.).

Tālāk:

«Iespējams, ka zemniecība paņems visu zemi un visu varu. Es ne tikai neaizmirstu šo iespējamību, neaprobežoju savu redzes loku vienīgi ar šodienu, bet tieši un noteikti formulēju agrāro programu,' apsverot jauno parādību: dziļāku šķelšanos1 starp kalpiem, nabadzīgiem zemniekiem un zemniekiem-saimniekiem» (sk. Ļeņina aprīļa rakstu «Vēstules par taktiku», XX sēj., 103. Ipp.).

Lūk, ko Ļeņins uzskatīja par jaunu un svarīgu jaunajos apstākļos uz laukiem pēc Februāra revolūcijas.

Lūk, uz kā pamatojās Ļeņins, nosprauzdams partijas politiku periodā pēc 1917. gada februāra.

Uz šās tēzes pamatojās Ļeņins, kad viņš Petrogradas pilsētas konferencē 1917. gada aprīlī teica:

«Tikai šeit uz vietas mēs jau uzzinājām, ka strādnieku un zaldātu deputātu Padome atdevusi varu Pagaidu valdībai. Strādnieku un zaldātu deputātu Padome ir proletariāta un zaldātu diktatūras realizācija; starp pēdējiem vairākumā ir zemnieki. Tā arī ir proletariāta un zemniecības diktatūra. Bet šī «diktatūra» ir ielaidušies izlīgumā ar buržuāziju. Te nu vajadzīga «vecā» boļševisma caurskatīšana» (sk. XX sēj., 176. Ipp.).

Uz šās pašas tēzes pamatojās Ļeņins, kad viņš 1917. gada aprīlī rakstīja:

«Kas tagad runā tikai par «proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru», tas ir atpalicis no dzīves, tas reizē ar to īstenībā jau ir pārgājis1 pie sīkburžuazijas pret proletariāta šķiras cīņu, tas jānodod «boļševistisko» pirmsrevolūcijas retumu archīvā (var nosaukt: «veco boļševiku» archīvs)» (sk. XX sēj., 101. Ipp.).

Uz šā pamata arī radās proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras lozungs vecā, proletariāta un zemniecības diktatūras lozunga vietā.

Jūs varat teikt, kā to arī darāt savā vēstulē, ka tā ir trockistiska pārlēkšana pār vēl nepabeigto zemnieku revolūciju, bet tas būs tikpat pārliecinoši, cik pārliecinošs bija tamlīdzīgs Kameņeva iebildums, kas bija vērsts pret Ļeņinu 1917. gada aprīli. Ļeņins bija pilnīgi apsvēris šadu iebildumu, kad viņš teica:

«Trockisms — «bez cara, bet strādnieku valdība». Tas ir nepareizi. Sīkburžuazija pastāv, izmest to nevar. Bet tai ir divas daļas. Tās nabadzīgākā1 daļa iet kopā ar strādnieku šķiru» (sk. XX sēj., 182. Ipp.).

Kameņeva, bet tagad jūsu kļūda, b. Pokrovski, ir neprasme uztvert un pasvītrot starpību starp divām sīkburžuazijas daļām, šai gadījumā zemniecību, neprasme atšķirt nabadzīgākās zemniecības daļu no visas zemniecības masas kopuma un uz šā pamata nospraust partijas politiku apstākļos, kad notiek pāreja no pirmā revolūcijas etapa 1917. gadā uz tās otru etapu, neprasme formulēt uz šā pamata jaunu lozungu, otru partijas stratēģisko lozungu par proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūru. ,

Apskatīsim soli pa solim «proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras» lozunga praktisko vēsturi no 1917. gada aprīļa līdz oktobrim pēc Ļeņina rakstiem.

1917. gada aprīlis:

«Pašreizējā momenta īpatnība Krievijā ir pāreja no revolūcijas pirmā1 etapa, kas nepietiekamas proletariāta apzinības un organizētības dēļ deva varu buržuāzijai, uz tās otru etapu, kam jānodod vara proletariāta un zemniecības nabadzīgo slāņu rokās»1 (sk. Ļeņina «Aprīļa tēzes», XX sēj., 88. Ipp.).

1917. gada jūlijs:

«Vienīgi revolucionārie strādnieki, ja viņus atbalstīs nabadzīgie zemnieki1 , spēj salauzt kapitālistu pretestību, novest tautu līdz zemes iekarošanai bez izpirkšanas, līdz pilnīgai brīvībai, līdz uzvarai pār badu, līdz uzvarai pār karu, līdz taisnīgam un drošam mieram» (sk. XXI sēj., 77. Ipp.).

1917. gada augusts:

«Vienīgi proletariāts, kas vada nabadzīgo zemniecību1 (pusproletāriešus, kā saka mūsu programa), var izbeigt karu ar demokrātisku mieru, sadziedēt kara brūces, spert soļus uz sociālismu, kuri kļuvuši neapšaubāmi nepieciešami un neatliekami — tāds ir mūsu šķiras'politikas formulējums tagad» (sk. XXI sēj., 111. Ipp.).

1917. gada septembris:

«Vienīgi proletāriešu un nabadzīgo zemnieku1 diktatūra spējīga salauzt kapitālistu pretestību, parādīt patiešām lielisku varas drošsirdību un apņēmību, nodrošināt sev sajūsminātu, pašaizliedzīgu, patiesi varonīgu masu atbalstu ir armijā, ir zemniecībā» (sk. XXI sēj., 147. Ipp.).

1917. gada septembris un oktobris, brošūra «Vai boļševiki noturēs valsts varu», kur Ļeņins polemizē ar laikrakstu «Novaja Zizņ»:

«Vai nu1 visa vara buržuāzijai — to jūs sen vairs neaizstāvat, un pati buržuāzija nedrīkst par to ne ieminēties, zinādama, ka jau 20. un 21. aprīlī tauta ar vienu pleca kustību nosvieda šādu varu un nosviedīs tagad trīsreiz noteiktāk, nesaudzīgāk. Vai1 nu sīkburžuazijas vara, t. i., tās koalicija (savienība, izlīgums) ar buržuāziju, jo patstāvīgi un neatkarīgi sīkburžuazija varu negrib un nevar1 saņemt, kā pierādījusi visu revolūciju pieredze, kā pierāda arī ekonomiskā zinātne, kas paskaidro, ka kapitālistiskā zemē var aizstāvēt kapitālu, var aizstāvēt darbu, bet vidū noturēties nevar. Krievijā šī koalicija pusgada laikā izmēģināja ne desmitiem veidu vien un izgāzās. Vai1 , beidzot, visa vara proletāriešiem un nabadzīgajiem zemniekiem1 , pret buržuāziju, lai salauztu tās pretestību. Tas vēl nav izmēģināts, un no tā jūs, «Novaja 2izņ» kungi, atrunājat1 tautu, biedēdami to paši ar savām izbailēm no buržuāzijas. Neko ceturto pat izdomāt nav iespējams» (sk. XXI sēj., 275. Ipp.).

Tādi ir fakti.

Visus šos faktus un notikumus no Oktobra sagatavošanas vēstures jūs «laimīgi» apejat, «laimīgi» izsvītrojat no boļševisma vēstures boļševiku ciņu Oktobra sagatavošanas periodā pret «zemnieku saimnieku» svārstībām un izlīgšanu, kuri toreiz sēdēja Padomēs, «laimīgi» apbedat Ļeņina lozungu par proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūru un reizē ar to iedomājaties, ka tā nav varmācība pret vēsturi, pret ļeņinismu.

No šiem citātiem, kura skaitu varētu vēl palielināt, jums, b. Pokrovski, ir jāredz, ka pēc 1917. gada februāra boļševiki pamatojās nevis uz zemniecību kopumā, bet uz tās nabadzīgāko daļu, ka viņi gāja uz Oktobri ne ar veco proletariāta un zemniecības diktatūras lozungu, bet ar jauno proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras lozungu.

No tā redzams, ka boļševiki realizēja šo lozungu cīņā pret Padomju svārstībām un izlīgumiem, pret svārstībām un izlīgumu zināmā zemniecības daļā, kura sēdēja Padomēs, pret svārstībām un izlīgumu zināmās sīkburžuaziskās demokrātijas partijās, kuru vārds — eseri un meņševiki.

No tā redzams, ka bez jauna proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras lozunga mēs nebūtu varējuši savākt pietiekami stipru politisku armiju, kas spētu pārvarēt eseru un meņševiku izlīgšanu, neitralizēt zināmas zemniecības daļas svārstības, nogāzt buržuāzisko varu un tādējādi padarīt iespējamu buržuāziskās revolūcijas veikšanu līdz galam.

No tā redzams, ka «uz Oktobri mēs gājām un Oktobrī uzvarējām kopā ar nabadzīgo zemniecību, kulakiem (arī zemniecība) pretojoties un vidējai zemniecībai svārstoties» (sk. manu atbildi b. Jan—skim).

Tādējādi iznāk, ka 1917. gada aprīlī, kā arī visā Oktobra sagatavošanas periodā, taisnība bija Ļeņinam, bet nevis Kameņevam, bet jUs, b. Pokrovski, restaurēdami tagad kameņevismu, noklustat it kā ne visai labā kompānijā.

2) Kā pretsvaru visam iepriekš sacītam jUs minat Ļeņina vārdus par to, ka 1917. gada oktobrī mēs ņēmām varu ar visas zemniecības atbalstu. Ka varu mēs ņēmām ar visas zemniecības zināmu atbalstu, tas ir gluži pareizi. Bet jUs esat aizmirsis piemetināt «sīkumu»: visa zemniecība mUs atbalstīja Oktobrī un pēc Oktobra tikai tiktāl, ciktāl mēs veicām līdz galam buržuāzisko revolūciju. Tas ir ļoti svarīgs «sīkums», kas šai gadījumā izšķir jautājumu. «Aizmirst» šādu svarīgu «sīkumu» un tādējādi svarīgāko jautājumu notušēt boļševikam neklājas, b. Pokrovski.

No jūsu vēstules redzams, ka Ļeņina vārdus par visas zemniecības atbalstu jūs nostatāt pretī partijas lozungam par «proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūru», ko devis tas pats Ļeņins. Bet lai šos Ļeņina vārdus liktu pretstatā iepriekšējiem citātiem no Ļeņina rakstiem, lai bUtu pamats apgāzt iepriekšējos Ļeņina citātus par proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras lozungu ar jUsu minētiem tā paša Ļeņina vārdiem par zemniecību kopumā, — tad jāpierāda vismaz divas lietas.

Pirmkārt. Jāpierāda, ka buržuāziskās revolūcijas veikšana līdz galam ir galvenais Oktobra revolūcijā. Ļeņins atzīst, ka buržuāziskās revolūcijas veikšana līdz galam ir Oktobra revolūcijas «blakus» produkts, kura šo uzdevumu atrisinājusi «garāmejot». Vispirms jāapgāž šī Ļeņina teze un jāpierāda, ka galvenais Oktobra revolūcijā ir nevis buržuāzijas varas gāšana un varas pāreja proletariāta rokās, bet gan buržuāziskās revolūcijas veikšana līdz galam. Pamēģiniet to pierādīt, b. Pokrovski, un tad es bušu ar mieru atzīt, ka partijas lozungs no 1917. gada aprīļa līdz oktobrim mums bija nevis proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūra, bet proletariāta un zemniecības diktatūra. No jUsu vēstules redzams, ka jUs, neatzīdami par iespējamu uzņemties šo vairāk nekā riskanto uzdevumu, tomēr mēģināt «garāmejot» pierādīt, ka vienā no svarīgākajiem Oktobra revolūcijas jautājumiem, miera jautājumā, mUs it kā esot atbalstījusi visa zemniecība kopumā. Tas, protams, ir nepareizi. Tas ir gluži nepareizi, b. Pokrovski. Miera jautājumā jUs esat aizmaldījies līdz mietpilsoniskam viedoklim. Patiesībā miera jautājums toreiz mums bija varas jautājums, jo tikai ar varas pāreju proletariāta rokās varēja cerēt uz izeju no imperiālistiskā kara. JUs, domājams, esat aizmirsis Ļeņina vārdus par to, ka «izbeigt karu var tikai ar varas pāreju citai šķirai», ka «nost karu — nenozīmē nomest durkli, tas nozīmē varas pāreju citai šķirai» (sk. Ļeņina runu Petrogradas pilsētas konferencē 1917. gada aprīlī, XX sēj,, 181. un 178. lpp.).

Tātad viens no diviem: vai nu jums jāpierāda, ka galvenais Oktobra revolūcijā ir buržuāziskās revolūcijas veikšana līdz galam, vai jūs to nepierādīsit, — un tad pats par sevi rodas secinājums, ka visa zemniecība varēja mūs atbalstīt Oktobrī tikai tiktāl, ciktāl mēs veicām līdz galam buržuāzisko revolūciju.

Otrkārt. Jums jāpierāda, ka boļševiki varēja panākt visas zemniecības atbalstu Oktobrī un pēc Oktobra, ciktāl viņi veica līdz galam buržuāzisko revolūciju, bez proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras lozunga sistemātiskas realizēšanas visā Oktobra sagatavošanas periodā, bez sistemātiskas cīņas pret sīkburžuazisko partiju izlīgšanu, cīņas, kas secināma no šā lozunga, bez sistemātiskas svārstību atklāšanas zināmos zemniecības slāņos un to pārstāvjos Padomēs, kas secināma no tā paša lozunga. Pamēģiniet to pierādīt, b. Pokrovski. Patiešām, kāpēc mums izdevās nodrošināt sev visas zemniecības atbalstu Oktobrī un pēc Oktobra? Tāpēc, ka mēs guvām iespēju veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju. Kāpēc mēs guvām šādu iespēju? Tāpēc, ka mums izdevās nogāzt buržuāzijas varu un tās vietā likt proletariāta varu, kas vienīgi arī spēj veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju. Kāpēc mums izdevās nogāzt buržuāzijas varu un nodibināt proletariāta varu? Tāpēc, ka mēs veicām Oktobra sagatavošanu ar proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūras lozungu, tāpēc, ka, pamatodamies uz šo lozungu, mēs sistējuatiski cīnījāmies pret sīkburžuazisko partiju izlīgumu, tāpēc, ka, pamatodamies uz šo lozungu, mēs sistemātiski cīnījāmies pret vidējās zemniecības svārstībām Padomēs, tāpēc, ka tikai ar šādu lozungu mēs varējām pārvarēt vidējā zemnieka svārstības, satriekt sīkburžuazisko partiju izlīgumus un savākt tādu politisku armiju, kas spēj cīnīties par varas pāreju proletariāta rokās. Vai maz jāpierāda, ka bez šiem iepriekšējiem noteikumiem, kas noteica Oktobra revolūcijas likteni, mēs nebūtu varējuši panākt visas zemniecības atbalstu .ne Oktobrī, ne pēc Oktobra.

Luk, b. Pokrovski, ka jasaprot zemnieku karu savienošana ar proletārisko revolūciju.

Lūk, kāpēc nostatīt pretim visas zemniecības atbalstu Oktobrī un pēc Oktobra tam faktam, ka Oktobris gatavots ar proletariāta un nabadzīgās zemniecības lozungu — nozīmē neko nesaprast ļeņinismā,

Jūsu pamatkļūda ir tā, ka jūs, b. Pokrovski, neesat sapratis ne faktu, ka sociālistiskie uzdevumi Oktobra revolūcijas gaitā savijas ar uzdevumiem veikt līdz galam buržuāzisko revolūciju, ne mechaniku, ar kuru realizētas Oktobra revolūcijas atsevišķās prasības, kas secināmas no partijas otra stratēģiskā lozunga par proletariāta un nabadzīgās zemniecības diktatūru.

Lasot jūsu vēstuli, var sākt domāt, ka nevis mēs esam ņēmuši zemniecību proletāriskās revolūcijas dienestā, bet otrādi, ka «zemniecība kopumā», ieskaitot arī kulakus, ir ņēmusi savā dienestā boļševikus. Slikti klātos boļševikiem, ja viņi tik viegli «stātos» neproletārisku šķiru dienestā.

1917. gada aprīļa perioda kameņevisms- lūk, kas jūs velk

aiz kājām, b. Pokrovski.

3) Jūs apgalvojat, ka Staļins neredzot starpību starp 1905. gada situāciju un situāciju 1917. gada februārī. Tas, protams, nav nopietni. Es to neesmu teicis un arī nevarēju teikt» Savā vēstulē es runāju tikai par to, ka partijas lozungs par proletariāta un zemniecības diktatūru, kurš dots 1905. gadā, guvis savu pastiprinājumu 1917. gada Februāra revolūcijā. Un tas, protams, pareizi. Tieši tā Ļeņins 1917. gada augustā arī tploja stāvokli savā rakstā «Zemnieki un strādnieki»:

«Vienīgi proletariāts un zemniecība var nogāzt monarchiju — tāds toreiz bija (domāts 1905. gads. J. St.) mūsu šķiras politikas pamata definējums. Un šis definējums bija pareizs. To lieku reizi apstiprināja 1917. gada februāris un marts1 » (sk. XXI sēj., 111. lpp.).

Jums vienkārši tik pieķerties burtam, parak «dialektiskais» biedri.

4) Tālāk, jūs mēģināt pierādīt, ka Staļins runā pats sev pretī, nostatot pretim viņa tēzei par vidējā zemnieka izlīgšanu pirms Oktobra citātu no Staļina brošūras «Ļeņinismā jautājumi», kur ir runa par sociālistiskās celtniecības iespēju kopā ar vidējo zemniecību pēc proletariāta diktatūras nostiprināšanas. Nevajag daudz pūļu, lai pierādītu, ka šāds divu dažādu parādību identificē jums ir absolūti nezinātnisks. Vidējais zemnieks pirms Oktobra, kad vara bija buržuāzijai, un vidējais zemnieks pēc proletariāta diktatūras nostiprināšanās, kad buržuāzija jau ekspropriēta, kooperācija attīstījusies un galvenie ražošanas līdzekļi koncentrēti proletariāta rokās — ir divas dažādas lietas. Identificēt šos divus vidējā zemnieka veidus un nostatīt tos vienā plāksnē — tas nozīmē apskatīt parādības ārpus saistības ar vēsturisko situāciju un pazaudēt katru perspektīvu. Tas ir kaut kas līdzīgs Zinovjeva manierei citēt, sajaucot kopā visus datumus un periodus. Jāto sauc par «revolucionāru dialektiku», tad jāatzīst, ka b. Pokrovskis ir pārsniedzis visus «dialektisko» machināciju rekordus.

5) Pārējos jautājumus es neskaru, jo atzīstu, ka tie jau iztirzāti, sarakstoties ar b. Jan—ski.

1927. gada 20. maija.

REVOLŪCIJAS STARPTAUTISKAIS RAKSTURS

Oktobra desmit gadu dienai

OKTOBRA REVOLŪCIJA nav tikai revolūcija «nacionālos ietvaros». Tā ir vispirms revolūcija ar internacionālu, vispasaules nozīmi, jo tā nozīmē radikālu pagriezienu cilvēces vispasaules vēsturē no vecās, kapitālistiskās pasaules uz jaunu, sociālistisku pasauli.

Pagātnē revolūcijas parasti beidzās ar to, ka vienas ekspluatātoru grupas vietā pie valdības stūres nāca otra ekspluatātoru grupa. Ekspluatātori mainījās, ekspluatācija palika. Tā tas bija vergu atbrīvošanas kustību laikā. Tā tas bija dzimtļaužu sacelšanās periodā. Tā tas bija zināmo «lielo» revolūciju periodā Anglijā, Francijā, Vācijā. Es nerunāju par Parīzes Komūnu, kas bija pirmais slavenais, varonīgais, bet tomēr nesekmīgais proletariāta mēģinājums pagriezt vēsturi pret kapitālismu.

Oktobra revolūcija atšķiras no šīm revolūcijām principiāli. Tā sprauž sev mērķi nevis vienas ekspluatācijas formas vietā likt otru ekspluatācijas formu, vienas ekspluatātoru grupas vietā otru ekspluatātoru grupu, bet iznīcināt katru iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku, iznīcināt visas un visādas ekspluatātoru grupas, nodibināt proletariāta diktatūru, nodibināt tās šķiras varu, kura bijusi visrevolucionārākā no visām līdz šim pastāvējušām apspiestajām šķirām, organizēt jaunu, sociālistisku bezšķiru sabiedrību.

Tieši tāpēc Oktobra revolūcijas uzvara nozīmē radikālu lūzumu cilvēces vēsturē, radikālu lūzumu pasaules kapitālisma vēsturiskajos likteņos, radikālu lūzumu pasaules proletariāta atbrīvošanās kustībā, radikālu lūzumu visas pasaules ekspluatēto masu cīņas paņēmienos un organizācijas formās, dzīves veidā un tradīcijās, kultūrā un ideoloģijā.

Tas ir pamats tam, ka Oktobra revolūcija ir internacionāla revolūcija, kas nozīmīga visai pasaulei.

Tas arī pamats tām dziļajām simpātijām, ko pret Oktobra revolūciju jūt visu zemju apspiestās šķiras, redzēdamas tajā savas atbrīvošanas ķīlu.

Varētu atzīmēt vairākus pamatjautājumus, kuru virzienā Oktobra revolūcija ietekmē revolucionārās kustības attīstību visā pasaulē.

1. Oktobra revolūcija ievērojama vispirms ar to, ka tā pārrāva pasaules imperiālisma fronti, nogāza imperiālistisko buržuāziju vienā no vislielākajām kapitālistiskajām zemēm un deva varu sociālistiskajam proletariātam.

Algoto šķira, vajāto šķira, apspiesto un ekspluatēto šķira pirmo reizi cilvēces vēsturē pacēlās līdz valdošas šķiras stāvoklim, iejūsminādama ar savu piemēru visu zemju proletāriešus.

Tas nozīmē, ka Oktobra revolūcija ir atklājusi jaunu laikmetu, proletārisko revolūciju laikmetu imperiālisma zemēs.

Tā atņēma muižniekiem un kapitālistiem ražošanas rīkus un līdzekļus un padarīja tos par sabiedrisku īpašumu, tādējādi nostatīdama pretim buržuāziskam īpašumam sociālistisko īpašumu. Ar to tā atmaskoja kapitālistu melus, ka buržuāziskais īpašums esot neaizskarams, svēts, mūžīgs.

Tā izrāva varu buržuāzijai, atņēma buržuāzijai politiskās tiesības, sagrāva buržuāzisko valsts aparātu un nodeva varu Padomēm, tādējādi nostatīdama pretim buržuāziskajam parlamentārismam kā kapitālistiskai demokrātijai sociālistisko Padomju varu kā proletārisku demokrātiju. Lafargam bija taisnība, kad viņš jau 1887. gadā teica, ka otrā dienā pēc revolūcijas «visiem bijušajiem kapitālistiem atņems vēlēšanu tiesības». Ar to Oktobra revolūcija atmaskoja sociāldemokrātu melus, ka tagad esot iespējama mierīga pāreja uz sociālismu caur buržuāzisko parlamentārismu.

Bet Oktobra revolūcija pie tā neapstājās un nevarēja apstāties. Sagrāvusi veco, buržuāzisko, tā sāka celt jauno, sociālistisko. Oktobra revolūcijas desmit gadi ir partijas, arodbiedrību, Padomju, kooperācijas, kultūras organizāciju, transporta, rūpniecības un Sarkanās armijas desmit celtniecības gadi. Neapšaubāmie sociālisma panākumi PSRS celtniecības frontē uzskatāmi parādījuši, ka proletariāts var sekmīgi pārvaldīt zemi bez buržuāzijas un pret buržuāziju, ka tas var sekmīgi celt rūpniecību bez buržuāzijas un pret buržuāziju, ka tas var sekmīgi vadīt visu tautsaimniecību bez buržuāzijas un pret buržuāziju, un ka tas var sekmīgi celt sociālismu, lai arī ir kapitālistiskais ielenkums. Vecā «teorija» par to, ka ekspluatētie nevar iztikt bez ekspluatātoriem, tāpat kā galva un pārējās ķermeņa daļas nevar iztikt bez kuņģa, — nav tikai pazīstamā senlaiku Romas senatora Menenija Agripas piederams vien. Šī «teorija» tagad ir sociāldemokrātijas politiskās «filozofijas» stūrakmens vispār, sociāldemokrātu koalīcijas politikas ar imperiālistisko buržuāziju sevišķi. Šī «teorija», kas ieguvusi aizsprieduma raksturu, tagad ir viens no visnopietnākajiem šķēršļiem ceļā uz kapitālistisko zemju proletariāta revolūcionārizēšanu. Viens no svarīgākajiem Oktobra revolūcijas rezultātiem ir tas fakts, ka tā šai viltus «teorijai» devusi nāvīgu triecienu.

Vai maz vēl jāpierāda, ka šie un tamlīdzīgi Oktobra revolūcijas rezultāti nevarēja un nevar palikt bez nopietnas ietekmes uz strādnieku šķiras revolucionāro kustību kapitālistiskajās zemēs?

Tādi vispārzināmi fakti kā komunisma progresīvā augšana kapitālistiskajās zemēs, visu zemju proletāriešu simpātiju vairošanās pret PSRS strādnieku šķiru, beidzot strādnieku delegāciju pieplūdums Padomju zemē neapšaubāmi liecina par to, ka Oktobra revolūcijas mestās sēklas jau sāk dot augļus.

2. Oktobra revolūcija satricinājusi imperiālismu ne vien tā kundzības centros, ne vien «metropolēs». Tā devusi triecienu arī imperiālisma aizmugurei, tā perifērijai, iedragādama imperiālisma kundzību koloniju un atkarīgajās zemēs.

Nogāzdama muižniekus un kapitālistus, Oktobra revolūcija sarāva nacionāli koloniālā sloga važas un atbrīvoja no tā bez izņēmuma visas plašās valsts apspiestās tautas. Proletariāts nevar atbrīvoties, neatbrīvodams apspiestās tautas. Oktobra revolūcijas raksturīgā pazīme ir tas fakts, ka tā izdarīja PSRS šīs nacionāli koloniālās revolūcijas nevis zem nacionāla naida un starpnacionālu sadursmju karoga, bet zem PSRS tautību strādnieku un zemnieku savstarpējas uzticības un brālīgas tuvināšanās karoga, nevis nacionālisma, bet internacionālisma vārdā.

Tieši tāpēc, ka nacionāli koloniālās revolūcijas pie mums norisinājās proletariāta vadībā un zem internacionālisma karoga, tieši tāpēc pāriju tautas, vergu tautas, pirmo reizi cilvēces vēsturē pacēlās līdz īsteni brīvu un īsteni vienlīdzīgu tautu stāvoklim, iejūsminādamas ar savu piemēru visas apspiestās tautas pasaulē.

Tas nozīmē, ka Oktobra revolūcija ir ievadījusi jaunu laikmetu, koloniālo revolūciju laikmetu, kuras apspiestajās pasaules zemēs notiek savienībā ar proletariātu, proletariāta vadībā.

Agrāk «bija pieņemts» domāt, ka pasaule no laika gala ir sadalīta zemākās un augstākās rasēs, melnajos un baltajos, no kuriem pirmie nav spējīgi civīlizēties un nolemti bUt par ekspluatācijas objektu, bet otri ir vienīgie civilizācijas nesēji, kas aicināti ekspluatēt pirmos. Tagad šī leģenda jāuzskata par satriektu un atmestu. Viens no svarīgākajiem Oktobra revolūcijas rezultātiem ir tas fakts, ka tā šai leģendai devusi nāvīgu triecienu, parādīdama darbos, ka atbrīvotās neeiropiešu tautas, kas ievilktas padomju attīstības gultnē, spēj virzīt uz priekšu īsteni progresīvu kultUru un īsteni progresīvu civilizāciju, nebūt ne mazāk kā Eiropas tautas.

Agrāk «bija pieņemts» domāt, ka vienīgā apspiesto tautu atbrīvošanas metode ir buržuāziskā nacionālisma metode, metode likt vienai nācijai atkrist no otras, viņu nošķiršanas metode, nacionāla naida pastiprināšanas metode starp dažādu nāciju darba ļaužu masām. Tagad šī leģenda jāuzskata par apgāztu. Viens no svarīgākajiem Oktobra revolūcijas rezultātiem ir tas fakts, ka tā šai leģendai ir devusi nāvīgu triecienu, parādīdama darbos, ka ir iespējama un lietderīga proletāriska, internacionāla apspiesto tautu atbrīvošanas metode kā vienīgi pareizā metode, parādīdama darbos, ka ir iespējama un lietderīga visdažādāko tautu strādnieku un zemnieku brālīga savienība uz brīvprātības un internacionālisma pamatiem. Padomju Sociālistisko Republiku Savienības pastāvēšana, kas ir visu zemju darba ļaužu nākamās apvienības paraugs vienotā pasaules saimniecībā, nevar nebūt tiešs šā fakta pierādījums.

Nav nemaz jāsaka, ka šie un tamlīdzīgi Oktobra revolūcijas rezultāti nav varējuši un nevar palikt bez nopietnas ietekmes uz revolucionāro kustību koloniālajās un atkarīgajās zemēs. Tādi fakti kā apspiesto tautu revolucionārās kustības pieaugums Ķīnā, Indonēzijā, Indijā utt. un šo tautu simpātiju augšana pret PSRS — neapšaubāmi liecina par to.

Koloniju un atkarīgo zemju netraucēti mierīgas ekspluatācijas un apspiešanas ēra pagājusi.

Iestājusies atbrīvošanās revolūciju ēra kolonijās un atkarīgajās zemēs, šo zemju proletariāta atmodas ēra, viņa hegemonijas ēra revolūcijā.

3. Metusi revolūcijas sēklu kā imperiālisma centros, tā arī tā aizmugurē, novājinājusi imperiālisma spēku «metropolēs» un satricinājusi tā kundzību kolonijās, — Oktobra revolūcija reizē ar to ir padarījusi apšaubāmu pašu pasaules kapitālisma pastāvēšanu kopumā.

Ja kapitālisma stichiskā attīstība imperiālisma apstākļos, — tās nevienmērības dēļ, konfliktu un militāru sadursmju nenovēršamības dēļ, beidzot, vēl nepieredzētā imperiālistiskā slaktiņa dēļ, — ir pāraugusi kapitālisma satrunēšanas un miršanas procesā, tad Oktobra revolūcija un ar to saistītā milzīgas zemes atkrišana no kapitālisma pasaules sistēmas nevarēja nepaātrinat šo procesu, soli pa solim izskalodama pasaules imperiālismā pašus pamatus.

Vēl vairāk. Satricinādama imperiālismu, Oktobra revolūcija reizē ar to pirmās proletariāta diktatūras veidā ir radījusi varenu un atklātu pasaules revolucionārās kustības bazi, kādas tai agrāk nekad nav bijis, un uz kuras tā tagad var balstīties. Tā ir radījusi to vareno un atklāto pasaules revolucionārās kustības centru, kāda tai agrāk nekad nav bijis un ap kuru tā tagad var apvienoties, organizēdama visu zemju proletāriešu un apspiesto tautu vienotu revolucionāru fronti pret imperiālismu.

Tas nozīmē vispirms to, ka Oktobra revolūcija situsi pasaules kapitālismam nāvīgu brūci, no kuras tas nekad vairs neatspirgs. Tieši tāpēc kapitālisms nekad vairs neatgūs sev to «līdzsvaru» un to «stabilitāti», kāda tam bija līdz Oktobrim. Kapitālisms var daļēji stabilizēties, tas var racionalizēt savu ražošanu, atdot zemes pārvaldīšanu fašismam, sažņaugt uz laiku strādnieku šķiru, bet tas nekad neatgūs to «mierīgumu» un to «pašpaļāvību», to «līdzsvaru» un to «stabilitāti», ar ko tas dižojās agrāk, jo pasaules kapitālisma krize ir sasniegusi tādu attīstības pakāpi, kad revolūcijas ugunīm nenovēršami jāizlauzās gan imperiālisma centros, gan perifērijā, padarot veltīgus kapitālisma ielāpus un ar katru dienu tuvinot kapitālisma krišanu. Uz mata kā pazīstamajā fabulā: «izvilka asti — iestiga deguns, izvilka degunu — iestiga aste».

Tas nozīmē, otrkārt, ka Oktobra revolūcija ir pacēlusi zināmā augstumā visas pasaules apspiesto šķiru spēku un īpatsvaru, drošsirdību un cīņas gatavību, piespiezdama valdošās šķiras rēķināties ar tām kā ar jaunu, nopietnu faktoru. Tagad vairs nevar uzskatīt pasaules darba ļaužu masas par «aklu pūli», kas maldās pa tumsu un kam nav perspektīvas, jo Oktobra revolūcija ir uzcēlusi tām bāku, kas apgaismo tām ceļu un dod perspektīvas. Ja agrāk nebija atklāta visas pasaules foruma, no kura būtu bijis iespējams demonstrēt un izveidot apspiesto šķiru ilgas un centienus, tad tagad šāds forums ir pirmās proletariāta diktatūras veidā. Vai maz var šaubīties, ka šā foruma iznīcināšana uz ilgu laiku ietītu «attīstīto zemju» sabiedriski politisko dzīvi nevaldāmas melnas reakcijas tumsā. Nevar noliegt to, ka pat «boļševistiskas valsts» vienkāršs pastāvēšanas fakts uzliek iemauktus reakcijas melnajiem spēkiem, atvieglinot apspiestām šķirām cīņu par savu atbrīvošanu. Ar to īsti arī izskaidrojams tas zvēriskais naids, kāds visu zemju ekspluatātoriem ir pret boļševikiem. Vēsture atkārtojas, kaut arī uz jauna pamata. Kā agrāk, feodālisma sabrukuma periodā, vārds «jakobīnietis» sacēla šausmas un riebumu visu zemju aristokrātos, tā arī tagad, kapitālisma sabrukuma periodā, vārds «boļševiks» saceļ šausmas un riebumu buržuāziskās zemēs. Un otrādi, kā agrāk Parīze bija patvērums un skola augšup ejošās buržuāzijas revolucionārajiem pārstāvjiem, tā arī tagad Maskava ir patvērums un skola augšup ejošā proletariāta revolucionārajiem pārstāvjiem. Naids pret jakobīniešiem neizglāba feodālismu no sabrukuma. Vai var šaubīties, ka naids pret boļševikiem neizglābs kapitālismu no tā nenovēršamās sagrāves?

Kapitālisma «stabilitātes» ēra pagājusi, aiznesdama sev līdzi leģendu par buržuāziskās kārtības nesatricināmību.

Iestājusies kapitālisma sabrukuma ēra.

4. Oktobra revolūcija nav revolūcija tikai ekonomisko un sabiedriski politisko attieksmju sfērā. Tā ir reizē ar to revolūcija strādnieku šķiras galvās, revolūcija strādnieku šķiras ideoloģijā. Oktobra revolūcija dzima un nostiprinājās zem marksisma karoga, zem proletariāta diktatūras idejas karoga, zem ļeņinisma, kas ir imperiālisma un proletārisko revolūciju laikmeta marksisms, karoga. Tāpēc tā iezīmē marksisma uzvaru pār reformismu, ļeņinisma uzvaru pār sociāldemokratismu, III Internacionāles uzvaru pār II Internacionāli.

Oktobra revolūcija ir izdzinusi nepārkāpjami dziļu vagu starp marksismu un sociāldemokratismu, starp ļeņinisma polītiku un sociāldemokratisma politiku. Agrāk, pirms proletariāta diktatūras uzvaras, sociāldemokrātija varēja dižoties ar marksisma karogu, atklāti nenoliegdama proletariāta diktatūras ideju, bet arī nedarīdama nekā, absolūti nekā, lai tuvinātu šīs idejas realizēšanu, jo šāda sociāldemokrātijas izturēšanās neradīja nekādus draudus kapitālismam. Toreiz, tai periodā, sociāldemokrātija formāli saplūda vai gandrīz saplūda kopā ar marksismu. Tagad, pēc proletariāta diktatūras uzvaras, kad visiem kļuvis skaidri redzams, kurp ved marksisms un ko var nozīmēt tā uzvara, sociāldemokrātija vairs nevar dižoties ar marksisma karogu, nevar koķetēt ar proletariāta diktatūras ideju, neradīdama zināmas briesmas kapitālismam. Sen atteikusies no marksisma gara, tā izrādījās spiesta atteikties arī no marksisma karoga, tā atklāti un nepārprotami nostājās pret marksisma lolojumu, pret Oktobra revolūciju, pret pirmo proletariāta diktatūru pasaulē. Tagad tai bija jānorobežojas, un tā patiešām norobežojās no marksisma, jo tagadējos apstākļos nevar sevi dēvēt par marksistu, atklāti un pašaizliedzīgi nepabalstot pirmo proletariāta diktatūru pasaulē, revolucionāri necīnoties pret savu buržuāziju, neradot apstākļus proletariāta diktatūras uzvarai savā pašu zemē. Starp sociāldemokrātiju un marksismu radies bezdibenis. No šā laika vienīgais marksisma nesējs un balsts ir ļeņinisms, komunisms.

Bet ar to lieta neaprobežojās. Norobežojot sociāldemokrātiju no marksisma, Oktobra revolūcija gāja tālāk, aizmēzdama to tiešo kapitālisma aizstāvju nometnē pret pirmo proletariāta diktatūru pasaulē. Kad Adleru un Baueru, Velsu un Levi, Longē un Blūmu k-gi zākā «padomju režīmu», cildinādami parlamentāro «demokrātiju», tad ar to viņi grib teikt, ka viņi cīnās un cīnīsies par kapitālistiskās kārtības atjaunošanu PSRS, par kapitālistiskās verdzības saglabāšanu «civilizētās» valstīs. Tagadējais sociāldemokratisms ir kapitālisma idejiskais balsts. Ļeņinam bija tūkstošreiz taisnība, kad viņš teica, ka tagadējie sociāldemokrātijas politiķi ir «īsteni buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā, kapitālistu šķiras komiji no strādnieku vidus», ka «pilsoņu karā starp proletariātu un buržuāziju» viņi nenovēršami nostāsies «versaļiešu pusē pret komūnariem». Nav iespējams tikt galā ar kapitālismu, netiekot galā ar socialdemokratismu strādnieku kustībā. Tāpēc kapitālisma miršanas era reizē ar to ir arī sociāldemokratisma miršanas ēra strādnieku kustībā. Oktobra revolūcijas lielā nozīme, starp citu, ir ta, ka ta iezīmē nenovēršamu ļeņinisma uzvaru pār socialdemokratismu pasaules strādnieku kustībā.

II Internacionāles un sociāldemokratisma valdonības ēra strādnieku kustībā ir beigusies.

Iestājusies ļeņinisma un III Internacionāles valdonības ēra.

«Pravda» 255. nr. 1927. gada 6., 7. novembrī.

LABĪBAS FRONTĒ

No sarunas ar Sarkanās Profesūras Institūta, Komunistiskās Akadēmijas un Sverdlova universitātes studentiem 1928. gada 28. maijā

JAUTĀJUMS. Kas jāuzskata par galveno mūsu grūtībās labības jautājumā? Kur izeja no šīm grūtībām? Kādiem jābūt secinājumiem sakarā ar šīm grūtībām mūsu industrijas attīstības tempā vispār, it īpaši no vieglās un smagās industrijas savstarpējo attieksmju viedokļa?

ATBILDE. No pirmā acu uzmetiena varētu likties, ka mūsu. grūtības labības jautājumā ir nejaušība, ir tikai sliktas plānošanas rezultāts, vienīgi dažu kļūdu rezultāts, saimniecību: sabalansējot. Bet tā var likties vienīgi pirmajā acu uzmetienā. Patiesībā grūtību cēloņi te meklējami daudz dziļāk. Ka sliktai plānošanai un kļūdām, saimniecību sabalansējot, te bijusi ievērojama loma, — par to nevar būt nekādu šaubu.. Bet izskaidrot visu ar sliktu plānošanu un nejaušām kļūdām, — nozīmē pieļaut rupjāko kļūdu. Būtu aplami mazināt plānošanas lomu un nozīmi. Bet būtu vēl aplamāk pārspīlēt plānošanas principa lomu, domājot, ka mēs jau esam sasnieguši to attīstības pakāpi, kad ir iespējams plānot un regulēt it visu. Nav jāaizmirst, ka bez elementiem, kas padodas mūsu plānošanas iedarbībai, mūsu tautsaimniecībā ir arī vēl citi elementi, kas pagaidām vēl nepadodas plānošanai, ir beidzot mums naidīgas šķiras, kas nav pārvaramas vienkāršas valsts plāna komisijas plānošanas kārtībā. Lūk, kāpēc es domāju, ka nevar visu izskaidrot ar vienkāršu nejaušību, plānošanas kļūdām utt.

Un tātad, kāds ir pamats mūsu grūtībām labības frontē?

Pamats mūsu grūtībām ar labību ir tas, ka preču labības ražošanas pieaugums mums ir lēnāks nekā labības vajadzības pieaugums. Aug rūpniecība. Aug strādnieku skaits. Aug pilsētas. Aug beidzot technisko izejvielu (kokvilnas, linu, cukurbiešu utt.) ražošanas rajoni, kas pieprasa preču labību. Viss tas strauji palielina pieprasījumu pēc labības, pēc preču labības. Bēt preču labības ražošana aug ārkārtīgi lēnā tempā. Nevar teikt, ka sagādātās labības, kas ir valsts rīcībā, šogad mums būtu mazāk nekā pagājušā vai aizpagājušā gadā. Gluži otrādi, šogad valsts rokās labības mums bija daudz vairāk nekā pagājušos gados. Un tomēr mums ir grūtības ar labību. Lūk, daži skaitļi. 1925./26. gadā mums izdevās sagādāt uz 1. aprīli 484 milj. pudu labības. No tās uz ārzemēm izvedām 123 milj. pudu. Tātad sagādātās labības valstī palika 311 milj. pudu. 1926./27. gadā mums bija sagādāts uz 1. aprīli 596 milj. pudu labības. No tās izvedām uz ārzemēm 153 milj. pudu. Sagādātās labības valstī palika 443 milj. pudu. 1927./28. gadā uz 1. aprīli sagādātās labības mums bija 576 milj. pudu. No tās izveda uz ārzemēm 27 milj. pudu. Sagādātās labības valstī palika 549 milj. pudu. Citiem vārdiem, šogad uz 1. aprīli sagādātās labības valsts vajadzībām mums bija par 100 milj. pudiem vairāk nekā pagājušā gadā un par 2310 milj. pudiem vairāk nekā aizpagājušā gadā. Un tomēr šogad mums ir grūtības labības frontē.

Kādā no saviem referātiem es jau minēju, ka šīs grūtības izmantoja lauku kapitālistiskie elementi, un vispirms kulaki, lai izjauktu padomju saimniecisko politiku. Jūs zināt, ka Padomju vara ir lietojusi vairākus līdzekļus, lai likvidētu kulaku akcijas pret padomēm. Tāpēc pie tā es šeit neuzkavēšos. Šai gadījumā mani interesē cits jautājums. Te es domāju jautājumu par preču labības ražošanas gausā pieauguma iemesliem, jautājumu par to, ka preču labības ražošanas pieaugums mums norisinās gausāk nekā labības vajadzību pieaugums, lai gan sējas platībā un labības kopprodukcijā mēs jau esam sasnieguši pirmskara normas.

Patiešām, vai nav fakts, ka sējas platībā mēs jau esam sasnieguši pirmskara normas? Jā, tas ir fakts. Vai nav fakts, ka labības kopprodukcija jau pagājušā gadā līdzinājās ražošanas pirmskara normai, t. i., sasniedza 5 miljardi pudu labības?

Jā, fakts. Ar ko tādā gadījumā lai izskaidro to, ka ar visiem žiem apstākļiem preču labības mēs ražojam divreiz mazāk un izvedam uz ārzemēm labības reižu divdesmit mazāk nekā pirms kara? Tas izskaidrojams vispirms un galveno tiesu ar tām pārmaiņām mūsu lauksaimniecības struktūrā Oktobra revolūcijās rezultātā, ar pāreju no muižnieku un kulaku lielsaimniecībām, kas deva vislielāko preču labības daudzumu, uz sīku un vidēju zemnieku saimniecību, kas dod preču labības vismazāko daudzumu. Jau tas vien, ka pirms kara mums bija 15—16 milj. zemnieku individuālo saimniecību, bet tagad mums ir 24—25 milj. zemnieku saimniecību, — jau tas vien liecina, ka mūsu lauksaimniecības pamatbaze ir zemnieku sīksaimniecība, kas dod preču labības minimu. Lielsaimniecības spēks zemkopībā, vienalga, vai tā būtu muižnieku, kulaku vai kolektīva saimniecība, ir tas., ka tai, šai lielsaimniecībai, ir iespējams lietot mašīnas, lietot zinātnes datus, lietot mākslīgos mēslus, pacelt darba ražīgumu un tādējādi dot vislielāko preču labības daudzumu. Un, otrādi, zemnieku sīksaimniecības vājums ir tas, ka tai šo iespēju nav vai gandrīz nav, tāpēc arī tā ir puspatērētāju saimniecība ar vāju preču ražošanas spēju. Ņemsim, piemēram, kolchozus un sovchozus. Preču labības tie dod 47,2d /o no visas savas kopprodukcijas. Citiem vārdiem, preču labības tie dod vairāk nekā muižnieku saimniecības pirms kara. Bet sīkās un vidējās zemnieku saimniecības? Preču labības tās dod mums tikai 11,2% no visas savas kopprodukcijas. Starpība, kā redzat, diezgan spilgta.

Lūk, jums daži skaitļi, kas rāda labības ražošanas struktūru pagātnē, pirmskara periodā, un tagadnē, pēcoktobra periodā. Šos skaitļus devis CSP1 kolēģijas loceklis b. Ņemčinovs. Šie skaitļi nepretendē uz precizitāti, kā savā iesniegumā piebilst b. Ņemčinovs, — tie .dod iespēju taisīt tikai aptuvenus

aprēķinus. Bet šie skaitļi ir pilnīgi pietiekami, lai saprastu starpību starp pirmskara periodu un pēcoktobra periodu no labības ražošanas struktūras viedokļa vispār un preču labības ražošanas it sevišķi.

Ko liecina št tabula?

Tā liecina, pirmkārt, to, ka labības produktu vislielākā vairuma ražošana ir pārgājusi no muižniekiem un kulakiem uz sīkiem un vidējiem zemniekiem. Tas nozīmē, ka sīkie un vidējie zemnieki, galīgi atbrīvojušies no muižniecības sloga un pamatā satricinājuši kulaku spēku, ir guvuši iespēju visnopietnākā veidā uzlabot savu materiālo stāvokli. Tas ir Oktobra revolūcijas rezultāts. Te izpaužas vispirms tas izšķirīgais sasniegums, kādu zemniecības pamatmasas ir guvušas no Oktobra revolūcijas.

Tā liecina, otrkārt, to, ka galvenie preču labības turētāji pie mums ir sīkie un vispirms vidējie zemnieki. Tas nozīmē, ka ne vien no labības kopprodukcijas viedokļa, bet arī no preču labības ražošanas viedokļa PSRS Oktobra revolūcijas rezultātā ir kļuvusi par sīkzemniecisku saimniecību zemi un vidējais zemnieks — par zemkopības «centrālo figūru».

Tā liecina, treškārt, to, ka muižnieku (liel-) saimniecību likvidācijai, kulaku (liel-) saimniecību sašaurināšanai vairāk nekā trīskārtīgi un pārejai uz zemnieku sīksaimniecību, kurai preču ražošanas spēja ir tikai 11%, kad labības ražošanā nav kaut cik attīstītu sabiedrisku lielsaimniecību (kolchozu un sovchozu), bija jānoved, un viss tas patiešām noveda pie tā, ka, salīdzinot ar pirmskara laiku, krasi samazinājās preču labības ražošana. Tas ir fakts, ka preču labības tagad mums ir divreiz mazāk, lai gan labības kopprodukcijas norma ir tikpat liela kā pirmskara.

Lūk, kur pamats mūsu grūtībām labības frontē.

Lūk, kāpēc mūsu grūtības labības sagādē nevar uzskatīt par vienkāršu nejaušību.

Nav šaubu, ka zināma negatīva loma te bija arī tam apstāklim, ka mūsu tirdznieciskās organizācijas bez kādas vajadzības apņēmās apgādāt ar labību vairākas sīkas un vidējas pilsētas, kas zināmā mērā nevarēja nesamazināt valsts labības krājumus. Bet nav nekāda iemesla šaubīties, ka pamats mūsu grūtībām labības frontē ir nevis šis apstāklis, bet gan tas fakts, ka, strauji pieaugot vajadzībai pēc preču labības, lēni attīstās preču ražošanas spēja mūsu lauksaimniecībā.

Kur izeja no stāvokļa?

Ir ļaudis, kas kā izeju no stāvokļa atzīst atgriešanos pie kulaku saimniecības, kulaku saimniecības attīstību un paplašināšanu. Šie ļaudis neiedrošinās runāt par atgriešanos pie muižnieku saimniecības, acīm redzot saprazdami, ka mūsu laikos ir bīstami pļāpāt par tādām lietām. Bet toties viņi jo labprāt runā par to, ka ir nepieciešami visai plaši attīstīt kulaku saimniecību.. Padomju varas interesēs. Šie ļaudis iedomājas, ka Padomju vara varētu balstīties vienā un tai pašā laikā uz divām pretējām šķirām — uz kulaku šķiras, kuru saimnieciskais princips ir strādnieku šķiras ekspluatācija, un uz strādnieku šķiras, kuru saimnieciskais princips ir katras ekspluatācijas iznīcināšana. Reakcionāru cienīgs fokuss. Nav vērts pat pierādīt, ka šiem reakcionārajiem «plāniem» nav nekā kopīga ar strādnieku šķiras interesēm, ar marksisma principiem, ar ļeņinisma uzdevumiem. Runas par to, ka kulaks «nav sliktāks» par pilsētas kapitālistu, ka kulaks nepavisam nav bīstamāks par pilsētas nep-

mani, ka tāpēc mums tagad nav ko «baidīties» no kulakiem,-

šādas runas ir tukša liberāla pļāpāšana, kas iemidzina strādnieku šķiras un zemniecības galveno masu modrību. Nav jāaizmirst, ka, ja mēs industrijā pilsētas sīkkapitālistam varam nostatīt pretim sociālistisko lielrūpniecību, kas dod 9/10 visu rūpniecības preču, tad uz laukiem kulaku lielražošanai mēs varam nostatīt pretim ražošanas līnijā tikai vēl nenostiprinājušos kolchozus un sovchozus, kas ražo 8 reizes mazāk labības nekā kulaku saimniecības. Nesaprast kulaku lielsaimniecību nozīmi laukos, nesaprast to, ka kulaku īpatsvars laukos ir simtreiz lielāks nekā kapitālistu īpatsvars pilsētas rūpniecībā, — tas nozīmē zaudēt prātu, saraut saites ar ļeņinismu, pāriet strādnieku šķiras ienaidnieku pusē.

Tātad, kur izeja no stāvokļa?

1) Izeja ir, vispirms, pārejā no sīkām, atpalikušām un sadrumstalotām zemnieku saimniecībām uz apvienotām, lielām, sabiedriskām saimniecībām, kas apgādātas ar mašīnām, apbruņotas ar zinātnes datiem un ir spējīgas ražot vislielāko preču labības daudzumu. Izeja — pārejā no individuālās zemnieku saimniecības uz kolektīvu, sabiedrisku saimniecību zemkopībā.

Jau kopš pirmām Oktobra revolūcijas dienām Ļeņins aicināja partiju organizēt kolchozus. Kopš tā laika kolchozu idejas propaganda mums partijā nav pārtraukta. Tomēr plašās masas uz aicinājumu radīt kolchozus ir atsaukušās tikai pēdējā laikā. Tas izskaidrojams vispirms ar to, ka kooperatīvā sabiedriskuma plašā attīstība laukos ir sagatavojusi lūzumu zemniecības noskaņojumā par labu kolchoziem, un ka vairāku tādu kolchozu pastāvēšana, kas jau tagad dod 150—200 pudu lielu ražu no desetīnas un kam ir 30—40% liela preču labības ražošanas spēja, ir radījusi nabadzīgajā zemniecībā un zemākajos vidējās zemniecības slāņos nopietnu tieksmi pēc kolchoziem. Ne maza nozīme te ir arī tara apstāklim, ka tikai pēdējā laikā valsts ir guvusi iespēju nopietni financēt kolchozu kustību. Ir zināms, ka šogad valsts ir izsniegusi kolchozu pabalstam divreiz, tik daudz naudas kā pagājušā gadā (vairāk par 60 milj. rubļu). Partijas XV kongresam bija pilnīgi taisnība, kad tas atzina, ka apstākļi kolchozu masu kustībai ir jau nobrieduši, ka kolchozu kustības pastiprināšana ir viens no nopietnākiem līdzekļiem, kā pacelt preču labības ražošanas spēju mūsu zemē.

Pēc CSP ziņām labības kopprodukcija kolchozos 1927. g. bija vismaz 55 milj. pudu ar pārdotspēju caurmērā 30%. Plašajam jaunu kolchozu dibināšanas un veco paplašināšanas vilnim šā gada sākumā jādod ievērojams labības ražošanas pieaugums kolchozos gada beigās. Uzdevums ir uzturēt kolchozu kustības attīstības tagadējo tempu, palielināt kolchozu apmērus, atmest uzpūstos kolchozus, to vietā liekot īstus kolchozus, un nodibināt tādu režīmu, lai visu savu preču labību kolchozi nodotu valsts un kooperatīvām organizācijām, piedraudot tiem pretējā gadījumā atņemt valsts subsidijas un kreditus. Es domāju, ka, ievērodami šos noteikumus, mēs varētu panākt to, ka pēc 3—4 gadiem kolchozi mums dotu 40—50 milj. pudu preču labības.

Dažreiz kolchozu kustību nostata pretim kooperatīvai kustībai, domājot acīm redzot, ka kolchozi ir viens, bet kooperācija — kaut kas cits. Tas, protams, nav pareizi. Daži noiet pat tik tālu, ka nostata kolchozus pretim Ļeņina kooperatīvam plānam. Lieki pat runāt, ka šādai pretstatīšanai nav nekā kopīga ar patiesību. īstenībā kolchozi ir kooperācijas veids, visspilgtākais ražošanas kooperācijas veids. Ir noieta un apgādes, tāpat arī ražošanas kooperācija. Kolchozi ir kooperatīvās kustības neatņemama sastāvdaļa vispārīgi, Ļeņina kooperatīvā plāna — atsevišķi. Realizēt Ļeņina kooperatīvo plānu nozīmē — pacelt zemniecību no noieta un apgādes kooperācijas uz ražošanas kooperāciju, tā sakot, uz kolchozu kooperāciju. Arto, starp citu, ir izskaidrojams tas fakts, ka kolchozi mums sāka rasties un attīstīties vienīgi noieta un apgādes kooperācijas attīstības un nostiprināšanās rezultātā.

2)     Izeja ir, otrkārt, veco sovchozu paplašināšanā un nostiprināšanā, jaunu lielu sovchozu organizēšanā un attīstīšanā. Pēc *CSP datiem labības kopprodukcija tagadējos sovchozos 1927. g. bija vismaz 45 milj. pudu ar 65% pārdotspēju. Nav šaubu, ka ar zināmu valsts atbalstu sovchozi spētu stipri pacelt labības ražošanu. Bet uzdevums ar to vien vēl neaprobežojas. Ir Padomju varas lēmums, pēc kura tādos rajonos, kur ir brīva, -zemniekiem nepiešķirta zeme, jāorganizē jauni lieli sovchozi (ar 10—30 tūkst, desetīnu katrs), kam jādod pēc 5—6 gadiem ap 100 milj. pudu preču labības. Šo sovchozu organizēšana jau sākta. Uzdevums ir katrā ziņā realizēt šo Padomju varas lēmumu. Es domāju, ka, izpildīdami šos uzdevumus, mēs spētu panākt to, ka pēc gadiem 3—4 no vecajiem un jaunajiem sov<ehoziem mēs dabūtu 80—100 milj. pudu preču labības.

3)   Izeja pēdīgi ir sīko un vidējo individuālo zemnieku saimniecību sistemātiskā ražīguma kāpināšanā. Mēs nevaram un nedrīkstam atbalstīt individuālo kulaku lielsaimniecību. Bet mēs varam atbalstīt un mums jāatbalsta sīkā un vidējā zemnieku individuālā saimniecība, paceļot tās ražīgumu un ievelkot to kooperatīvas organizētības gultnē. Tas ir vecs uzdevums, ko sevišķi spēcīgi sludināja pie mums jau 1921. gadā, liekot pārtikas repartīciju vietā pārtikas nodokli. Šo uzdevumu mūsu partija apstiprināja XIV un XV kongresā. Šā uzdevuma svarīgumu tagad pasvītro grūtības labības frontē. Tāpēc šis uzdevums arī jāveic ar tādu pašu neatlaidību, ar kādu tiks veikti divi pirmie uzdevumi — kolchozu uzdevums un sovchozu uzdevums.

Visi apstākļi liecina, ka zemnieku saimniecības ražīgumu nedaudzos gados varētu pacelt par 15—20%. Pašlaik pie mums lieto ne mazāk par 5 milj. spīļarklu. To aizvietošana ar lemeš.arkliem vien varētu nopietni pacelt labības ražošanas pieaugurnu mūsu zemē. Es pat nerunāju par zemnieku saimniecību apgādāšanu ar zināmu minimu mākslīgo mēslu, tīrītu sēklu, sīka tipa mašīnām utt. Kontraktācijas metode, līguma noslēgšana ar veselām sādžām un ciemiem to apgādāšanai ar sēklu utt. ar obligātu noteikumu, ka tiem jānodod attiecīgā daudzumā labības produkti, — šī metode ir labākais līdzeklis pacelt zemnieku saimniecību ražīgumu un iesaistīt zemniekus kooperācijā. Es domāju, ka, nopietni strādājot šai virzienā, mēs pēc 3—4 gadiem varētu dabūt vismaz 100 milj. pudu jaunas preču labības no sīkām un vidējām individuālām zemnieku saimniecībām.

Tātad, ar nosacījumu, ja visus šos uzdevumus veiktu, mums būtu valsts rīcībā pēc 3—4 gadiem jauni 200—250 milj. pudu preču labības, kas būtu daudz maz pietiekami, lai mēs pienācīgi varētu manevrēt tiklab valsts iekšienē, kā arī ārpus tās.

Tāda ir galvenos vilcienos rīcība, kas nepieciešama, lai tiktu ārā no grūtībām labības frontē.

Apvienot šo galveno darbu ar kārtējo darbu uzlabot plānošanu lauku apgādē ar precēm, atbrīvojot mūsu tirdznieciskās organizācijas no pienākuma apgādāt ar labību veselu rindu sīko un vidējo pilsētu, — tāds tagad ir uzdevums.

Vai reizē ar šiem līdzekļiem nav jālieto vēl daži citi līdzekļi, teiksim, kas pamazinātu mūsu industrijas attīstības tempu, kuras pieaugums rada tik strauju labības pieprasījuma pieaugumu, ka tas pagaidām pārspēj preču labības ražošanas pieaugumu? Nē, nav vajadzīgs. Nekādā gadījumā! Pamazināt industrijas attīstības tempu nozīmē vājināt strādnieku šķiru, jo

katrs solis uz priekšu industrijas attīstībā, katra jauna fabrika, katra jauna rūpnīca, runājot Ļeņina vārdiem, ir strādnieku šķiras «jauns cietoksnis», kas pastiprina tās pozicijas cīņā pret sīkburžuazisko stichiju, cīņā pret mūsu saimniecības kapitālistiskiem elementiem. Gluži otrādi, mums jāpatur tagadējais industrijas attīstības temps, pie pirmās iespējas mums tas vēl vairāk jāattīsta, lai pārpildītu laukus ar precēm un iegūtu no turienes vairāk labības, lai apgādātu lauksaimniecību, un vispirms kolchozus un sovchozus, ar mašīnām, lai industrializētu lauksaimniecību un palielinātu tās preču labības produkciju.

Varbūt mums vajadzētu lielākas «piesardzības» dēļ aizturēt smagās rūpniecības attīstību, lai padarītu vieglo rūpniecību, kas strādā galveno tiesu zemnieku tirgum, par mūsu industrijas bazi? Nekādā gadījumā! Tā būtu pašnāvība, būtu visas mūsu rūpniecības, tai skaitā arī vieglās rūpniecības iedragā jums. Tas nozīmētu atkāpšanos no mūsu zemes industriālizācij as lozunga, mūsu zemes pārvēršanu par kapitālistiskās saimniecības piedēkli. Mēs te pamatojamies uz Ļeņina pazīstamām vadošām tēzēm, kuras viņš devis Kominternes IV kongresā un kuras bez vārda runas ir obligātas visai mūsu partijai. Lūk, ko šai sakarā Ļeņins sacīja Kominternes IV kongresā:

«Krievijas glābiņš ir ne tikai laba raža zemnieku saimniecībā, — ar to vēl nepietiek, — un ne tikai labs stāvoklis vieglā rūpniecībā, kas apgādā zemniecību ar patēriņa priekšmetiem, — arī tā vēl nepietiek, — mums nepieciešama arī smagā industrija».

Vai arī:

«Mēs taupām visur, pat uz skolu rēķina. Tam tā jābūt, jo mēs zinām, ka bez smagās rūpniecības glābšanas, bez tās atjaunošanas mēs nespēsim uzcelt nekādu rūpniecību, un bez tās mēs vispār iesim bojā kā patstāvīga valsts» (sk. XXVII sēj., 349. lpp.).

Šos Ļeņina aizrādījumus nedrīkst aizmirst.

Kā būs ar strādnieku un zemnieku savienību sakarā ar paredzēto rīcību? Es domāju, ka šī rīcība var tikai atvieglot strādnieku un zemnieku savienības nostiprināšanu. Patiešām, ja kolchozi un sovchozi attīstīsies paātrinātā tempā; ja tiešas palīdzības rezultātā sīkiem un vidējiem zemniekiem viņu saimniecību ražīgums pieaugs un kooperācija aptvers arvien plašākas zemniecības masas; ja valsts saņems jaunus simtus miljonus pudu preču labības, kas nepieciešama manevrēšanai; ja šās un citas tamlīdzīgas rīcības rezultātā kulaki tiks savaldīti un pakāpeniski pārvarēti, — vai tad nav skaidrs, ka pretišķības starp strādnieku šķiru un zemniecību strādnieku un zemnieku savienības iekšienē reizē ar to arvien vairāk un vairāk nogludināsi es, vajadzība pēc ārkārtējas rīcības labības sagādē atkritīs, plašas zemniecības masas arvien vairāk pievērsīsies kolektīvās saimniecības formām, un cīņai par lauku kapitālistisko elementu pārvarēšanu būs arvien masveidīgāks un organizētāks raksturs. Vai nav skaidrs, ka strādnieku un zemnieku savienība ar tādu rīcību var tikai iegūt?

Jāpatur tikai vērā, ka strādnieku un zemnieku savienība proletariāta diktatūras apstākļos nav vienkārša savienība. Tā ir īpaša strādnieku šķiras un darba zemniecības masu savienības forma, kuras mērķis: a) stiprināt strādnieku šķiras pozicijas,

b)    nodrošināt strādnieku šķirai vadošu lomu šai savienībā,

c)   iznīcināt šķiras un šķiru sabiedrību. Jebkura cita strādnieku un zemnieku savienības izpratne ir oportūnisms, meņševisms, eserisms — viss, ko vēlaties, tikai ne marksisms, tikai ne ļeņinisms.

Kā savienot ideju par strādnieku un zemnieku savienību ar pazīstamo Ļeņina tezi, ka zemniecība ir «pēdējā kapitālistiskā šķira»? Vai te nav pretrunas? Pretruna te ir tikai ārēja, šķietama. īstenībā te nav nekādas pretrunas. Tai pašā referātā Kominternes III kongresā, kur Ļeņins raksturo zemniecību kā «pēdējo kapitālistisko šķiru», tai pašā referātā Ļeņins vēl un vēlreiz pamato strādnieku un zemnieku savienības nepieciešamību, paziņodams, ka «diktatūras augstākais princips ir atbalstīt proletariāta savienību ar zemniecību, lai proletariāts varētu paturēt vadošo lomu un valsts varu». Skaidrs, ka Ļeņins vismaz te neredz nekādas pretrunas.

Kā jāsaprot Ļeņina teze, ka zemniecība ir «pēdējā kapitālistiskā šķira»? Vai tas nenozīmē, ka zemniecība sastāv no kapitālistiem? Nē, nenozīmē. Tas nozīmē, pirmkārt, to, ka zemniecība ir īpaša šķira, kas savu saimniecību ceļ uz ražošanas, rīku un līdzekļu privātīpašuma pamata un tāpēc atšķiras no proletāriešu šķiras, kas savu saimniecību ceļ uz ražošanas rīku un līdzekļu kolektīva īpašuma pamata. Tas nozīmē, otrkārt, to, ka zemniecība ir tāda šķira, kas izvirza no sava vidus, rada un uztur kapitālistus, kulakus un vispārīgi dažādus ekspluatātorus.

Vai šis apstāklis nav nepārvarams šķērslis strādnieku un zemnieku savienības organizēšanai? Nē, nav. Proletariāta savienība ar zemniecību proletariāta diktatūras apstākļos nav savienība ar visu zemniecību. Proletariāta savienība ar zemniecību ir strādnieku šķiras savienība ar darba zemniecības masām. Šāda savienība nav realizējama bez cīņas pret zemniecības kapitālistiskiem elementiem, bez cīņas pret kulakiem. Šāda savienība nevar būt izturīga, ja netiek organizēta nabadzīgā zemniecība kā strādnieku šķiras atbalsts laukos. Tāpēc strādnieku un zemnieku savienību proletariāta diktatūras tagadējos apstākļos var realizēt vienīgi ar Ļeņina pazīstamo lozungu: balsties uz nabadzīgo zemniecību, noslēdz ciešu savienību ar vidējo zemnieku, ne uz brīdi nepārtrauc cīņu pret kulakiem. Jo tikai realizējot šo lozungu, zemniecības pamatmasas var iesaistīt sociālistiskās celtniecības gultnē.

Tātad jūs redzat, ka pretruna starp divām Ļeņina formulām ir tikai iedomāta, šķietama pretruna. īstenībā starp tām nav nekādas pretrunas.

ĻENINS UN JAUTĀJUMS PAR SAVIENĪBU AR VIDĒJO ZEMNIEKU[6]

Atbilde b. S.

Biedri S.!

NAV PAREIZI, ka Ļeņina lozungs: «prast panākt vienošanos ar vidējo zemniecību, ne brīdi neatsakoties no cīņas pret kulaku un stingri balstoties vienīgi uz nabadzīgo zemniecību», kas dots viņa pazīstamajā rakstā par Pitirimu Sorokinu, — esot it kā «nabadzīgās zemniecības komiteju perioda» lozungs, «vidējās zemniecības tā dēvētās neitralizācijas perioda beigu» lozungs. Tas ir gluži nepareizi. Nabadzīgās zemniecības komitejas tika nodibinātas 1918. gada jūnijā. 1918. gada oktobra beigās mums jau bija spēku pārsvars uz laukiem pret kulakiem un vidējā zemnieka pagrieziens uz Padomju varas pusi. Uz šā pagrieziena pamata arī radās CK lēmums par divvaldības izbeigšanu starp Padomēm un nabadzīgās zemniecības komitejām, par pagastu un ciemu Padomju pārvēlēšanu, par nabadzīgās zemniecības komiteju izkausēšanu jaunizvēlētajās Padomēs un tātad par nabadzīgās zemniecības komiteju likvidēšanu. Šis lēmums Padomju formulējumā tika pieņemts, kā zināms, 1918. g. 9. novembrī Padomju VI kongresā. Es te domāju Padomju VI kongresa lēmumu 1918. g. 9. novembrī par ciemu un pagastu Padomju pārvēlēšanu un nabadzīgās zemniecības komiteju izkausēšanu Padomēs. Bet kad radās Ļeņina raksts «Pitirima Sorokina vērtīgie atzinumi», kur viņš vidējā zemnieka neitralizācijas lozunga vietā pasludina lozungu par vienošanos ar vidējo zemnieku? Tas radās 1918. g. 21. novembrī, t. i., gandrīz divas nedēļas pēc šā Padomju VI kongresa lēmuma. Šai rakstā Ļeņins tieši pasaka, ka politiku, kas vērsta uz vienošanos ar vidējo zemnieku, diktē vidējo zemnieku pagrieziens uz mUsu pusi. LUk, Ļeņina vārdi:

«Uz laukiem mūsu uzdevums — iznīcināt muižnieku, salauzt ekspluatātora un spekulanta-kulaka pretošanos; tā veikšanai mēs droši atbalstīties varam vienīgi uz pusproletāriešiem, uz «nabadzīgo zemniecību». Bet vidējais zemnieks mums nav ienaidnieks. Viņš ir svārstījies, svārstās un svārstīsies: uzdevums ietekmēt svārstīgos nav vienāds ar uzdevumu gāzt ekspluatātoru un uzvarēt aktīvo ienaidnieku. Prast panākt vienošanos ar vidējo zemnieku — ne brīdi neatsakoties no cīņas pret kulaku un stingri balstoties vienīgi uz nabadzīgo zemniecību — tas ir pašreizējā momenta uzdevums, jo tieši tagad pagrieziens vidējā zemniecībā uz mūsu pusi iepriekš minēto iemeslu dēļ ir nenovēršams»1 (sk. XXIII sēj., 294. lpp.).

Kas tad no tā secināms?

No tā secināms, ka Ļeņina lozungs attiecas nevis uz veco periodu, nevis uz nabadzīgās zemniecības komiteju un vidējā zemnieka neitralizācijas periodu, bet uz jauno periodu, uz vienošanās periodu ar vidējo zemnieku. Tātad tas atspoguļo nevis vecā perioda beigas, bet gan jaunā perioda sākumu.

Bet jUsu apgalvojums par Ļeņina lozungu ir nepareizs ne vien formāli, ne vien, tā sakot, chronoloģiskā ziņā — tas nepareizs arī būtībā. Ir zināms, ka Ļeņina lozungs par vienošanos ar vidējo zemnieku kā jauns lozungs tika pasludināts visai partijai mUsu partijas VIII kongresā (1919. g. marts). Ir zināms, ka partijas VIII kongress ir tas pats kongress, kas lika pamatu mUsu ciešās savienības politikai ar vidējo zemnieku. Ir zināms, ka mUsu programa, VK(b)P programa, arī pieņemta partijas VIII kongresā. Ir zināms, ka šai programa ir speciāli punkti par partijas attieksmēm pret dažādiem nogrupējumiem uz laukiem: pret nabadzīgo zemniecību, pret vidējiem zemniekiem, pret kulakiem. Kas sacīts šais VK(b)P programas punktos par sociālajiem nogrupējumiem uz laukiem un par partijas attieksmēm pret tiem? Klausieties:

«Visā savā darbā uz laukiem KKP joprojām balstās uz lauku proletāriskajiem un pusproletāriskajiem slāņiem, organizē tos vispirms kā patstāvīgu spēku, dibinādama uz laukiem partijas šūnas, nabadzīgās zemniecības organizācijas, īpaša tipa lauku proletāriešu un pusproletāriešu arodbiedrības utt., visiem spēkiem tuvinādama viņus pilsētas proletariātam un atraudama viņus no lauku buržuāzijas un sīkīpašniecisko interešu ietekmes.

Attieksmē pret kulakiem, pret lauku buržuāziju, KKP politika izpaužas noteiktā cīņā pret viņu ekspluatātoriskām tieksmēm un apspiežot viņu pretošanos padomju politikai.

Attieksmē pret vidējo zemniecību, KKP politika izpaužas tās pakāpeniskā un plānveidīgā iesaistīšanā sociālistiskās celtniecības darbā. Partija uzskata par savu uzdevumu atdalīt to no kulakiem, ar uzmanīgu izturēšanos pret tās vajadzībām pievilkt to strādnieku šķiras pusē, cīnoties pret tās atpalicību ar idejiskas ietekmēšanas, bet nevis ar apspiešanas līdzekļiem, cenšoties visos gadījumos, kur aizskartas tās vitālās intereses, panākt praktisku vienošanos ar to, piekāpjoties tai līdzekļu nosacīšanā sociālistisko pārgrozību realizēšanai»1 («KK(b)P VIII kongress», stenogr., 396. lpp.).

Pamēģiniet nu atrast kaut vismazāko, kaut tikai vārdisku starpību starp šiem programas punktiem un Ļeņina lozungu! Jūs neatradīsit šo starpību, jo tāda dabā neeksistē. Vēl vairāk. Nevar būt nekādu šaubu, ka Ļeņina lozungs ne vien nav pretrunā VIII kongresa lēmumiem par vidējo zemnieku, bet, gluži otrādi — ir visprecīzākais un vislabāki izdevies šo lēmumu formulējums. Bet tas taču ir fakts, ka VK(b)P programa ir pieņemta 1919. g. martā partijas VIII kongresā, kas speciāli apsprieda jautājumu par vidējo zemnieku, bet Ļeņina raksts pret Pitirimu Sorokinu, kurā pasludināts lozungs par vienošanos ar vidējo zemnieku, parādījās presē 1918. g. novembrī, četrus mēnešus pirms partijas VIII kongresa. Vai nav skaidrs, ka partijas VIII kongress kopumā un pilnīgi apstiprināja Ļeņina lozungu, kas bija pasludināts viņa rakstā pret Pitirimu Sorokinu, kā lozungu, ar kuru partijai jāvadās savā darbā uz laukiem visā tagadējā sociālistiskās celtniecības periodā?

Kur ir Ļeņina lozunga kodols?

Ļeņina lozunga kodols tur, ka tas apbrīnojami asi uztver partijas darba trīsvienīgo uzdevumu uz laukiem, kas izteikts vienā īsā formulā: a) balsties uz nabadzīgo zemniecību, b) vienojies ar vidējo zemnieku, c) ne brīdi nepārtrauc cīņu pret kulaku. Pamēģiniet tik paņemt no šās formulas vienu tās daļu par bazi darbam uz laukiem pašreizējā momentā, aizmirstot tās pārējās daļas, — un jūs noteikti nokļūsit strupceļā. Vai var sociālistiskās celtniecības tagadējās lazes apstākļos nodibināt īstu un izturīgu vienošanos ar vidējo zemnieku, nebalstoties uz nabadzīgo zemniecību un necīnoties pret kulaku? Nevar. Vai var tagadējās attīstības apstākļos sekmīgi cīnīties pret kulaku, nebalstoties uz nabadzīgo zemniecību un nevienojoties ar vidējo zemnieku? Nevar. Kā vislabāk izteikt vienā sakopojošā lozungā šo trīsvienīgo partijas darba uzdevumu uz laukiem? Es domāju, ka Ļeņina lozungs ir šā uzdevuma vislabākā izteiksme. Jāatzīst, ka labāk par Ļeņinu nepateiksi.. .

Kāpēc nepieciešami ir tieši tagad, tieši tagadējos darba apstākļos uz laukiem pasvītrot Ļeņina lozunga lietderību?

Tāpēc, ka tieši tagad novērojama atsevišķu biedru tendence saraustīt daļās trīsvienīgo partijas darba uzdevumu uz laukiem un atraut šās daļas vienu no otras. To pilnīgi apstiprinājusi mūsu labības sagādes kampaņas prakse šā gada janvārī un februārī. Ka ar vidējo zemnieku jāpanāk vienošanās — to zina visi boļševiki. Bet kā panākt šo vienošanos, to ne katrs saprot. Vieni domā panākt šo vienošanos ar vidējo zemnieku, atsakoties no cīņas pret kulakiem vai pavājinot šo cīņu: sak, cīņa pret kulakiem var atbaidīt daļu vidējās zemniecības, tās pārtikušo daļu. Citi domā panākt vienošanos ar vidējo zemnieku, atsakoties no nabadzīgās zemniecības organizēšanas darba vai pavājinot šo darbu: sak, nabadzīgās zemniecības organizēšana rada nabadzīgās zemniecības norobežošanos, bet norobežošanās var atbaidīt no mums vidējos zemniekus. Šās novirzīšanās rezultātā no pareizās līnijas tiek aizmirsta tā marksistiskā teze, ka vidējais zemnieks ir svārstīga šķira, ka vienošanos ar vidējo zemnieku var padarīt stipru vienīgi, enerģiski cīnoties pret kulakiem un pastiprinot darbu nabadzīgās zemniecības vidū, ka bez šiem noteikumiem vidējais zemnieks var nosvērties uz kulaku pusi kā uz spēku. Atcerieties Ļeņina vārdus, kurus viņš sacīja partijas VIII kongresā:

«Ir nepieciešami noteikt attieksmes pret šķiru, kam nav noteikta stabila stāvokļa1 . Proletariāta masa ir par sociālismu, buržuāzijas masa ir pret sociālismu, — noteikt attieksmes starp šim divām šķirām ir viegli. Bet kad mēs pārejam pie tāda slāņa kā vidējā zemniecība, tad izrādās, ka tā ir tāda šķira, kas svārstās. Tas pa daļai ir īpašnieks, pa daļai darba cilvēks. Viņš neekspluatē citus darba ļaužu pārstāvjus. Viņam gadu desmitus bijis ar vislielākām pūlēm jāaizstāv savs stāvoklis, viņš pats pie sevis ir izjutis muižnieku un kapitālistu ekspluatāciju, viņš pārcietis visu, un tai pašā laikā viņš ir īpašnieks. Tāpēc mūsu attieksmēs pret ša svārstīgo šķiru ir milzīgas grūtības» («KKb)P VIII kongress», stenogr., 346. lpp.).

Bet ir arī citādi novirzieni no pareizās līnijas, kuri ne mazāk bīstami kā iepriekšējie. Gadās, ka cīnās pret kulakiem, bet cīnās tik neveikli un bez jēgas, ka sitieni trāpa vidējo un nabadzīgo zemnieku. Rezultātā kulaks paliek neaizskarts, savienībā ar vidējo zemnieku rodas plaisa, un daļa nabadzīgās zemniecības nokļūst uz laiku kulaka ķetnās, kurš slepeni rokas pret padomju politiku. Ir arī tādi gadījumi, kad cīņu pret kulakiem mēģina padarīt par kulaku ekspropriāciju un labības sagādes darbu par pārtikas repartīciju, aizmirstot, ka kulaka ekspropriācija mūsu apstākļos ir muļķība un pārtikas repartīcija nozīmē nevis savienību, bet cīņu ar vidējo zemnieku.

No kā rodas šādas novirzīšanās no partijas līnijas?

No neizpratnes, ka partijas trīsvienīgā darba uzdevums uz: laukiem ir vienots un nedalāms uzdevums. No neizpratnes, ka uzdevumu cīnīties pret kulakiem nevar atraut no uzdevuma vienoties ar vidējo zemnieku un abus šos uzdevumus — no uzdevuma padarīt nabadzīgo zemniecību par partijas balstu uz laukiem[7].

Kas jādara, lai šie uzdevumi netiktu atrauti viens no otra mūsu kārtējā darba gaitā uz laukiem?

Tā veikšanai jādod vismaz tāds vadošs lozungs, kas visus šos uzdevumus apvienotu vienā kopīgā formulā, kas tātad nepieļautu atraut šos uzdevumus vienu no otra.

Vai partijas arsenālā mums ir šāda formula, šāds lozungs?

Jā, ir. Šāda formula ir Ļeņina lozungs: «prast panākt vienošanos ar vidējo zemnieku, ne brīdi neatsakoties no cīņas pret kulaku un stingri balstoties vienīgi uz nabadzīgo zemniecību».

Lūk, kāpēc es domāju, ka šis lozungs ir vislietderīgākais un visaptverošākais lozungs, ka tas jāizvirza pirmā vietā tieši tagad, tieši tagadējos darba apstākļos uz laukiem.

Jūs uzskatāt Ļeņina lozungu par «opozicionāru» lozungu un jautājat savā vēstulē: «Kā varēja gadīties, ka … šis opozicionārais lozungs tika iespiests 1928. g. 1. maijā «Pravdā» … ar ko lai izskaidro šā lozunga parādīšanos VKF CK orgāna «Pravdas» slejās, vai tā ir tikai techniska iespieduma kļūda, vai tas ir kompromiss ar opozīciju jautājumā par vidējo zemnieku»? Bargi teikts — nav vārdam vietas! Un tomēr, — lēnāk «pār tiltu», b. S.: ka tik jums ar savu centību nebūtu jānonāk pie secinājuma, ka jāaizliedz iespiest mūsu programa, kas pilnīgi apstiprina Ļeņina lozungu (fakts!), kuru pamatvilcienos izstrādājis Ļeņins (nepavisam ne opozicionārs!) un. kuru pieņēma partijas VIII kongress (partija arī nebija opozicionāra!). Vairāk cienības pret mūsu programas zināmiem punktiem par sociālajiem nogrupējumiem uz laukiem! Vairāk cienības pret partijas VIII kongresa lēmumiem par vidējo zemniecību! . . . Kas attiecas uz jūsu frāzi par «kompromisu ar opoziciju jautājumā par vidējo zemnieku», tad es domāju, ka tā, šī frāze, nav vērta, lai to apgāztu: tā, droši vien, ir teikta pārsteidzībā.

Šķiet, jūs mulsina tas apstāklis, ka Ļeņina lozungā un VK(b)P programā, kas pieņemta VIII kongresā, ir runa par vienošanos ar vidējo zemnieku, kamēr savā runā, VIII kongresu atklājot, Ļeņins runā par ciešu savienību ar vidējo zemnieku. Jūs, droši vien, redzat tajā kaut ko līdzīgu pretrunai. Jūs varbūt esat gatavi pat pieļaut, ka vienošanās politika ar vidējo zemnieku ir kaut kas līdzīgs atiešanai no savienības politikas ar to. Tas ir nepareizi, b. S. Tā ir dziļa maldīšanās. Tā var domāt vienīgi cilvēki, kas prot gan lasīt lozunga burtu, bet neprot iedziļināties lozunga saturā. Tā var domāt ļaudis, kas nezina lozunga vēsturi par savienību, par vienošanos ar vidējo zemnieku. Tā var spriest vienīgi cilvēki, kas spēj domāt, ka Ļeņins, kas savā atklāšanas runā VIII kongresā runāja par «ciešas savienības» politiku ar vidējo zemnieku, ir atkāpies no sevis paša, pateikdams otrā savā runā, tai pašā kongresā un partijas programā, kas pieņemta VIII kongresā, ka tagad mums ir vajadzīga «vienošanās» politika ar vidējo zemnieku.

Kas tad te par lietu? Lieta tā, ka Ļeņins un partija VIII kongresa personā neredz nekādas starpības starp jēdzienu «vienošanās» un jēdzienu «savienība». Lieta tā, ka visur, visās savās runās VIII kongresā Ļeņins liek vienlīdzības āmi starp jēdzienu «savienība» un jēdzienu «vienošanās». Tas pats sakāms par VIII kongresa rezolūciju «Par attieksmēm pret vidējo zemniecību», kur starp jēdzienu «vienošanās» un jēdzienu «savienība» likta vienlīdzības zīme. Un tā kā Ļeņins un partija uzskata vienošanās politiku ar vidējo zemnieku nevis par nejaušu un ātri pārejošu, bet par ilgstošu politiku, tad tiem bija un ir pilnīga tiesība dēvēt vienošanās politiku ar vidējo zemnieku par ciešas savienības politiku ar viņu un, otrādi, ciešas savienības politiku ar vidējo zemnieku — par vienošanās politiku ar viņu. Vajag tikai iepazīties ar partijas VIII kongresa stenogramām un ar tā paša kongresa rezolūciju par vidējo zemnieku, lai par to pārliecinātos.

Lūk, izvilkums no Ļeņina runas VIII kongresā:

«Ļoti bieži padomju darbinieku pieredzes trūkuma dēļ, jautājuma grūtības dēļ, sitieni, kas bija domāti kulakiem, ķēra vidējo zemniecību. Te mēs esam ārkārtīgi nogrēkojušies. Sai ziņā iegūtā pieredze mums palīdzēs darīt visu, lai izvairītos no tā turpmāk. Lūk, uzdevums, kas stāv mūsu priekšā ne teorētiski, bet praktiski. Jūs labi zināt, ka šis uzdevums ir grūts. Mums nav tādu labumu, kurus mēs varētu dot vidējam zemniekam, bet viņš — materiālists, praktiķis un prasa konkrētus materiālus labumus, kādus tagad mēs nevaram dot un bez kādiem valstij jāiztiek varbūt vēl mēnešiem ilgā smagā cīņā, kas tagad sola pilnīgu uzvaru. Bet mēs daudz ko varam darīt mūsu administratīvajā praksē: uzlabot mūsu aparātu, izlabot milzumu ļaunprātību. Mēs varam mūsu partijas līniju, kas nav bijusi pietiekami vērsta uz bloku, uz savienību, uz vienošanos1 ar vidējo zemniecību, — šo līniju mēs varam izlīdzināt un izlabot, un mums tas jādara» («KK(b)P VIII kongress», stenogr., 24. un 25. lpp.).

Jūs redzat, ka Ļeņins nešķiro «vienošanos» un «savienību».

Un, lūk, izvilkumi no VIII kongresa rezolūcijas «Par attieksmēm pret vidējo zemniecību»:

«Sajaukt vidējos zemniekus ar kulakiem, attiecināt uz viņiem tādā vai citādā mērā pret kulakiem vērsto rīcību nozīmē visrupjākā veidā pārkāpt ne tikai visus Padomju varas dekrētus un visu tās polītiku, bet arī visus komunisma pamatprincipus, kas norāda uz proletariāta vienošanos ar vidējo zemniecību proletariāta izšķirīgās cīņas periodā par buržuāzijas gāšanu kā uz vienu no noteikumiem bezsāpīgai pārejai uz katras ekspluatācijas iznīcināšanu.

Vidējā zemniecība, kam ir samērā stipras ekonomiskas saknes, lauksaimniecības technikas atpalicības dēļ no rūpniecības technikas pat attīstītākās kapitālistiskās valstīs, par Krieviju nemaz nerunājot, turpinās pastāvēt diezgan ilgu laiku pēc proletāriskās revolūcijas sākuma. Tāpēc padomju darbinieku taktikai, tāpat kā arī partijas darbinieku taktikai uz laukiem, jābūt aprēķinātai uz ilgstošu sadarbības periodu ar vidējo zemniecību . . .

Tādējādi pilnīgi pareizā Padomju varas politika uz laukiem nodrošina uz vārīgā proletariāta savienību un vienošanos ar vidējo zemniecību…

. . . Strādnieku un zemnieku valdības un komunistiskās partijas politika arī turpmāk jāveic šai proletariāta un nabadzīgās zemniecības vienošanās garā ar vidējo zemniecību»1 («KK(b)P VIII kongress», stenogr., 417.-420. lpp.).

Kā redzat, arī rezolūcija nešķiro «vienošanos» un «savienību».

Nebūs lieki atzīmēt, ka šai VIII kongresa rezolūcijā nav neviena vārda par «ciešu savienību» ar vidējo zemnieku. Bet vai tas nozīmē, ka rezolūcija ar to jau atkāpjas no «ciešas savienības» politikas ar vidējo zemnieku? Nē, nenozīmē. Tas nozīmē tikai to, ka rezolūcija liek vienlīdzības zīmi starp jēdzienu «vienošanās», «sadarbība» un jēdzienu «cieša savienība». Tas arī saprotams: nevar būt «savienības» ar vidējo zemnieku bez «vienošanās» ar viņu, un savienība ar vidējo zemnieku nevar būt «cieša», ja nav «ilgstošas» vienošanās un sadarbības ar viņu.

Tadi ir fakti.

Viens no diviem: vai nu Ļeņins un partijas VIII kongress ir atkāpušies no Ļeņina izteiciena par «ciešu savienību» ar vidējo zemnieku, vai jāatmet šis nenopietnais pieņēmums un jāatzīst, ka Ļeņins un partijas VIII kongress nekādi nešķiro jēdzienu «vienošanās» un jēdzienu «cieša savienība».

Tātad, kas negrib bUt par tukšas burtu zelēšanas upuri, kas grib saprast Ļeņina lozunga būtību, kurš runā par balstīšanos uz nabadzīgo zemniecību, par vienošanos ar vidējo zemnieku un par cīņu pret kulakiem, tas nevar nesaprast, ka vienošanās politika ar vidējo zemnieku ir ciešas savienības politika ar to.

JUsu kļUda ir tā, ka jUs neesat sapratis blēdīgo opozīcijas cilpu un esat padevies tās provokācijai, iedzīdams sevi lamatās, ko jums izlicis pretinieks. Opozicionārie blēži kliedz un trokšņo, apgalvodami, ka viņi atzīstot Ļeņina lozungu par vienošanos ar vidējo zemnieku, turklāt viņi provokatoriski liek manīt, ka «vienošanās» ar vidējo zemnieku esot viena lieta» bet «cieša savienība» ar to — kaut kas cits. Ar to viņi grib nošaut divus zaķus: pirmkārt, jautājumā par vidējo zemniecību noslēpt savu patieso poziciju, kas ir nevis par vienošanos ar vidējo zemnieku, bet par «nesaticību ar vidējo zemnieku» (sk. opozicionāra Smirnova pazīstamo runu, kuru es citēju XVI Maskavas guberņas partijas konferencē); otrkārt, noķert ar šķietamo atšķirību starp «vienošanos» un «savienību» vientiesīšus boļševiku rindās un galīgi tos sapīt, atgražot viņus no Ļeņina.

Bet kā reaģē uz to daži mUsu biedri? Tā vietā, lai norautu opozīcijas blēžiem masku, tā vietā, lai pierādītu, ka tie krāpj

partiju attiecībā pret savu patieso poziciju,- tā vietā viņi

uzķeras uz makšķeres, lien lamatās un ļauj sevi atstumt no Ļeņina. Opozicija taisa troksni par Ļeņina lozungu, opozicionāri visādi gorās, lai izliktos par Ļeņina lozunga piekritējiem — tātad man jānorobežojas no šā lozunga, lai mani nesajauktu ar opoziciju, citādi mani var apvainot ka esmu «kompromisā ar opoziciju», — tāda ir šo biedru loģika!

Un tas nav vienīgais opozicijas blēdīgo paņēmienu piemērs. Ņemiet, piemēram, paškritikas lozungu. Boļševiki nevar nezināt, ka paškritikas lozungs ir mUsu partijas rīcības pamats, proletariāta diktatūras nostiprināšanas līdzeklis, boļševistiskās kadru audzināšanas metodes dvēsele. Opozicija ceļ troksni, apgalvodama, ka paškritikas lozungu esot izdomājusi viņa, opozicija, ka partija esot no tās paķērusi šo lozungu un tādējādi kapitulējusi opozicijas priekšā. Sādi rīkodamās, opozicija grib panākt vismaz divas lietas: pirmkārt, noslēpt strādnieku šķirai un piekrāpt viņu attiecībā pret to, ka starp opozicionāro paškritiku, kuras mērķis ir partejības graušana, un boļševistisko paškritiku, kuras mērķis ir partejības nostiprināšana, — gul bezdibenis; otrkārt, noķert uz makšķeres vienu otru vientiesīti un piespiest to norobežoties no partijas paškritikas lozunga.

Bet kā uz to reaģē daži mUsu biedri? Tā vietā, lai norautu masku šiem opozicijas blēžiem un nosargātu boļševistiskās paškritikas lozungu, — viņi lien lamatās, atstumj sevi no paškritikas lozunga, dejo pēc opozicijas stabules un. .. kapitulē tās priekšā, maldīgi iedomādamies, ka viņi norobežojas no opozicijas.

Varētu minēt veselu kaudzi tamlīdzīgu piemēru.

Bet mēs savā darbā nevaram dejot pēc citu stabules, lai kas arī to pUstu. Vēl jo vairāk mēs nedrīkstam savā darbā vadīties no tā, ko par mums saka opozicionāri. Mums jāiet savs ceļš, atmetot projām ir opozicijas blēdīgos paņēmienus, ir dažu mUsu boļševiku kļūdas, kuri padodas opozicionāru provokācijai. Atcerieties Marksa vārdus: «Ej savu ceļu, un lai ļaudis runā ko grib»!

1928. g. 12. jūnijā.

«Pravda» 152. nr. 1928. g. 3. jūlijā.

PAR LABĒJĀM BRIESMĀM VK(b)P

Runa MK un MKK plēnumā 1928. gada 19. oktobrī

BIEDRI, es domāju, ka vispirms jānovēršas no sīkumiem, no personīgajiem momentiem utt., lai atrisinātu jautājumu, kas mūs interesē par labējo novirzienu. Vai mums, partijā, ir labējās, oportūnistiskās briesmas; vai eksistē objektīvi apstākļi, kas labvēlīgi šādām briesmām; kā cīnīties pret šīm briesmām, — lūk, kādi jautājumi pašlaik ir mūsu priekšā. Bet mēs šo jautājumu neatrisināsim, ja to nenotīrīsim no visiem tiem sīkumiem un piesērējuma elementiem, kas ap to aplipuši un kas mums traucē izprast jautājuma būtību.

Nav taisnība Zapoļskim, ja viņš domā, ka jautājums par labējo novirzienu ir nejaušs jautājums. Viņš apgalvo, ka runa te ir nevis par labējo novirzienu, bet par ķildām, personīgām intrigām utt. Pieļausim uz brīdi, ka ķildām un personīgām intrigām te ir zināma loma, kā jau kurā katrā cīņā. Bet izskaidrot visu ar ķildām un neredzēt aiz ķildām jautājuma būtību — nozīmē noiet no pareizā, no marksistiskā ceļa. Nevar būt, ka tādu lielu, vecu, cieši sakļautu organizāciju, kāda, bez šaubām, ir Maskavas organizācija, varēja saviļņot no apakšas līdz augšai un iekustināt dažu ķildnieku vai intrigantu pūles. Nē, biedri, tādi brīnumi pasaulē nenotiek. Es jau nerunāju par to, ka Maskavas organizācijas spēku un varenumu nedrīkst tik viegli novērtēt. Acīm redzot te ir darbojušies dziļāki cēloņi, kam nav nekā kopīga ne ar ķildām, ne ar intrigām.

Nav taisnība arī Fruntovam, kas, lai gan atzīst, ka labējās briesmas pastāv, bet neuzskata tās par tik nozīmīgām, lai ar tām varētu nopietni nodarboties nopietni, lietišķi cilvēki. Pēc viņa domām iznāk tā, ka ar jautājumu par labējo novirzienu var nodarboties klaigātāji, bet nevis lietišķi cilvēki. Es pilnīgi saprotu Fruntovu, kas ar praktisko ikdienas darbu ir apkrauts tiktāl, ka viņam nav laika domāt par mūsu attīstības perspektīvām. Bet tas vēl nenozīmē, ka dažu partijas darbinieku šaurais un lietišķais prakticisms mums jāpadara par mūsu celtniecības dogmu. Veselīgs prakticisms ir laba lieta, bet ja tas darbā zaudē perspektīvas un nepakļauj darbu partijas pamatlīnijai, tad tas kļūst par mīnusu. Taču nav grūti saprast, ka jautājums par labējo novirzienu ir jautājums par mūsu partijas pamatlīniju, ir jautājums par to, pareiza vai nepareiza ir tā attīstības perspektīva, ko mūsu partija nospraudusi XV kongresā.

Nav taisnība arī tiem biedriem, kas, iztirzādami problēmu par labējo novirzienu, saasina jautājumu ap tām personām, kas reprezentē labējo novirzienu. Uzrādiet mums labējos vai samierniekus, viņi saka, nosauciet personas, lai mēs ar viņām varētu izrēķināties. Tā ir nepareiza jautājuma nostādne. Personām, protams, ir zināma loma. Bet jautājums te ir nevis par personām, bet par tiem noteikumiem, par tiem apstākļiem, kas rada labējās briesmas partijā. Var aizvākt personas, bet tas vēl nenozīmē, ka reizē ar to mēs būsim iznīcinājuši labējo briesmu saknes mūsu partijā. Tāpēc jautājums par personām vēl neatrisina lietu, lai arī tas neapšaubāmi pelna interesi. Sakarā ar to nevar neatcerēties kādu epizodu Odesā 1919. gada beigās un 1920. gada sākumā, kad mūsu karaspēks, padzinis deņikiniešus no Ukrainas, grāva Deņikina karaspēka pēdējās paliekas Odesas rajonā. Viena daļa sarkanarmiešu toreiz lielā niknumā meklēja Odesā Antanti, būdami pārliecināti, ka, ja tie noķers to, Antanti, tad karam būs beigas. (Vispārēji smiekli.) Var iedomāties, ka sarkanarmieši būtu varējuši gan noķert kādu no Antantes pārstāvjiem Odesā, bet ar to, protams, jautājums par Antanti nebūtu atrisināts, jo Antantes saknes meklējamas nevis Odesā, kaut arī Odesa toreiz bija deņikiniešu pēdējā teritorija, bet pasaules kapitālismā. To pašu var sacīt par dažiem mūsu biedriem, kas jautājumā par labējo novirzienu saasina uzmanību ap tām personām, kas reprezente labējo novirzienu, aizmirsdami apstakļus, kas šo novirzienu rada.

Tāpēc mums te jānoskaidro vispirms jautājums par tiem, apstākļiem, kādos rodas labējais un tāpat arī «kreisais» (trockistiskais) novirziens no ļeņiniskās līnijas.

Labējais novirziens komunismā kapitālisma apstākļos nozīmē vienas komunistu daļas tendenci, tieksmi, īstenībā gan neizveidojušos un varbūt vēl neapzinātu, bet tomēr tieksmi atiet no marksisma revolucionārās līnijas uz sociāldemokrātijas pusi. Kad zināmas komunistu aprindas noliedz, ka lozungs «šķira pret šķiru» ir lietderīgs vēlēšanu cīņā (Francijā), vai nostājas pret patstāvīgām kompartijas kandidatūrām (Anglijā), vai negrib saasināt jautājumu par cīņu pret «kreiso» sociāldemokrātiju (Vācijā) utt, u. tml., — tad tas nozīmē, ka komunistiskajās partijās ir ļaudis, kas komunismu cenšas pielāgot sociāldemokratismam. Labējā novirziena uzvara kapitālistisko zemju komunistiskajās partijās nozīmētu kompartiju idejisku sagrāvi un milzīgu sociāldemokratisma pastiprināšanos. Bet kas ir sociāldemokrātiska milzīga pastiprināšanās? Tā ir kapitālisma pastiprināšanās un nostiprināšanās, jo sociāldemokrātija ir kapitālisma galvenais balsts strādnieku šķirā. Tātad labējā novirziena uzvara kapitālistisko zemju kompartijās rada kapitālisma saglabāšanai nepieciešamo apstākļu pieaugumu.

Labais novirziens komunismā padomju attīstības apstākļos, kur kapitālisms jau ir nogāzts, bet kur vēl nav izrautas tā saknes, nozīmē vienas komunistu daļas tendenci, tieksmi, īstenībā gan neizveidojušos un varbūt vēl neapzinātu, bet tomēr tieksmi atiet no mūsu partijas ģenerālās līnijas uz buržuāziskās ideoloģijas pusi. Kad dažas rnūsu komunistu aprindas mēģina vilkt partiju atpakaļ no XV kongresa lēmumiem, noliegdamas nepieciešamību uzbrukt lauku kapitālistiskajiem elementiem, vai prasa mūsu industrijas sašaurināšanu, uzskatīdamas tās tagadējo attīstības tempu par tādu, kas valsti var pazudināt, vai noliedz to, ka asignējumi kolchoziem un sovchoziem ir lietderīgi, atzīdāmas tos (asignējumus) par vējā izmestu naudu, vai noliedz to, ka cīņa pret birokrātismu uz paškritikas pamatiem ir lietderīga, domādamas, ka paškritika satricina mūsu aparātu, vai pieprasa ārējās tirdzniecības monopola mīkstināšanu utt., u. tml., — tad tas nozīmē, ka mūsu partijas rindās ir cilvēki, kas mūsu sociālistiskās celtniecības darbu mēģina pielāgot, paši varbūt to nemaz nemanīdami, «padomju» buržuāzijas gaumei un vajadzībām. Labējā novirziena uzvara mūsu partijā nozīmētu kapitālistisko elementu milzīgu pastiprināšanos mūsu zemē. Bet ko nozīmē kapitālistisko elementu pastiprināšanās mūsu zemē? Tā nozīmē proletariāta diktatūras vājināšanu un kapitālisma atjaunošanas izredžu stiprināšanu. Tātad, labējā novirziena uzvara mūsu partijā nozīmētu noteikumu pieaugumu, kuri nepieciešami kapitālisma atjaunošanai mūsu zemē.

Vai pie mums, mūsu Padomju zemē, pastāv tādi apstākļi, kas kapitālisma atjaunošanu (restaurāciju) dara iespējamu? Jā, pastāv. Tas varbūt izliksies savādi, bet tas, biedri, ir fakts. Mēs nogāzām kapitālismu, nodibinājām proletariāta diktatūru un paātrinātā tempā attīstām savu sociālistisko rūpniecību, saistot ar to zemnieku saimniecību. Bet mēs vēl neesam izrāvuši kapitālisma saknes. Kur tad tās perinājās, šīs pašas saknes? Tās perinājās preču ražošanā, pilsētas un sevišķi lauku sīkražošanā. Kapitālisma spēks ir, kā Ļeņins saka, «sīkražošanas spēkā. Jo sīkražošanas vēl ir palicis pasaulē diemžēl ļoti, ļoti daudz, un sīkražošanā rada kapitālismu un buržuāziju pastāvīgi, ik dienas, ik stundas, stichiski un masu apmēros» (sk. XXV sēj., 173. lpp.). Skaidrs, ka, ciktāl sīkražošanā mums ir masveidīga un pat pārsvarā un ciktāl tā rada kapitālismu un buržuāziju, sevišķi nepa apstākļos, pastāvīgi un masu apmēros, — mums ir apstākļi, kas kapitālisma atjaunošanu dara iespējamu.

Vai pie mums, mūsu Padomju zemē, ir līdzekļi un spēki, kas nepieciešami kapitālisma atjaunošanas iespēju iznīcināšanai un likvidēšanai? Jā, ir. Tieši uz tā arī balstās tās Ļeņina tēzes pareizība, ka PSRS ir iespējams uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību. Tam nepieciešama proletariāta diktatūras nostiprināšana, strādnieku šķiras un zemniecības savienības nostiprināšana, mūsu komandējošo virsotņu attīstība zemes industrializācijas virzienā, straujš industrijas attīstības temps, zemes elektrifikācija, jaunas techniskas bāzes radīšana visai tautsaimniecībai, zemniecības masu kooperēšana un tās saimniecības ražīguma pacelšana, individuālo zemnieku saimniecību pakāpeniska apvienošana sabiedriskās saimniecībās, sovchozu attīstība, pilsētas un lauku kapitālistisko elementu ierobežošana un pārvarēšana utt, u. tml.

Lūk, ko par to saka Ļeņins:

«Kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciskā valstī, kapitālismam Krievijā ir stiprāka ekonomiska bāze nekā komunismam. Tas jāpatur prātā. Katrs, kas uzmanīgi vērojis lauku dzīvi, salīdzinot ar pilsētas dzīvi, zina, ka kapitālisma saknes mēs neesam izrāvuši un pamatu iekšējam ienaidniekam neesam satricinājuši. Pēdējais balstās uz sīksaimniecības, un, lai to satricinātu, ir viens līdzeklis — radīt valsts saimniecībai, tai skaitā arī zemkopībai, jaunu technisku bazi, modernās lielražošanas technisko bazi. Tāda bāze ir tikai elektrība. Komunisms — tas ir Padomju vara plus visas valsts elektrifikācija. Pretējā gadījumā valsts paliek sīkzemnieciskā, un vajag, lai mēs to skaidri apzinātos. Mēs esam vājāki nekā kapitālisms ne tikai pasaules mērogā, bet arī iekšzemē. Tas visiem zināms. Mēs to esam apzinājušies, un mēs panāksim to, lai saimnieciskā bāze no sīkzemnieciskas kļūtu par lielrūpniecisku. Vienīgi tad, kad valsts būs elektrificēta, kad rūpniecībai, lauksaimniecībai un transportam būs radīta modernās lielrūpniecības techniskā bāze, — vienīgi tad mēs uzvarēsim galīgi» (XXVI sēj., 46. un 47. Ipp.).

Iznāk, pirmkārt, ka tik ilgi, kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciskā valstī, kamēr kapitālisma saknes mēs vēl neesam izrāvuši, kapitālismam ir stiprāka ekonomiska bāze nekā komunismam. Gadās, ka koks nocirsts, bet saknes nav izrautas: pietrūcis spēka. No tā arī secināma kapitālisma atjaunošanas iespēja mūsu zemē.

Otrkārt, iznāk, ka bez kapitālisma atjaunošanas iespējas mums vēl ir sociālisma uzvaras iespēja, jo mēs varam iznīcināt kapitālisma atjaunošanās iespēju, varam izraut kapitālisma saknes un panākt galīgu uzvaru pār kapitālismu, ja enerģiski veiksim mūsu zemes elektrifikāciju, ja rūpniecībā, lauksaimniecībā un transportā radīsim modernas lielrūpniecības technisko bazi. No tā arī secināma sociālisma uzvaras iespēja mūsu zemē.

Iznāk, pēdīgi, ka nevar celt sociālismu vienīgi rūpniecībā, atstājot lauksaimniecību stichiskas attīstības varā, pamatojoties uz tā, ka lauki «paši sekos» pilsētai. Sociālistiskās rūpniecības pastāvēšana pilsētā ir lauku sociālistiskās pārveidošanas galvenais faktors. Bet tas vēl nenozīmē, ka šis faktors pilnīgi pietiekams. Lai sociālistiskā pilsēta varētu līdz galam vest sev līdzi zemnieciskos laukus, ir nepieciešami, kā saka Ļeņins, «radīt valsts saimniecībai, tai skaitā arī zemkopībai1 , jaunu technisku bazi, modernās lielražošanas technisko bazi».

Vai šis Ļeņina citāts nerunā pretim otram viņa citātam par to, ka «neps mums pilnīgi nodrošina iespēju uzcelt sociālistiskās ekonomikas pamatu»? Nē, nerunā pretim. Gluži otrādi, abi tie pilnīgi sakrīt viens ar otru. Ļeņins nebūt nesaka, ka neps mums dod sociālismu gatavā veidā. Ļeņins runā tikai par to, ka neps mums nodrošina iespēju uzcelt sociālistiskās ekonomikas pamatu. Starp sociālisma uzcelšanas iespēju un tā patiesu uzeelšanu ir liela starpība. Nedrīkst sajaukt iespēju ar īstenību. Tieši tādēļ, lai šo iespēju pārvērstu par īstenību, tieši tādēļ Ļeņins arī ierosina kā sociālisma galīgas uzvaras nosacījumu mūsu zemes elektrifikāciju un modernās lielrūpniecības techniskas bāzes radīšanu rūpniecībai, lauksaimniecībai un transportam.

Bet realizēt šo sociālisma uzcelšanas nosacījumu vienā, divos gados nav iespējams. Nevar vienā, divos gados industrializēt zemi, uzcelt spēcīgu rūpniecību, kooperēt miljoniem lielās zemniecības masas, radīt zemkopībai jaunu technisku bazi, apvienot individuālās zemnieku saimniecības lielos kolektīvos, attīstīt sovchozus, aprobežot un pārvarēt pilsētu un lauku kapitālistiskos elementus. Tam ir vajadzīgs gadiem ilgs enerģisks proletariāta diktatūras celtniecības darbs. Un iekām tas nav padarīts, — un uz reizi to nepadarīsi, — mēs joprojām vēl paliekam sīkzemnieciskā zeme, kur sīkražošana pastāvīgi un masu mērogā rada kapitālismu un buržuāziju un kur kapitālisma atjaunošanas draudi paliek spēkā. Un tā kā proletariāts nedzīvo vis bezgaisa telpā, bet gan visīstenākajā un visreālākajā dzīvē ar visu tās dažādību, tad uz sīkražošanas bāzes augošie buržuāziskie elementi «ielenc proletariātu no visām pusēm ar sīkburžuazisko stichiju, piesātina viņu ar to, samaitā viņu ar to un pastāvīgi rada to, ka proletariāta rindās atkārtojas sīkburžuaziska mīkstčaulība, sadrumstalotība, individuālisms, pāreja no aizraušanās uz bezcerību» (Ļeņins, XXV sēj., 189. Ipp.), un tādējādi ievazā proletariātā un viņa partijā zināmas svārstības, zināmu mētāšanos.

Lūk, kur meklējama sakne un pamats visvisādām svārstībām un novirzieniem no ļeņiniskās līnijas mūsu partijas rindās.

Lūk, kāpēc jautājumu par labējo vai «kreiso» novirzienu mūsu partijā nevar uzskatīt par nieka jautājumu.

Kādas ir labējā, atklāti oportūnistiskā novirziena briesmas mūsu partijā? Tās ir tādas, ka tas nenovērtē pietiekami augsti mūsu ienaidnieka spēku, kapitālisma spēku, neredz kapitālisma atjaunošanas briesmas, nesaprot šķiru cīņas mechaniku proletariāta diktatūras apstākļos un tāpēc tik viegli piekāpjas kapitālisma priekšā, prasot mūsu industrijas attīstības tempa palēnināšanu, prasot atvieglinājumus lauku un pilsētu kapitālistiskajiem elementiem, prasot kolchozu un sovchozu jautājuma atvirzīšanu otrā plānā, prasot ārējās tirdzniecības monopola mīkstināšanu utt, u. tini. Nav šaubu, ka labējā novirziena uzvara mūsu partijā atraisītu kapitālisma spēkus, satricinātu proletariāta revolucionārās pozicijas un pastiprinātu izredzes uz kapitālisma atjaunošanu mūsu zemē.

Kādas ir «kreisā» (trockistiskā) novirziena briesmas mūsu partijā? Tās ir tādas, ka tas vērtē pārāk augsti mūsu ienaidnieku spēku, kapitālisma spēku, redz vienīgi kapitālisma atjaunošanas iespēju, bet neredz to, ka ar mūsu zemes spēkiem ir iespējams uzcelt sociālismu, padodas izmisumam un ir spiests sevi mierinām ar pļāpāšanu par mūsu partijas termidorismu. No Ļeņina vārdiem, ka tik ilgi, «kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciska valstī, kapitālismam Krievijā ir stiprāka ekonomiskā bāze nekā komunismam», — no šiem Ļeņina vārdiem «kreisais» novirziens nepareizi secina to, ka PSRS vispār nav iespējams uzcelt sociālismu, ka ar zemniecību nekas neiznāks, ka strādnieku šķiras un zemniecības savienības ideja ir savu mūžu nodzīvojusi ideja, ka, laikā nepienākot palīdzībai no uzvarējušās revolūcijas Rietumos, proletariāta diktatūrai PSRS jākrīt vai jāpārdzimst, ka, nepieņemot fantastisko virsindustriālizācijas plānu, kaut arī tā realizēšana maksātu šķelšanos ar zemniecību, tad sociālisms PSRS jāuzskata par pazudušu. No tā — avantūrisms «kreisā» novirziena politikā. No šejienes «pārcilvēciski» lēcieni politikā. Nav šaubu, ka «kreisā» novirziena uzvara mūsu partijā radītu strādnieku šķiras atraušanos no tās zemnieciskās bāzes, strādnieku šķiras avangarda atraušanos no pārējās strādnieku masas, — tātad proletariāta sakāvi un kapitālisma atjaunošanas apstākļu atvieglojumu.

Kā redzat, abas šīs briesmas, ir «kreisās», ir labējās, abi šie novirzieni no ļeņiniskās līnijas, ir labējais, ir «kreisais», noved pie viena un tā paša rezultāta, kaut arī no dažādiem galiem.

Kuras no šīm briesmām ir sliktākas? Es domāju, ka abas ir sliktākas. Starpība starp šiem novirzieniem no to sekmīgas apkarošanas viedokļa ir tā, ka «kreisais» novirziens pašreizējā brīdī partijai ir skaidrāks nekā labējais novirziens. Apstāklis, ka pret «kreiso» novirzienu pie mums nu jau vairākus gadus noris pastiprināta cīņa, šis apstāklis, protams, nevarēja paiet secen partijai. Skaidrs, ka «kreisā», trockistiskā novirziena apkarošanas gados partija daudz ko mācījusies un to vairs nav viegli apmānīt ar «kreisām» frāzēm. Kas attiecas uz labējām briesmām, kas pastāvēja arī agrāk un kas tagad ar sīkburžuaziskās stichijas pieaugumu pagājušā gadā labības sagādes krizes dēļ kļuvušas spilgtākas, tad tās, es domāju, mūsu partijas zināmiem slāņiem nav tik skaidras. Tāpēc mūsu uzdevums ir, ne par matu nepavājinot cīņu pret «kreisajām», trockistiskām briesmām, akcentēt cīņu pret labējo novirzienu un izlietot visus līdzekļus, lai šā novirziena briesmas partijai kļūtu tikpat skaidras, cik skaidras tai ir trockistiskā novirziena briesmas.

Varbūt ka jautājums par labējo novirzienu nebūtu mums tik ass, kāds tas ir tagad, ja tas nebūtu saistīts ar jautājumu par mūsu attīstības grūtībām. Bet tā jau ir tā lieta, ka labējā novirziena pastāvēšana sarežģī mūsu attīstības grūtības un lēnina šo grūtību pārvarēšanu. Un tieši tāpēc, ka labējās briesmas apgrūtina cīņu par grūtību pārvarēšanu, tieši tāpēc jautājumam par labējo briesmu pārvarēšanu mums ir sevišķi svarīga nozīme.

Pāris vārdu par mūsu grūtību raksturu. Jāievēro, ka mūsu grūtības nav sastinguma vai sabrukuma grūtības. Ir grūtības saimniecības sabrukuma vai tās sastinguma gadījumos, pie kam ļaudis cenšas padarīt šo saimniecības sastingumu mazāk sāpīgu vai saimniecības sabrukumu ne tik dziļu. Mūsu grūtībām nav nekā kopīga ar šāda veida grūtībām. Mūsu grūtību raksturīgā pazīme ir tā, ka tās ir kāpinājuma grūtības, augšanas grūtības. Kad pie mums runā par grūtībām, runa parasti ir par to, par cik procentiem pacelt rūpniecību, par cik procentiem palielināt sējas platību, par cik pudiem pacelt ražīgumu utt., utt. Un tieši tāpēc, ka mūsu grūtības ir kāpinājuma un nevis sabrukuma vai sastinguma grūtības, tieši tāpēc partijai tās nav jāuzskata par kaut ko sevišķi bīstamu. Bet grūtības tomēr paliek grūtības. Un tā kā grūtību pārvarēšanai nepieciešams visu spēku spriegums, nepieciešama stingrība un izturība, bet stingrības un izturības ne katram pietiek, — varbūt noguruma un spēku atslābuma dēļ vai tāpēc, ka dod priekšroku mierīgākai dzīvei, bez cīņas un uztraukumiem, — tad tieši te arī sākas svārstīšanās un svaidīšanās, pagriezieni uz vismazākās pretestības līnijas pusi, runas par industrijas attīstības tempu palēnināšanu, par atvieglinājumiem kapitālistiskajiem elementiem, par kolchozu, sovchozu un vispār visa tā noraidīšanu, kas neietilpst parastos un mierīgos ikdienas darba apstākļos. Bet mēs nevaram virzīties uz priekšu, nepārvarot grūtības, kas mūsu priekšā. Bet, lai pārvarētu grūtības, vispirms jāpārvar labējās briesmas, vispirms jāpārvar labējais novirziens, kas bremzē cīņu pret grūtībām un mēģina satricināt mūsu partijas gribu cīnīties par grūtību pārvarēšanu. Runa ir, protams, par īstenu cīņu pret labējo novirzienu, bet nevis par tā apkarošanu vārdiem vai uz papīra. Partijā mums ir cilvēki, kas savas sirdsapziņas atvieglošanas dēļ ir ar mieru pasludināt cīņu pret labējām briesmām apmēram tā, kā priesteri dažreiz uzsauc «aleluja, aleluja», bet praktiski nedara nekā, absolūti nekā, lai noorganizētu cīņu pret labējo novirzienu kā nākas un lai to, šo novirzienu, pārvarētu īstenībā. Šādu strāvu pie mums dēvē par samierniecisku strāvu attiecībā pret labējo, atklāti oportūnistisko novirzienu. Nav grūti saprast, ka cīņa pret šādu samierniecību ir daļa no vispārējās cīņas pret labējo novirzienu, pret labējām briesmām. Jo nav iespējams pārvarēt labējo, oportūnistisko novirzienu, sistemātiski necīnoties pret samierniecību, kas slēpj zem saviem spārniem oportūnistus.

Jautājums par labējā novirziena paudējiem, bez šaubām, pelna ievērību, kaut arī tam nav izšķirīgas nozīmes. Mums ir gadījies sadurties ar labējo briesmu paudējiem mūsu partijas zemākajās organizācijās labības sagādes krizes laikā pagājušā gadā, kad daudzi komunisti pagastos un ciemos nostājās pret partijas politiku, turēdami kursu uz saikni ar kulaku elementiem. Jūs zināt, ka šādi elementi šā gada pavasarī tika

iztīrīti no partijas, par ko speciāli minēts zināmā mūsu partijas CK dokumentā šā gada februārī, Bet būtu nepareizi sacīt, ka šādu elementu mūsu partijā nav palicis. Ja paceltos augstāk, līdz apriņķu, guberņu partorganizācijām, un labi parakņātos padomju un kooperācijas aparātā, tad jūs te bez pūlēm varētu atrast labējo briesmu paudējus un samierinātību ar tiem. Ir zināmas vairāku mūsu partijas un padomju aparāta darbinieku «vēstules», «ziņojumi» un citi dokumenti, kur tieksme uz labējo novirzienu ir izpaudusies pavisam noteikti. Jūs zināt, ka par šīm vēstulēm un dokumentiem ir minēts CK jūlija plēnuma stenogramā. Ja pacelsimies vēl augstāk un jautāsim par CK, tad būs jāatzīst, ka arī CK sastāvā ir daži, īstenībā gan ļoti niecīgi samiernieciskās attieksmes elementi pret labējām briesmām. CK jūlija plēnuma stenogramā ir tiešs pierādījums tam. Nu, un kā ir ar Politbiroju? Vai Politbirojā ir kādi novirzieni? Politbirojā mums nav ne labējo, ne kreiso, ne samiernieku ar tiem. Tas še jāsaka gluži kategoriski. Laiks atmest tenkas, kādas izplata partijas nelabvēļi un visādi opozicionāri, it kā mūsu CK Politbirojā būtu labējs novirziens vai samiernieciskās attieksmes pret to.

Vai ir bijušas svārstības un svaidīšanās Maskavas organizācijā vai tās virsotnē, Maskavas komitejā? Jā, ir bijušas. Muļķīgi būtu tagad apgalvot, ka svārstības un svaidīšanās tur nav bijušas. Peņkova vaļsirdīgā runa ir tiešs pierādījums tam. Peņkovs nav nebūt pēdējais cilvēks Maskavas organizācijā un s Maskavas komitejā. Jūs dzirdējāt, ka viņš tieši un atklāti atzina savas kļūdas vairākos vissvarīgākos mūsu partijas politikas jautājumos. Tas, protams, nenozīmē, ka visa Maskavas komiteja kopumā būtu sākusi svārstīties. Nē, nenozīmē. Tāds dokuments kā Maskavas komitejas griešanās pie Maskavas organizācijas biedriem šā gada oktobrī neapšaubāmi liecina to, ka Maskavas komitejai ir izdevies pārvarēt dažu savu locekļu svārstībās. Es nešaubos, ka Maskavas komitejas vadošam kodolam izdosies galīgi izlabot stāvokli.

Daži biedri ir nemierā ar to, ka šai lietā iejaukušās rajonu organizācijas, izvirzīdamas jautājumu par viena vai otra Maskavas organizācijas vadītāja kļūdu un svārstību likvidēšanu. Es nezinu, ar ko var attaisnot šādu neapmierinātību. Kas gan tur var būt slikts, ka Maskavas organizācijas rajonu aktīvi ir pacēluši savu balsi, pieprasīdami likvidēt kļūdas un svārstības? Vai tad mūsu darbs nenorisinās ar paškritiku no apakšas? Vai tad tas nav fakts, ka paškritika paceļ partijas un vispār proletariāta apakšējo slāņu aktivitāti? Kas gan te slikts vai bīstams, ja rajonu aktīvi izrādījušies savu uzdevumu augstumā?

Vai pareizi darījusi CK, iejaukdamās šai lietā? Es domāju, ka CK ir rīkojusies pareizi. Bērziņš domā, ka CK rīkojas krasi, izvirzīdama jautājumu atcelt vienu no rajona vadītājiem, pret kuru bija nostājusies rajona organizācija. Tas ir gluži nepareizi. Es varētu atgādināt Bērziņam dažus 1919. vai 1920. gada epizodus, kad daži CK locekļi, kas bija pieļāvuši dažas, es domāju, ne visai nopietnas kļūdas attieksmē pret partijas līniju, tika pēc Ļeņina priekšlikuma kā pienākas sodīti, pie kam viens no viņiem tika aizsūtīts uz Turkestanu, bet otrs tik tikko netika izslēgts no CK sastāva. Vai Ļeņinam bija taisnība, tā rīkojoties? Es domāju, ka viņam bija gan taisnība. Stāvoklis CK toreiz nebija tāds kā tagad. Puse CK toreiz gāja līdzi Trockim, un CK pašā nebija stabils stāvoklis. Šoreiz CK rīkojas nesalīdzināmi mīkstāk. Kāpēc? Varbūt mēs gribam būt labsirdīgāki par Ļeņinu? Nē, ne par to runa. Runa par to, ka CK stāvoklis tagad ir stabilāks nekā toreiz un CK tagad ir iespējams rīkoties saudzīgāk. Nav taisnība arī Sacharovam, apgalvojot, ka CK esot nokavējusies ar savu iejaukšanos. Nav taisnība, jo viņš acīm redzot nezina, ka CK iejaukšanās sākās, patiesību sakot, šā gada februārī. Sacharovs var par to pārliecināties, ja viņam ir vēlēšanās. Tiesa, pozitīvu rezultātu no šīs CK iejaukšanās uzreiz nebija. Bet būtu dīvaini apvainot par to CK.

Secinājumi: 1) labējās briesmas ir nopietnas briesmas mūsu partijā, jo tās sakņojas mūsu zemes sociāli ekonomiskajos apstākļos; 2) labējā novirziena briesmas padziļina grūtības, kuras nav iespējams pārvarēt, nepārvarot labējo novirzienu un samierniecību ar to; 3) Maskavas organizācijā ir bijušas svārstības un svaidīšanās, bijuši nepastāvības elementi; 4) Maskavas komitejas kodols ar CK un rajonu aktīvu palīdzību ir darījis visu, lai svārstības likvidētu; 5) nevar būt šaubu, ka Maskavas komitejai izdosies pārvarēt agrāk iezīmējušās kļūdas; 6) uzdevums ir likvidēt iekšējo cīņu, sakļaut kopā Maskavas organizāciju un sekmīgi veikt šūnu pārvēlēšanu uz plašas paškritikas bāzes. (Aplausi.)

PAR LABĒJO NOVIRZIENU VK(b)P

No runas VK(b)P CK plēnumā 1929. gada aprUI

I

PĀRMAIŅAS ŠĶIRU STĀVOKLĪ UN MŪSU DOMSTARPĪBAS

KUR ir mūsu domstarpības, ar ko tās saistītas?

Tās vispirms saistītas ar jautājumu par pārmaiņām šķiru stāvoklī, kas pēdējā laikā notiek mūsu zemē un kapitālistiskajās zemēs. Daži biedri domā, ka domstarpībām mūsu partijā ir nejaušs raksturs. Tas, biedri, ir nepareizi. Tas ir gluži nepareizi. Domstarpības mūsu partijā radušās uz to šķiru stāvokļa pārmaiņu pamata, uz tās šķiru cīņas saasināšanās pamata, kas notiek pēdējā laikā un kas rada lūzumu attīstībā. Bucharina grupas galvenā kļūda ir tā, ka viņa neredz šīs pārmaiņas un šo lūzumu, neredz un negrib tās ievērot. Ax to īstenībā arī izskaidrojama tā partijas un Kominternes jauno uzdevumu neizpratne, kas ir jaunās opozicijas raksturīga pazīme.

Vai jūs, biedri, esat ievērojuši, ka jaunās opozicijas vadītāji savās runās CK un CKK plēnumā pilnīgi izvairījušies no jautājuma par pārmaiņām šķiru stāvoklī mūsu zemē, ne ar vienu vārdu nav pieminējuši šķiru cīņas saasināšanos un ne ar ko nav likuši pat manīt, ka mūsu nesaskaņas saistītas tieši ar šo šķiru cīņas saasināšanos? Viņi runāja par visu ko, ir par filozofiju, ir par teoriju, bet neteica neviena vārda par tām pārmaiņām šķiru stāvoklī, kuras nosaka mūsu partijas orientāciju un praksi pašreizējā momentā. Ax ko izskaidrojama šī dīvainība? Varbūt ar aizmāršību? Protams, nē! Politiķi nevar aizmirst galveno. Izskaidrojams tas tā, ka viņi neredz un nesaprot jaunos revolucionāros procesus, kas tagad norisinās kā pie mums mūsu zemē, tā arī kapitālistiskajās zemēs. Tas izskaidrojams tā, ka viņi svarīgāko nav pamanījuši, nav pamanījuši tās pārmaiņas šķiru stāvoklī, kuras politiķim nav tiesības nepamanīt. Ar to īstenībā arī izskaidrojams tas apjukums un nevarība, ko izrāda jaunā opozīcija mūsu partijas jauno uzdevumu priekšā.

Atcerieties pēdējos notikumus mūsu partijā. Atcerieties tos lozungus, kurus pēdējā laikā devusi partija sakarā ar jaunajām pārmaiņām šķiru stāvoklī mūsu zemē. Es runāju par tādiem lozungiem kā paškritikas lozungu, lozungu par cīņas paasināšanu pret birokrātismu un par padomju aparāta tīrīšanu, lozungu par jaunu saimniecisku kadru un sarkano speciālistu organizēšanu, lozungu par kolchozu un sovchozu kustības pastiprināšanu, lozungu par uzbrukumu kulakam, lozungu par pašizmaksas pazemināšanu un arodbiedrību darba prakses radikālu uzlabošanu, lozungu par partijas tīrīšanu utt. Dažiem biedriem šie lozungi likās pagalam pārsteidzīgi un galvu reibinoši. Bet tomēr ir skaidrs, ka tie ir visnepieciešamākie un aktuālākie partijas lozungi pašreizējā momentā.

Sākās ar to, ka mēs sakarā ar Sachtu prāvu no jauna ierosinājām jautājumu par jauniem saimnieciskiem kadriem, jautājumu par sarkano speciālistu sagatavošanu no strādnieku šķiras ļaudīm veco speciālistu nomaiņai. Kas noskaidrojās sakarā ar Sachtu prāvu? Noskaidrojās tas, ka buržuāzija nebūt nav vēl pilnīgi sakauta, ka tā organizē un vēl organizēs kaitniecību mūsu saimnieciskajā celtniecībā, ka mūsu saimnieciskās, arodbiedrību un pa daļai partijas organizācijas nebija laikus pamanījušas mūsu šķiras ienaidnieku rakšanos zem mūsu pamatiem, ka mūsu organizācijas tātad vajag nostiprināt un uzlabot visiem spēkiem, visiem līdzekļiem, attīstot un nostiprinot to šķiras modrību.

Sakarā ar to saasinājās jautājums par paškritikas lozungu. Kāpēc? Tāpēc, ka nevar uzlabot mūsu saimnieciskās, arodbiedrību un partijas organizācijas, nevar virzīt uz priekšu sociālisma celtniecību un savaldīt buržuāzisko kaitniecību, neattīstot visā jaudā kritiku un paškritiku, nepakļaujot mūsu organizāciju darbu masu kontrolei. Bet tas taču fakts, ka kaitniecība bija un joprojām ir ne tikai ogļu rajonos, bet arī metāla nozarē, bet arī kara rūpniecības nozarē, bet arī STK nozarē, zelta un platīna rūpniecībā utt., u. tml. No tā — paškritikas lozungs.

Tālāk, sakarā ar labības sagādes grūtībām, sakarā ar kulaku akcijām pret padomju cenu politiku, mēs saasinajam jautajumu par kolchozu un sovchozu plašas attīstības pastiprināšanu, par uzbrukumu kulakam, par labības sagādes organizēšanu, darot spiedienu uz pārtikušajiem kulaku elementiem. Ko noskaidrojušas labības sagādes grūtības? Tās noskaidrojušas to, ka kulaks nesnauž, ka kulaks aug, ka viņš rokas pret Padomju varas politiku, bet mūsu partijas, padomju un kooperatīvās organizācijas, vismaz daļa no tām, vai nu neredz ienaidnieku, vai pielāgojas viņam tā vietā, lai cīnītos ar to.

No tā, — paškritikas lozunga jauns saasina jums un mūsu partijas, kooperācijas un vispār sagādes organizāciju pārbaudes un uzlabošanas lozunga jauns saasinājums.

Tālāk, sakarā ar jauniem rūpniecības un lauksaimniecības rekonstrukcijas uzdevumiem uz sociālisma bāzes radās lozungs par sistemātisku pašizmaksas pazemināšanu, par darba disciplīnas nostiprināšanu, par sociālistiskās sacensības izvēršanu utt. Šie uzdevumi prasīja visas arodbiedrību un padomju aparāta prakses pārbaudi, šo organizāciju radikālu aktivizāciju un šo organizāciju tīrīšanu no birokrātisma elementiem.

No tā, — lozunga saasināšana par cīņu pret birokrātismu arodbiedrībās un padomju aparātā.

Beidzot, jautājums par partijas tīrīšanas lozungu. Būtu smieklīgi domāt, ka varētu nostiprināt mūsu padomju un saimnieciskās, arodbiedrību un kooperatīvās organizācijas, varētu tās iztīrīt no birokrātisma traipiem, nepadarot asu pašu partiju.

Nevar būt šaubu, ka birokrātiskie elementi ir dzīvi ne tikai saimnieciski kooperatīvās un arodbiedrību un padomju organizācijās, bet arī pašas partijas organizācijās. Ja partija ir visu šo organizāciju vadošais spēks, tad ir skaidrs, ka partijas tīrīšana ir tas nepieciešamais nosacījums, bez kura nevar realizēt līdz galam visu pārējo strādnieku šķiras organizāciju aktivizēšanu un uzlabošanu. No tā, — lozungs par partijas tīrīšanu.

Vai šie lozungi ir nejauši? Nē, nav nejauši. Jūs paši redzat, ka tie nav nejauši. Tie ir nepieciešami vienas nepārtrauktas ķēdes posmi, ko dēvē par sociālisma uzbrukumu kapitālisma elementiem.

Tie vispirms saistīti ar mūsu rūpniecības un mūsu lauksaimniecības rekonstrukcijas periodu uz sociālisma bāzes. Bet kas īsteni ir tautsaimniecības rekonstrukcija uz sociālisma bāzes? Tā ir sociālisma uzbrukums tautsaimniecības kapitālistiskajiem elementiem visā frontē. Tas ir mūsu valsts strādnieku šķiras ļoti nopietna pievēršanās sociālisma uzcelšanai. Bet, lai realizētu šo rekonstrukciju, vispirms jāuzlabo un jānostiprina sociālistiskās celtniecības kadri, kā saimnieciskie, padomju un arodbiedrību, tā arī partijas un kooperatīvie kadri, jānoasina visas mūsu organizācijas, jāiztīra tās no neķītrības, jāpaceļ strādnieku šķiras un zemniecības miljonu masu aktivitāte.

Tālāk, šie lozungi ir saistīti ar faktu, ka tautsaimniecības kapitālistiskie elementi pretojas uzbrūkošajam sociālismam. Nevar uzskatīt par nejaušību tā dēvēto Sachtu prāvu. «Sachtieši» tagad atrodas visās mūsu rūpniecības nozarēs. Daudzi no viņiem izķerti, bet visnotaļ ne visi. Buržuāziskās inteliģences kaitniecība ir viena no visbīstamākajām pretošanās formām sociālismam, kas attīstās. Kaitniecība jo vairāk bīstama tāpēc, ka tā saistīta ar starptautisko kapitālu. Buržuāziskā kaitniecība ir neapšaubāms norādījums uz to, ka kapitālistiskie elementi visnotaļ vēl nav nolikuši ieročus, ka tie krāj spēkus jaunām akcijām pret Padomju varu. Kas attiecas uz lauku kapitālistiskiem elementiem, tad vēl mazāk var uzskatīt par nejaušību kulaku akcijas pret padomju cenu politiku, kas turpinājās turpat jau otru gadu. Daudzi vēl līdz šim nevar izskaidrot to faktu, ka kulaks deva maizi pašplūsmes ceļā līdz 1927. g., bet pēc 1927. g. viņš vairs nedod maizi pašplūsmes ceļā. Bet šai apstāklī nekāda brīnuma nav. Ja agrāk kulaks bija vēl samērā vājš, viņam nebija iespējas nopietni iekārtot savu saimniecību, viņam nebija pietiekami daudz kapitāla savas saimniecības nostiprināšanai, un tāpēc viņš bija spiests visus vai gandrīz visus savas labības ražas atlikumus nodot tirgum, tad tagad, pēc vairākiem labas ražas gadiem, kad viņš paspējis saimnieciski iekārtoties, kad viņam izdevies iekrāt nepieciešamos kapitālus, — viņam radusies iespēja manevrēt tirgū, viņam radusies iespēja atstāt maizes labību, šo visu valūtu valūtu, rezervē sev, bet uz tirgu viņš labāk ved gaļu, auzas, miežus un pārējās mazāk nozīmīgas kultūras. Smieklīgi būtu tagad cerēt, ka kulaks labību atdos labprātīgi. Lūk, kur sakne tai pretestībai, kādu kulaks tagad izrāda Padomju varas politikai.

Bet kas ir pilsētas un lauku kapitālistisko elementu pretestība sociālisma uzbrukumam? Tā ir proletariāta šķiras ienaidnieku spēku pārgrupēšana, kuras nolūks nosargāt veco pret jauno. Nav grūti saprast, ka šie apstākļi nevar neradīt šķiru cīņas saasināšanos. Bet, lai satriektu šķiras ienaidnieku pretestību un iztīrītu ceļu sociālisma kustībai uz priekšu, jāasina blakus visam citam visas mūsu organizācijas, jāiztīra tās no birokrātisma, jāuzlabo to kadri un jāmobilizē strādnieku šķiras un lauku darba ļaužu slāņu miljonu masas pret lauku un pilsētu kapitālistiskajiem elementiem.

Lūk, uz kādiem šķiru spēku pārmaiņu pamatiem radušies mūsu partijas tagadējie lozungi.

Tas pats sakāms par pārmaiņām šķiru stāvoklī kapitālistiskajās zemēs. Smieklīgi būtu domāt, ka kapitālisma stabilizācija palikusi bez pārmaiņām. Vēl smieklīgāk būtu apgalvot, ka stabilizācija nostiprinās, kļūst izturīga. īstenībā kapitālisma stabilizācija irst un grīļojas ar katru mēnesi, ar katru dienu jo vairāk. Cīņas saasināšanās par tirgiem un izejvielām, bruņošanās pieaugums, antagonisma pieaugums starp Ameriku un Angliju, sociālisma pieaugums PSRS, kapitālistisko zemju strādr nieku šķiras pagrieziens pa kreisi, streiku un šķiru kauju laika posms Eiropas zemēs, revolucionārās kustības pieaugums kolonijās, tai skaitā arī Indijā, komunisma pieaugums visās pasaules zemēs, — viss tas ir tādi fakti, kas neapšaubāmi liecina to, ka kapitālistiskajās zemēs pieaug jauna revolucionāra kāpinājuma elementi.

No tā, — uzdevums saasināt cīņu pret sociāldemokrātiju un vispirms pret tās «kreiso» spārnu kā pret kapitālisma sociālo balstu. No tā, — uzdevums saasināt cīņu pret labējiem elemenr tiem kompartijās kā pret sociāldemokrātiskās ietekmes aģentūru. No tā, — uzdevums saasināt cīņu pret samierinātību ar labējo novirzienu kā oportūnisma patvērumu kompartijās. No tā, — lozungs par kompartiju tīrīšanu no sociāldemokrātiskām tradīcijām. No tā, — tā dēvētā komunisma jaunā taktika arodbiedrībās. Daži biedri nesaprot šo lozungu būtību un nozīmi. Bet marksists vienmēr sapratīs, ka, nerealizējot šos lpzungus, nav iespējams proletāriešu masas sagatavot jaunām šķiru kaujām, nav iedomājama uzvara pār sociāldemokrātiju, nav iespējams izdarīt komunistiskās kustības patieso līderu izlasi, kuri tiešām būtu spējīgi vest strādnieku šķiru cīņā par kapitālisma gāšanu.

Lūk, biedri, tās pārmaiņas šķiru stāvoklī mūsu zemē un kapitālisma zemēs, uz kuru pamata izauguši tagadējie mūsu partijas lozungi kā tās iekšējā politikā, tā arī Kominternē.

Mūsu partija redz šīs pārmaiņas šķiru stāvoklī. Tā izprot jauno uzdevumu nozīmi un mobilizē spēkus šo uzdevumu atrisināšanai. Tāpēc tā sagaida notikumus pilnīgi apbruņojusies. Tāpēc tā nebaidās no grūtībām, kas ir tās priekšā, jo tā ir sagatavojusies tās pārvarēt.

Jaunās opozicijas nelaime, Bucharina grupas nelaime, ir tā, ka tā neredz šīs pārmaiņas šķiru stāvoklī un nesaprot partijas jaunos uzdevumus. Un taisni tāpēc, ka tā tos nesaprot, tā pārdzīvo pilnīga apjukuma stāvokli, tā ir gatava bēgt no grūtībām, atkāpties to priekšā, atdot pozicijas.

Vai jūs esat redzējuši zvejniekus pirms vētras uz lielas upes, Jeņisejai līdzīgas? Es viņus esmu redzējis ne vienu reizi vien. Mēdz būt, ka viena zvejnieku grupa, vētrai tuvojoties, mobilizē visus savus spēkus, uzmundrina savus ļaudis un droši vada laivu vētrai pretī: «Turieties, puiši, stiprāk pie stūres, šķeliet viļņus, virsroku mēs gūsim!» Bet ir arī citas sugas zvejnieki, kas, juzdami vētras tuvošanos, zaudē dūšu, sāk činkstēt un demoralizē paši savas rindas: «Lūk, nelaime, vētra tuvojas, liecieties guļus, puiši, laivas dibenā, aizveriet acis, varbūt kaut kā mūs izsviedīs krastā». (Vispārīgi smiekli.) Vai maz jāpierāda, ka Bucharina grupas nostādne un rīcība kā divas ūdens piles līdzinās otras zvejnieku grupas nostādnei un rīcībai, kas grūtību priekšā panikā atkāpjas?

Mēs sakām, ka Eiropā briest apstākļi jaunam revolūcijas kāpinājumam, ka šis apstāklis diktē mums jaunus uzdevumus cīņas pastiprināšanā ar labējo novirzienu kompartijās un labējo novirznieku padzīšanā no partijas, cīņas pastiprināšanā ar samierinātību, kas sedz labējo novirzienu, cīņas pastiprināšanā ar sociāldemokrātiskām tradicijām kompartijās utt., u. tml. Bet Bucharins mums atbild, ka viss tas ir nieki, ka nekādu tādu jaunu uzdevumu mums neesot, ka patiesībā lieta esot tā, ka CK vairākums gribot viņu, t. i., Bucharinu, «apstrādāt».

Mēs sakām, ka pārmaiņas šķiru stāvoklī mūsu zemē diktē mums jaunus uzdevumus, kas prasa sistemātiski pazemināt pašizmaksu un nostiprināt darba disciplīnu uzņēmumos, ka šo uzdevumu realizācija nav iespējama bez radikālām pārmaiņām visā arodbiedrību darba praksē. Bet Tomskis mums atbild, ka viss tas — nieki, ka nekādu tādu jaunu uzdevumu mums neesot, ka patiesībā lieta esot tā, ka CK vairākums gribot viņu» t. i., Tomski, «apstrādāt».

Mēs sakām, ka tautsaimniecības rekonstrukcija diktē mums jaunus uzdevumus cīņas pastiprināšanā pret padomju un saimnieciskā aparāta birokrātismu, šā aparāta tīrīšanā no trūdošiem un svešiem elementiem, no kaitniekiem utt, u. tml. Bet Rikovs mums atbild, ka viss tas — nieki, ka nekādu tādu jaunu uzdevumu mums neesot, ka patiesībā lieta esot tā, ka CK vairākums gribot viņu, t. i., Rikovu. «apstrādāt».

Nu, vai tas nav smieklīgi, biedri? Vai nav skaidrs, ka Bucharins, Rikovs un Tomskis cita nekā neredz visā pasaulē kā vien savu nabu?

Bucharina grupas nelaime ir tā, ka tā neredz jaunās pārmaiņas šķiru stāvoklī un nesaprot partijas jaunos uzdevumus. Un tieši tāpēc, ka tā tos nesaprot, tā ir piespiesta vilkties notikumu astē un atkāpties grūtību priekšā.

Lūk, kur mūsu nesaskaņu sakne.

DOMSTARPĪBAS KOMINTERNES JAUTĀJUMOS

Es jau teicu, ka Bucharins neredz un nesaprot tos jaunos Kominternes uzdevumus labējo izdzīšanā no kompartijām, samiernieku savaldīšanā un kompartiju iztīrīšanā no sociāldemokrātiskām tradīcijām, ko diktē jaunā revolucionārā kāpinājuma pieaugošie apstākļi. Šo tezi pilnīgi apstiprinājušas mūsu domstarpības Kominternes jautājumos.

Ar ko sākās domstarpības šai sierā?

Viss tas sākās ar Bucharina tēzēm VI kongresā par starptautisko stāvokli. Parasti tēzes iepriekš skata cauri VK(b)P delegācija. Tomēr šai gadījumā šis noteikums nebija ievērots. Iznāca tā, ka tēzes ar Bucharina parakstu, kas bija nosūtītas VK(b)P delegācijai, tai pašā laikā bija izsūtītas VI kongresa ārzemju delegācijām. Bet tēzes izrādījās neapmierinošas daudzos punktos. VK(b)P delegācijai bija jāizdara tēzēs ap 20 labojumu.

Šis apstāklis padarīja Bucharina stāvokli diezgan neērtu. Bet kas tur vainīgs? Kāpēc Bucharinam ievajadzējās izsūtīt tēzes ārzemju delegācijām, pirms tās bija skatījusi cauri VK(b)P delegācija? Vai VK(b)P delegācija varēja neizdarīt labojumus, ja izrādījās, ka tēzes ir neapmierinošas? Un, lūk, iznāca tā, ka no VK(b)P delegācijas bija nākušas būtībā jaunas tēzes par starptautisko stāvokli, kuras ārzemju delegācijas sāka likt pretim vecajām Bucharina parakstītajām tēzēm. Skaidrs, ka šās neveiklības nebūtu, ja Bucharins nebūtu pasteidzies izsūtīt savas tēzes ārzemju delegācijām.

Es gribētu atzīmēt četrus galvenos labojumus, ko Bucharina tēzēs izdarīja VK(b)P delegācija. Es gribētu atzīmēt šos galvenos labojumus tādēļ, lai skaidrāk demonstrētu nesaskaņu raksturu Kominternes jautājumos.

Pirmais jautājums — jautājums par kapitālisma stabilizācijas raksturu. Bucharinam viņa tēzēs iznāca tā, ka nekas jauns, kas pašreizējā momentā šķobītu kapitālistisko stabilizāciju, nenotiek, ka, gluži otrādi, kapitālisms rekonstruējas un savos pamatos turas vairāk vai mazāk droši. Skaidrs, ka tādam tā dēvētā trešā perioda raksturojumam, t. i., tā perioda, kuru mēs tagad pārdzīvojam, VK(b)P delegācija nevarēja piekrist. Tā nevarēja tam piekrist tāpēc, ka šāda trešā perioda raksturojuma atstāšana varētu sagādāt vielu mūsu kritiķiem runāt par to, ka mēs nostājamies uz tā dēvētā kapitālisma «sanācijas» viedokļa, t i., uz Hilferdinga viedokļa, uz viedokļa, uz kāda mēs, komunisti, nevaram nostāties. Tāpēc VK(b)P delegācija izdarīja labojumu, no kura redzams, ka kapitālistiskā stabilizācija nav izturīga un nevar būt izturīga, ka tā šķobās un šķobīsies notikumu gaitā pasaules kapitālisma krizes saasināšanās dēļ. Šim jautājumam, biedri, ir izšķirīga nozīme Kominternes sekcijām. Vai kapitālistiskā stabilizācija šķobās, vai nostiprinās, — no tā atkarīga kompartiju ikdienas politiskā darba nostādne. Vai mēs pārdzīvojam revolucionārās kustības krituma periodu, vienkāršu spēku vākšanas periodu, vai pārdzīvojam jauna revolucionāra kāpinājuma apstākļu pieauguma periodu, strādnieku šķiras sagatavošanas periodu nākamajām šķiru cīņām, — no tā atkarīga kompartiju nostādne taktikas jautājumos. VK(b)P delegācijas labojums, ko vēlāk pieņēma kongress, īsteni tāpēc ir labs, ka tas dod skaidru nostādni otrai perspektīvai, perspektīvai par jauna revolucionāra kāpinājuma apstākļu pieaugšanu.

Otrs jautājums — jautājums par cīņu ar sociāldemokrātiju. Bucharina tēzēs bija runa par to, ka cīņa ar sociāldemokrātiju ir viens no Kominternes sekcijas pamatuzdevumiem. Tas, protams, ir pareizi. Bet ar to vēl nepietiek. Lai cīņa ar sociāldemokrātiju būtu veiksmīga, nepieciešami saasināt jautājumu par cīņu ar tā saucamo sociāldemokrātijas «kreiso» spārnu, ar to pašu «kreiso» spārnu, kas, rotaļājoties ar «kreisām» frāzēm un tādējādi veikli apkrāpjot strādniekus, bremzē atiešanu no sociāldemokrātijas. Skaidrs, ka, nesakaujot «kreisos» sociāldemokrātus, nav vispār iespējama sociāldemokrātijas pārvarēšana. Turpretim Bucharina tēzēs jautājums par «kreiso» sociāldemokrātiju bija pilnīgi apiets. Tas, protams, ir liels trūkums. Tāpēc VK(b)P delegācijai bija jāizdara Bucharina tēzēs attiecīgs labojums, kuru kongress vēlāk pieņēma.

Trešais jautājums — jautājums par samierinātību Kominternes sekcijās. Bucharina tēzēs bija runa par nepieciešamību cīnīties ar labējo novirzienu, bet tur nebija atrodams neviens vārds par cīņu pret samierinātību ar labējo novirzienu. Tas, protams, liels trūkums. Lieta tā, ka tad, kad pieteic karu labējam novirzienam, labējie novirznieki parasti pārkrāsojas par samierniekiem un nostata partiju neērtā stāvoklī. Lai novērstu šādu labējo novirznieku manevru, nepieciešami jāizvirza jautājums par noteiktu cīņu ar samierinātību. Tāpēc VK(b)P delegācija atzina par nepieciešamu izdarīt Bucharina tēzēs attiecīgu labojumu, kuru pēc tam kongress pieņēma.

Ceturtais jautājums — jautājums par disciplīnu. Bucharina tēzēs izrādījās nebija pieminēta nepieciešamība saglabāt kompartijās dzelzs disciplīnu. Tas arī nav nenozīmīgs trūkums. Kāpēc? Tāpēc, ka cīņas pastiprināšanās periodā ar labējo novirzienu, periodā, kad realizē lozungu par kompartiju iztīrīšanu no oportUnistiskiem elementiem, labējie novirznieki parasti organizējas frakcijā, rada paši savu frakcionāro disciplīnu, bet partijas disciplīnu lauž un ārda. Lai norobežotu partiju no labējo novirznieku frakcionārajiem uzklupumiem nepieciešami jāizvirza jautājums par partijas dzelzs disciplīnu un partijas biedru Obligātu pakļaušanos šai disciplīnai. Bez tā nav ko domāt par nopietnu cīņu ar labējo novirzienu. Tāpēc VK(b)P delegācija izdarīja Bucharina tēzēs attiecīgu labojumu, kura pēc tam VI kongress pieņēma.

Vai mēs varējām neizdarīt šos labojumus Bucharina tēzēs? Skaidrs, ka nevarējām. Vecos laikos par filozofu Platonu mēdza sacīt: Platonu mēs mīlam, bet patiesību — vēl vairāk. To pašu varētu teikt par Bucharinu: Bucharinu mēs mīlam, bet patiesību, bet partiju, bet Kominterni mēs mīlam vēl vairāk. Tāpēc VK(b)P delegācijai bija jāizdara šie labojumi Bucharina tēzēs.

Tas, tā sakot, ir mūsu domstarpību pirmais etaps Kominternes jautājumos.

Mūsu domstarpību otrs etaps saistās ar tā saucamo Vitorfa un Telmaņa lietu. Vitorfs ir Hamburgas organizācijas bijušais Sekretārs, kas tika apvainots partijas naudas izšķiešanā. Par to viņu izslēdza no partijas. Samiernieki Vācijas kompartijas CK, izmantojot Vitorfa tuvumu b. Telmanim, lai gan b. Telmanim nebijā nekā kopīga ar Vitorfa noziegumu, padarīja Vitorfa lietu par Telmaņa lietu un sāka gāzt vācu kompartijas vadību. JUs droši vien jau zināsit no paziņojumiem presē, ka samierniekiem Evertam un Gerchartam toreiz izdevās uz laiku Vācijas kompartijas CK vairākumu dabUt savā pusē pret b. Telmani. Un kas notika? Viņi atstādināja Telmani no vadības, sāka viņu vainot korupcijā un publicēja «attiecīgu» rezolūciju bez Kominternes Izpildkomitejas ziņas un sankcijas. Tādējādi tai vietā, lai izpildītu KI VI kongresa direktīvu par cīņu ar samierniekiem, cīņu ar labējo novirzienu un samierinātību, īstenībā notika rupjākais šās direktīvas pārkāpums, notika cīņa ar vācu kompartijas revolucionāro vadību, cīņa ar b. Telmani, cīņa, kuras mērķis bija segt labējo novirzienu un nostiprināt samierinātību Vācijas komunistu rindās.

Un, lūk, tā vietā, lai pagrieztu stūri un izlabotu stāvokli, tā vietā, lai atjaunotu pārkāpto VI kongresa direktīvu, lai sauktu pie kārtības samierniekus, Bucharins savā pazīstamajā vēstulē uzaicina sankcionēt samiernieku apvērsumu, atdot VKP samierniekiem, bet b. Telmani no jauna nozākāt presē, vēlreiz paziņojot par viņa vainu. Un tāds saucas par Kominternes «vadītāju»! Vai patiešām pasaulē ir tādi «vadītāji»?

CK apsprieda Bucharina priekšlikumu un to noraidīja. Tas, protams, nepatika Bucharinam. Bet kas te vainīgs? VI kongresa lēmumi pieņemti nevis tādēļ, lai tos pārkāptu, bet tādēļ, lai tos izpildītu. Ja VI kongress nolēma pieteikt cīņu labējam novirzienam un samierinātībai, atstājot vadību Vācijas kompartijas pamatkodolam ar b. Telmani priekšgalā, bet samierniekiem Evertam un Gerchartam iekrita prātā apgāzt šo lēmumu, tad Bucharina pienākums bija samierniekus saukt pie kārtības, bet nevis tiem atstāt Vācijas kompartijas vadību. Vainīgs Bucharins, kas «aizmirsis» VI kongresa lēmumus.

Mūsu domstarpību trešais etaps saistās ar jautājumu par cīņu ar labējiem Vācijas kompartijā, ar jautājumu par Brandlera un Tālheimera frakcijas sagrāvi un šās frakcijas līderu izslēgšanu no Vācijas kompartijas. Bucharina un viņa draugu «pozīcija» šai kardinālajā jautājumā bija tāda, ka viņi visu laiku izvairījās no līdzdalības šā jautājuma izlemšanā. Būtībā te tika izlemts Vācijas kompartijas liktenis. Bet Bucharins un viņa draugi, to zinādami, tomēr visu laiku šo lietu kavēja, sistemātiski izvairīdamies no līdzdalības attiecīgo instanču sēdēs. Kādēļ? Laikam tādēļ, lai paliktu «tīri» kā Kominternes, tā Vācijas kompartijas labējo priekšā. Tādēļ, lai pēc tam varētu teikt: «Tie neesam mēs, bucharinieši, bet viņi, CK vairākums, kas izslēguši Brandleru un Tālheimeru no kompartijas». Un tā saucas cīņa pret labējām briesmām!

Pēdīgi, mūsu domstarpību ceturtais etaps. Tas saistīts ar Bucharina prasību CK novembra plēnumā par Neimaņa atsaukšanu no Vācijas un par to, lai sauktu pie kārtības b. Telmani, kas it kā vienā no savām runām kritizējis Bucharina referātu VI kongresā. Mēs, protams, nevarējām piekrist Bucharinam, jo mūsu rīcībā nebija nekādu dokumentu, kas apstiprinātu Bucharina prasību. Bucharins solījās iesniegt dokumentus pret Neimani un Telmani. Tomēr nekādus dokumentus viņš neiesniedza. Dokumentu vietā viņš VK(b)P delegācijas locekļiem piesūtīja pazīstamo Embera-Dro runu KIIK Polītsekretāriātā, to pašu runu, kuru pēc tam KIIK prezidijs kvalificēja kā oportūnistisku runu. Izsūtīdams Embera-Dro runu VK(b)P delegācijas locekļiem un to rekomendēdams kā materiālu pret Telmani, Bucharins gribēja pierādīt savas prasības pareizību par Neimaņa atsaukšanu un par to, lai sauktu pie kārtības b. Telmani. Taču īstenībā viņš ar to pierādīja, ka viņš solidarizējas ar EmberuDro, kura pozīciju KIIK uzskata par oportūnistisku poziciju.

Lūk, biedri, mūsu domstarpību galvenie punkti Kominternes jautājumos.

Bucharins domā, ka, cīnoties pret labējo novirzienu un sa mierinātību ar to Kominternes sekcijās, iztīrot vācu un čechoslovaku kompartiju no sociāldemokrātiskiem elementiem un tradicijām, izmetot no kompartijām Brandlerus un Tālheimerus, mēs ar to «maitājam» Kominterni, «pazudinām» Kominterni. Mēs turpretim domājam gluži otrādi, ka, ieturot tādu politiku un saasinot jautājumu par cīņu ar labējo novirzienu un samierinātību ar to, mēs stiprinām Kominterni, iztīrām to no oportūnistiem, boļševizējam tās sekcijas un palīdzam kompartijām sagatavot strādnieku šķiru nākošajām revolucionar a j ām sadursmēm.

Jūs redzat, ka tās nav vienkāršas nianses VK(b)P CK rindās, bet diezgan nopietnas domstarpības Kominternes politikas pamatjautājumos.

III DOMSTARPĪBAS IEKŠĒJĀS POLITIKAS JAUTĀJUMOS

Es iepriekš runāju par pārmaiņām šķiru stāvoklī un par šķiru cīņu mūsu zemē. Es sacīju, ka Bucharina grupai pielipusi aklība un tā neredz šīs pārmaiņas, nesaprot jaunos partijas uzdevumus. Es sacīju, ka uz šā pamata jaunajai opozīcijai radies apjukums, bailes no grūtībām, gatavība atkāpties to priekšā. Nevar teikt, ka šīs jaunās opozicijas kļūdas būtu nokritušas no debesīm. Gluži otrādi, tās saistītas ar to attīstības posmu, kas jau noiets un kas saucas par tautsaimniecības atjaunošanas periodu, kad celtniecība norisinājās mierīgi, tā sakot, pašplūsmes ceļā, kad nebija vēl to pārmaiņu šķiru stāvoklī, kādas ir tagad, kad vēl nebija tā šķiru cīņas saasinājuma, kādu mēs vērojam tagad. Bet tagad mums ir jauns attīstības posms, kas atšķiras no vecā perioda, no atjaunošanas perioda. Tagad mums ir jauns celtniecības periods, periods, kad visa tautsaimniecība rekonstruējas uz sociālisma bāzes. Šis jaunais periods rada jaunas pārmaiņas šķiru stāvoklī, šķiru cīņas saasināšanos. Tas prasa jaunus cīņas paņēmienus, mūsu spēku pārgrupē jumu, visu mūsu organizāciju uzlabošanu un nostiprināšanu. Bucharina grupas nelaime ir tieši tā, ka šī grupa dzīvo pagātnē, tā neredz šā jaunā perioda raksturīgās īpatnības un nesaprot jaunu cīņas paņēmienu vajadzību. No tā viņas aklums, apjukums, panika grūtību priekšā.

a) PAR ŠĶIRU CĪŅU

Kāds ir teorētiskais pamats šim Bucharina grupas aklumam un apjukumam?

Es domāju, ka teorētiskais pamats šim aklumam un apjukumam ir Bucharina nepareizajā, nemarksistiskajā pieejā šķiru cīņas jautājumam mūsu zemē. Es te domāju Bucharina nemarksistisko teoriju par kulaku ieaugšanu sociālismā, šķiru cīņas mechanikas neizpratni proletariāta diktatūras apstākļos.

Še vairākkārt citēja pazīstamo vietu no Bucharina grāmatiņas «Ceļš uz sociālismu» par kulaku ieaugšanu sociālismā. Bet tā šeit tika citēta ar dažiem izlaidumiem. Atļaujiet to nocitēt pilnīgi. Tas, biedri, irnepieciešami tādēļ, lai demonstrētu, cik tālu Bucharins atkāpies no marksistiskās šķiru cīņas teorijas. Klausieties:

«Mūsu zemniecības kooperatīvo organizāciju pamattīkls sastāvēs nevis no kulaku, bet no «darba» tipa kooperatīvām šūniņām, kas ieaug mūsu vispār valstisko orgānu sistēmā un kas kļūst tādējādi par sociālistiskās saimniecības vienotas ķēdes posmiem. No otras puses, kulaku kooperatīvās lizdas gluži tāpat ar banku starpniecību utt. ieaugs tai pašā sistēmā; bet tās līdz zināmai pakāpei būs svešs ķermenis, līdzīgi, piemēram, koncesiju uzņēmumiem»1 .

Citējot šo vietu no Bucharina brošūras, daži biedri nezin kāpēc izlaida pēdējo frāzi par koncesionāriem. Rozītis, acīm redzot gribēdams palīdzēt Bucharinam, izmantoja to un kliedza te no vietas, ka Bucharinu izkropļojot. Taču īstenībā šā citāta sāls ir tieši pēdējā frāzē par koncesionāriem. Jo, ja koncesionāri tiek nostatīti vienā plāksnē ar kulakiem, bet kulaki ieaug sociālismā, tad kas no tā iznāk? No tā iznāk tikai viens, un proti, tas, ka arī koncesionāri ieaug sociālismā, ka ne tikai kulaki, bet arī koncesionāri ieaug sociālismā. (Vispārīgi smiekli.)

Lūk, kas no tā iznāk.

Rozītis. Bucharins saka — «svešs ķermenis».

Staļins. Bucharins saka nevis «svešs ķermenis», bet «līdz zināmai pakāpei svešs ķermenis». Tātad kulaki un koncesionāri «līdz zināmai pakāpei» ir svešs ķermenis sociālisma sistēmā. Un še tieši ir Bucharina kļūda, ka kulaki un koncesionāri, būdami «līdz zināmai pakāpei» svešs ķermenis, tomēr ieaug sociālismā. Lūk, līdz kādām blēņām noved Bucharina teorija. Pilsētu un lauku kapitālisti, kulaki un koncesionāri, kas ieaug sociālismā— lūk, līdz kādai muļķībai aizrunājies Bucharins. Nē, biedri, mums tāda «sociālisma» nevajag. Lai to sev patur Bucharins.

Līdz šim mēs, marksisti-ļeņinieši, domājām, ka starp pilsētu un lauku kapitālistiem no vienas puses un starp strādnieku šķiru no otras puses? pastāv nesamierināma interešu pretišķība. Tieši uz tā arī pamatojas marksistiskā šķiru cīņas teorija. Bet tagad, saskaņā ar Bucharina teoriju par kapitālistu mierīgo ieaugšanu sociālismā, viss tas tiek apgriezts ačgārni, ekspluatātoru un ekspluatējamo nesamierināmā šķiru interešu pretišķība izzūd, ekspluatātori ieaug sociālismā.

Rožītis. Tas nav pareizi, proletariāta diktatūra paredzēta.

Staļins. Bet proletariāta diktatūra ir šķiru cīņas visasākā forma.

Rožītis. Lūk, tā jau ir tā lieta.

Staļins. Bet pēc Bucharina iznāk, ka šai pašā proletariāta diktatūrā ieaug kapitālisti. Kā tad jūs to nesaprotat, Rozīt? Pret ko tad jācīnās, pret ko tad jāvērš šķiru cīņa visasākajā formā, ja pilsētas un lauku kapitālisti ieaug proletariāta diktatūras sistēmā? Proletariāta diktatūra vajadzīga tādēļ, lai nesamierināmi cīnītos pret kapitālistiskiem elementiem, tādēļ, lai apspiestu buržuāziju un izrautu kapitālismu ar visām saknēm. Bet ja pilsētas un lauku kapitālisti, ja kulaks un koncesionārs ieaug sociālismā, vai tad pēc visa tā vēl ir vajadzīga proletariāta diktatūra, un ja tā vajadzīga, tad kādas šķiras nomākšanai?

Rožītis. Tā jau ir tā lieta, ka pēc Bucharina ieaugšana paredz šķiru cīņu.

Staļins. Es redzu, ka Rožītis ir nozvērējies pakalpot Bucharinam. Bet viņa pakalpojums ir lāča pakalpojums, jo viņš, gribēdams glābt Bucharinu, īstenībā to galīgi gremdē. Ne velti mēdz teikt: «pakalpīgs lācis ir bīstamāks par ienaidnieku». (Vispārīgi smiekli.)

Viens no diviem: vai nu starp kapitālistu šķiru un strādnieku šķiru, kas nākusi pie varas un noorganizējusi savu diktatūru, ir nesamierināma interešu pretišķība, vai arī šās interešu pretišķības nav, un tad atliek viens — pasludinat šķiru interešu harmoniju.

Vai nu Marksa teorija par šķiru cīņu, vai teorija par kapitālistu ieaugšanu sociālismā. Vai nu nesamierināma šķiru interešu pretišķība, vai teorija par šķiru interešu harmoniju. Viens no diviem.

Var vēl saprast Brentano vai arī Sidneja Vebba tipa «sociālistus», kas sprediķo sociālisma ieaugšanu kapitālismā un kapitālisma ieaugšanu sociālismā, jo šie «sociālisti» īstenībā ir antisociālisti, buržuāziskie liberāļi. Bet nav izprotams cilvēks, kas grib būt marksists un reizē ar to sludina teoriju par kapitālistu ieaugšanu sociālismā.

Bucharins mēģināja savā runā pastiprināt teoriju par kulaku ieaugšanu sociālismā, atsaukdamies uz pazīstamo Ļeņina citātu. Pie tam viņš apgalvo, ka Ļeņins saka to pašu, ko Bucharins. Tas nav pareizi, biedri. Tā ir rupja un nepieļaujama Ļeņina apmelošana. Lūk, šā Ļeņina citāta teksts:

«Protams, mūsu Padomju republikā sociālā iekārta ir dibināta uz divu šķiru sadarbību: strādnieku un zemnieku, kurā tagad tiek pielaisti ar zināmiem noteikumiem arī «nepmaņi», t. i., buržuāzija» (Ļeņins, Kā mums reorganizēt Rabkrinu, Raksti, XXVII sēj., 405. lpp.).

Jūs redzat, ka te nav neviena vārda par kapitālisma ieaugšanu sociālismā. Te ir runa vienīgi par to, ka mēs esam «pielaiduši» strādnieku un zemnieku sadarbībā ar «zināmiem noteikumiem» arī nepmaņus, t. i., buržuāziju. Ko tas nozīmē? Vai tas nozīmē, ka mēs ar to pieļaujam iespējamību, ka nepmaņi ieaugs sociālismā? Protams, ka nenozīmē. Tā var iztulkot Ļeņina citātu tikai cilvēki, kas pazaudējuši kaunu. Tas nozīmē tikai to, ka mēs buržuāziju pašlaik neiznīcinām, ka pašlaik mēs to nekonfiscējam, bet pieļaujam tās eksistenci ar zināmiem noteikumiem, t. i., ar kategorisku pakļaušanos proletariāta diktatūras likumiem, t. i., ar kapitālistu arvien pieaugošu aprobežošanu, kuras mērķis pamazām tos izspiest no tautsaimnieciskās dzīves. Vai var realizēt kapitālistu izspiešanu un kapitālisma sakņu iznīcināšanu bez niknas šķiru cīņas? Nē, nevar. Vai var iznīcināt šķiras, pastāvot teorijai un praksei par kapitālistu ieaugšanu sociālismā? Nē, nevar. Tāda teorija un prakse var tikai kultivēt un atstāt uz mūžīgiem laikiem šķiras, jo tā, šī teorija, runā pretī šķiru cīņas teorijai. Nu, un no Ļeņina ņemtais citāts visā pilnībā bāzējas uz Marksa šķiru cīņas teorijas proletariāta diktatūras apstākļos. Kas var būt kopīgs Bucharina teorijai par kulaku ieaugšanu sociālismā ar Ļeņina teoriju par diktatūru kā par niknu šķiru cīņu? Skaidrs, ka še nav un nevar būt nekā kopīga. Bucharins domā, ka, proletariāta diktatūrai pastāvot, šķiru cīņai jāapdziest un jālikvidējas tādēļ, lai panāktu šķiru iznīcināšanu. Turpretim Ļeņins, gluži otrādi, māca, ka šķiras var tikt iznīcinātas vienīgi neatlaidīgā šķiru cīņā, kas proletariāta diktatūras apstākļos kļūst vēl daudz niknāka nekā pirms proletariāta diktatūras.

«Šķiru iznīcināšana», saka Ļeņins, «ir ilgas, grūtas, neatlaidīgas šķiru cīņas darbs, kura pēc kapitālisma varas gāšanas, pēc buržuāziskās valsts noārdīšanas, pēc proletariāta diktatūras nodibināšanas nezūd (kā to domā vecā sociālisma un vecās sociāldemokrātijas nekrietneļi), bet tikai maina savas formas, daudzējādā ziņā kļūdama vēl nežēlīgāka» (Ļeņins, Sveiciens ungāru strādniekiem, Raksti, XXIV sēj., 315. lpp.).

Lūk, ko saka Ļeņins par šķiru iznīcināšanu.

Šķiru iznīcināšana proletariāta niknā šķiru cīņā, — tāda ir Ļeņina formula.

Šķiru iznīcināšana, šķiru cīņai apdziestot un kapitālistiem ieaugot sociālismā, — tāda ir Bucharina formula.

Kas var būt kopīgs šīm abām formulām? Skaidrs, ka tām nav un nevar būt nekā kopīga.

Bucharina teorija par kulaku ieaugšanu sociālismā tādējādi ir atiešana no marksistiski ļeņiniskās šķiru cīņas teorijas. Tā ir tuvošanās katedra sociālismā teorijai.

Tas ir pamats visām Bucharina un viņa draugu kļūdām.

Var iebilst, ka nav vērts plaši runāt par Bucharina teoriju par kulaku ieaugšanu sociālismā, tāpēc ka tā pati runā — un ne tikai runā, bet kliedz pret Bucharinu. Tas nav pareizi, biedri!

Kamēr šo teoriju turēja zem pūra, varēja tai arī nepievērst vērību: vai nu maz muļķību ir dažādu biedru rakstos! Tā mēs arī darījām līdz pēdējam laikam. Bet pēdējā laikā apstākļi drusku mainījušies. Sīkburžuaziskā stichija, kas plosās pēdējos gados, sākusi iedvesmot šo antimarksistisko teoriju, piešķirot tai aktuālu raksturu. Tagad jau nevar vairs teikt, ka tā tiek turēta zem pūra. Tagad tā, šī Bucharina dīvainā teorija, pretendē kļūt par labējā novirziena karogu mūsu partijā, par oportūnisma karogu. Tāpēc mēs vairs nevaram paiet garām šai teorijai. Tādēļ mūsu pienākums to sasist kā nepareizu un kaitīgu teoriju, lai atvieglotu mūsu partijas biedriem cīņu ar labējo novirzienu.

b) PAR ŠĶIRU CĪŅAS SAASINAŠANOS

Otra Bucharina kļūda, kas rodas no viņa pirmās kļūdas, ir nepareizā, nemarksistiskā pieeja jautājumam par šķiru cīņas saasināšanos, par kapitālistisko elementu pastiprināto pretestību Padomju varas sociālistiskajai politikai. Par ko šeit ir runa? Vai ne par to, ka kapitālistiskie elementi aug ātrāk nekā mūsu saimniecības sociālistiskais sektors un ka tāpēc tie pastiprina savu pretestību, ārdot sociālistisko celtniecību? Nē, nevis par to. Turklāt nav pareizi, ka kapitālistiskie elementi augtu ātrāk par sociālistisko sektoru. Ja tas būtu pareizi, tad sociālistiskā celtniecība jau būtu nonākusi bezdibeņa malā. Runa ir par to, ka sociālisms sekmīgi uzbrūk kapitālistiskajiem elementiem, sociālisms aug ātrāk par kapitālistiskajiem elementiem, kapitālistisko elementu īpatsvars tāpēc krīt, un tieši tāpēc, ka kapitālistisko elementu īpatsvars krīt, kapitālistiskie elementi jauž nāves briesmas un pastiprina savu pretestību. Bet pastiprināt savu pretestību viņi pašreiz vēl spēj ne tikai tāpēc, ka pasaules kapitālisms viņus atbalsta, bet arī tāpēc, ka, lai arī viņu īpatsvars krities, lai arī viņu relatīvais pieaugums mazinājies, salīdzinot ar sociālisma pieaugumu, kapitālistisko elementu absolūtais pieaugums tomēr notiek, un tas viņiem dod zināmu iespēju uzkrāt spēkus, lai pretotos sociālisma pieaugumam. Uz šā pamata tad arī rodas pašreizējā attīstības stadijā, spēku samēru pašreizējos apstākļos, šķiru cīņas saasināšanās un pilsētas un lauku kapitālistisko elementu pretestības pastiprināšanās. Bucharina un viņa draugu kļūda ir tā, ka viņi neizprot šo vienkāršo un acīm redzamo patiesību. Viņu kļūda ir tā, ka viņi tam visam nepieiet marksistiski, bet mietpilsoniski, mēģinādami izskaidrot šķiru cīņas saasināšanos ar dažāda veida nejaušiem iemesliem, teiksim, ar padomju aparāta «nederīgumu», ar vietējo biedru «neuzmanīgo» politiku, ar elastības «trūkumu», ar «pārmērībām» utt, u. tml.

Lūk, piemēram, citāts no Bucharina brošūras «Ceļš uz sociālismu», kas demonstrē pilnīgi nemarksistisku pieeju jautājumam par šķiru cīņas saasināšanos:

«Gan vienā, gan otrā vietā uz laukiem uzliesmo šķiru cīņa savos ag¬rākajos veidos, pie kam parasti So saasina jumu izraisa kulaku elementi. Kad, piemēram, kulaki vai tie, kas iedzīvojušies uz citu rēķina un ielavījušies Padomju varas orgānos, sāk šaut uz seļkoriem , tad tā ir šķiru cīņas izpaušanās visasākajā formā. (Tas nav pareizi, jo cīņas visasākā forma ir sacelšanās. J. Staļins.) Tomēr, tādi gadījumi parasti mēdz būt tur, kur Padomju vietējais aparāts vājš. Sim aparātam uzlabojoties, Pa¬domju varas visām zemākām šūniņām nostiprinoties, partijas un kom¬jaunatnes vietējām lauku organizācijām uzlabojoties un nostiprinoties, tāda veida parādības kļūs, kā tas skaidri redzams, arvien retākas un galu galā pilnīgi izzudīs»2.

Tātad iznāk, ka šķiru cīņas saasināšanās izskaidrojama ar cēloņiem, kas ir aparāta raksturā, ar mūsu zemāko organizāciju derīgumu vai nederīgumu, vājumu vai spēku. Iznāk, piemēram, ka šachtiešu buržuāziskās inteliģences kaitniecība, kas ir buržuāzisko elementu pretestības forma Padomju varai un šķiru cīņas saasināšanās forma, izskaidrojama nevis ar šķiru spēku samēru, nevis ar sociālisma augšanu, bet ar mūsu aparāta nederīgumu. Iznāk, ka, līdz kamēr Šachtu rajonā nebija parādījusies masveida kaitniecība, mūsu aparāts bijis labs, bet pēc tam, masveida kaitniecības izpaušanās brīdī, aparāts, diezin kāpēc, kļuvis nekur nederīgs. Iznāk, ka līdz pagājušajam gadam, kad sagāde noritēja ar pašplūsmi un sevišķa šķiru cīņas saasina juma mums nebija, mūsu organizācijas uz vietām bijušas labas vai pat ideālas, bet kopš pagājušā gada, kad kulaku pretestība izpaudās sevišķi asās formās, mūsu organizācijas pēkšņi kļuvušas sliktas un nekur nederīgas. Tas nav izskaidrojums, bet izskaidrojuma izsmiekls. Tā nav zinātne, bet pūšļošana.

Ar ko izskaidrojama šī saasināšanās?

Ar diviem iemesliem.

Pirmkārt, ar mūsu virzīšanos uz priekšu, ar mūsu uzbrukumu, ar saimniecības sociālistisko formu pieaugumu ir rūpniecībā, ir lauksaimniecībā, ar pieaugumu, ko pavada attiecīgu pilsētas un lauku kapitālistu pulku attiecīga izstumšana. Lieta ir tā, ka mēs dzīvojam pēc Ļeņina formulas — «kurš kuru»: vai nu mēs viņus, kapitālistus, piespiedīsim pie zemes un dosim viņiem, kā izteicās Ļeņins, pēdējo izšķirīgo kauju, vai viņi nospiedīs mūs pie zemes.

Otrkārt, ar to, ka kapitālistiskie elementi negrib labprātīgi noiet no skatuves: viņi pretojas un pretosies sociālismam, jo redz, ka pienāk viņu eksistences pēdējās dienas. Bet pretoties viņi pagaidām vēl var, jo, lai arī viņu īpatsvars krities, absolūti viņi tomēr aug: sīkburžuazija, pilsētas un lauku, izvirza no sava vidus, kā saka Ļeņins, ik dienu, ik stundu kapitālistus un kapitālistiņus, un viņi, šie kapitālistiskie elementi, izlieto visus līdzekļus, lai nosargātu savu eksistenci.

Vēsturē vēl nav bijuši tādi gadījumi, kad mirstošās šķiras labprātīgi aizietu no skatuves. Vēsturē vēl nav bijuši tādi gadījumi, kad mirstošā buržuāzija neizmēģinātu visu savu spēku atlikumu, lai nosargātu savu eksistenci. Vai padomju zemākais aparāts mums būs labs vai slikts, mūsu virzīšanās uz priekšu, mūsu uzbrukums mazinās kapitālistiskos elementus un izstums tos, bet viņas, mirstošas šķiras, pretosies, neraudzīdamās ne uz ko.

Lūk, kur šķiru cīņas saasināšanās sociālais pamats.

Bucharina un viņa draugu kļūda ir tā, ka viņi kapitālistu pretestības pieaugumu identificē ar viņu īpatsvara pieaugumu. Bet šim identificējumam nav nekāda pamata. Nav pamata, jo, ja viņi, kapitālisti, pretojas, tad tas nebūt nenozīmē, ka viņi kļuvuši stiprāki nekā mēs. Lieta ir gluži otrāda. Atmirstošās šķiras pretojas ne tāpēc, ka tās kļuvušas stiprākas nekā mēs, bet tāpēc, ka sociālisms aug ātrāk nekā tās, un tās kļūst vājākas nekā mēs. Un tieši tāpēc, ka tās kļūst vājākas, tās nojauš savas eksistences pēdējās dienas un spiestas pretoties visiem spēkiem, visiem līdzekļiem.

Lūk, kur ir šķiru cīņas saasināšanās un kapitālistu pretestības mechanika pašreizējā vēsturiskajā momentā.

Kādai jābūt partijas politikai, ņemot vērā šādu stāvokli?

Tai jābūt tādai, lai tā modinātu strādnieku šķiru un ekspluatētās lauku masas, paceltu to kaujas spēju un attīstītu viņu mobilizēšanās gatavību cīņai pret pilsētas un lauku kapitālistiskajiem elementiem, cīņai pret šķiras ienaidniekiem, kas pretojas. Marksistiski ļeņiniskā šķiru cīņas teorija, starp citu, ir laba tāpēc, ka tā atvieglina strādnieku šķiras mobilizāciju pret proletariāta diktatūras ienaidniekiem.

Kas kaitīgs Bucharina teorijā par kapitālistu ieaugšanu sociālismā un Bucharina izpratnē par šķiru cīņas saasināšanās jautājumu?

Tas, ka tā iemidzina strādnieku šķiru, iedragā mūsu zemes revolucionāro spēku mobilizācijas gatavību, demobilizē strādnieku šķiru un atvieglina kapitālistisko elementu uzbrukumu Padomju varai.

c) PAR ZEMNIECĪBU

Trešā Bucharina kļūda skar jautājumu par zemniecību. Ir zināms, ka jautājums par zemniecību ir viens no svarīgākajiem jautājumiem mūsu politikā. Zemniecība mūsu apstākļos sastāv no dažādiem sociāliem nogrupējumiem, un proti: no nabadzīgās zemniecības, vidējās un kulakiem. Saprotams, ka mūsu attieksmes pret šiem nogrupējumiem nevar būt vienādas. Nabadzīgā zemniecība kā strādnieku šķiras atbalsts, vidējais zemnieks kā sabiedrotais, un kulaks kā šķiras ienaidnieks, — tādas mūsu attieksmes pret šiem sociālajiem nogrupējumiem. Viss tas saprotams un vispārzināms. Tomēr Bucharins uz šo lietu skatās mazliet citādāk. Raksturojot zemniecību, viņam izzūd diferenciācijas fakts, izgaist kaut kur sociālo nogrupējumu pastāvēšana un paliek vienīgi pelēks plankums, ko sauc par sādžu. Viņam arī kulaks nav kulaks un vidējais zemnieks nav vidējais zemnieks, bet kaut kāda vispārēja nabadzība uz laukiem. Viņš tā arī še savā runā teica: vai mūsu kulaku var nosaukt par kulaku? Tas taču ir ubags, — viņš sacīja. Un mūsu vidējais zemnieks — vai viņš līdzīgs vidējam zemniekam? — teica te Bucharins. — Tas taču ir ubags, kas dzīvo pusbadā. Saprotams, ka tāds uzskats par zemniecību ir savā pamatā aplams uzskats, kas nav savienojams ar ļeņinismu.

Ļeņins teica, ka zemniecība ir pēdējā kapitālistiskā šķira. Vai šīteze pareiza? Jā, noteikti pareiza. Kāpēc zemniecība kvalificēta kā pēdējā kapitālistiskā šķira? Tāpēc, ka no divām pamatšķirām, no kā sastāv mūsu sabiedrība, zemniecība ir tā šķira, kuras saimniecība bāzējas uz privātīpašumu un preču sīkražošanu. Tāpēc, ka zemniecība, kamēr tā paliek zemniecība ar preču sīkražošanu, no sava vidus pastāvīgi un nepārtraukti rada un nevar neradīt kapitālistus. Šim apstāklim mums jāpiešķir noteicēja nozīme jautājumā par mūsu marksistiskām attieksmēm pret strādnieku šķiras un zemniecības savienības problēmu. Tas nozīmē, ka mums vajadzīga nevis jebkura savienība ar zemniecību, bet gan tikai tāda savienība, kas bāzējas uz cīņu ar zemniecības kapitālistiskajiem elementiem. Kā redzat, Ļeņina teze par zemniecību kā par pēdējo kapitālistisko šķiru ne tikai nerunā pretim strādnieku šķiras un zemniecības savienības idejai, bet, gluži otrādi, dod šai savienībai pamatu kā strādnieku šķiras un zemniecības savienībai, kas vērsta pret mūsu saimniecības kapitālistiskajiem elementiem. Ļeņins izvirzīja šo tezi tādēļ, lai parādītu, ka strādnieku šķiras un zemniecības savienība var būt cieša tikai tai gadījumā, ja tā bāzējas uz cīņu ar tiem pašiem kapitālistiskajiem elementiem, kurus no sava vidus rada zemniecība.

Bucharina kļūda ir tā, ka viņš nesaprot un nepieņem šo vienkāršo lietu, viņš aizmirst par sociālajiem nogrupējumiem uz laukiem, viņa redzes aplokam izzūd kulaki un nabadzīgā zemniecība un paliek tikai viena kompakta vidējās zemniecības masa. Tas ir Bucharina neapšaubāmais novirziens pa labi, pretēji «kreisajam», trockistiskajam novirzienam, kas uz laukiem neredz citus sociālus nogrupējumus kā vien nabadzīgo zemniecību un kulakus un no kura redzes loka izzūd vidējie zemnieki.

Kāda starpība ir starp trockismu un Bucharina grupu jautājumā par savienību ar zemniecību? Tā, ka trockisms izsakās pret ciešu savienības politiku ar vidējās zemniecības masām, kamēr buchariniešu grupa ir par jebkuru savienību ar zemniecību. Nav nemaz jāpierāda, ka abas šīs nostādnes ir nepareizas un viena otras vērtas.

Ļeņinisms noteikti ir par ciešu savienību ar zemniecības galvenajām masām, par savienību ar vidējiem zemniekiem, taču ne par jebkuru savienību, bet gan par tādu savienību ar vidējiem zemniekiem, kas nodrošina strādnieku šķiras vadošo īomu, stiprina proletariāta diktatūru un atvieglina šķiru iznīcināšanas darbu.

«Strādnieku šķiras un zemniecības vienošanos», saka Ļeņins, «var saprast, kā vien grib. Ja neievēro to, ka vienošanās no strādnieku šķiras viedokļa tikai tad pieļaujama, pareiza un principiāli iespējama, kad tā atbalsta strādnieku šķiras diktatūru un ir viens no līdzekļiem, kas vērsts uz šķiru iznīcināšanu, tad strādnieku šķiras un zemniecības vienošanās formula, protams, paliek formula, kuru visi Padomju varas ienaidnieki un vīsi diktatūras ienaidnieki savos uzskatos ari pauž» (Ļeņins, Raksti, XXVI sēj., 387. lpp.).

Un tālāk:

«Tagad», saka Ļeņins, «proletariāts savās rokās tur varu un vada to. Viņš vada zemniecību. Ko tas nozīmē — vadīt zemniecību? Tas, pirmkārt, nozīmē turēt kursu uz šķiru iznīcināšanu, bet nevis uz sīko ražotāju. Ja mēs no šīs līnijas, galvenās un pamatlīnijas, nomaldītos, tad mēs vairs nebūtu sociālisti un nokļūtu to sīko buržuju nometnē, eseru un meņševiku nometnē, kuri pašreiz ir uzskatāmi par visniknākajiem proletariāta

ienaidniekiem» (turpat, 399. un 400. lpp.).

Lūk, Ļeņina viedoklis jautājumā par savienību ar zemniecības pamatmasām, par savienību ar vidējiem zemniekiem.

Bucharina grupas kļūda jautājumā par vidējo zemnieku ir tā, ka tā neredz vidējā zemnieka divējādo dabu, divējādo stāvokli starp strādnieku šķiru un kapitālistiem. «Vidējais zemnieks ir šķira, kas svārstās», saka Ļeņins. Kāpēc? Tāpēc, ka vidējais zemnieks, no vienas puses, ir darba cilvēks, un tas viņu tuvina strādnieku šķirai, bet, no otras puses, — īpašnieks, un tas viņu tuvina kulakam. No tā, — vidējā zemnieka svārstības. Un tas ir pareizi ne tikai teorētiski. Šīs svārstības redzamas arī praksē ik dienas, ik stundas.

«Zemnieks», saka Ļeņins, «kā darba cilvēks tiecas uz sociālismu, dodams priekšroku nevis buržuāzijas, bet strādnieku diktatūrai. Zemnieks kā labības pārdevējs tiecas uz buržuāziju, uz brīvu tirdzniecību, t. i., atpakaļ uz «parasto», veco, «senseno» kapitālismu» (Ļeņins, Raksti, XXIV sēj., 314. lpp.).

Tāpēc savienība ar vidējo zemnieku var būt stabila tikai tai gadījumā, ja tā vērsta pret kapitālistiskajiem elementiem, pret kapitālismu vispār, ja tā šai savienībā nodrošina strādnieku šķiras vadošo lomu, ja tā atvieglina šķiru iznīcināšanu.

Dīvaini, ka Bucharina grupa aizmirst šīs vienkāršās un saprotamās lietas.

d) PAR NEPU UN TIRGUS ATTIEKSMĒM

Ceturtā Bucharina kļūda skar jautājumu par nepu. Bucharina kļūda še ir tā, ka viņš neredz nepa divpusibu, viņš redz tikai vienu nepa pusi. Kad mēs 1921. g. dibinājām nepu, mēs tā asumu vērsām pret kara komunismu, pret tādu režīmu un kārtību, kas izslēdz jebkura veida tirdzniecības brīvību. Mēs esam turējušies un turamies pie uzskata, ka neps nozīmē zināmu tirdzniecības brīvību. Šo lietas pusi Bucharins paturējis prātā. Un tas ir ļoti labi. Bet Bucharins kļūdās, domādams, ka ar šo lietas vienu pusi aptverts neps. Bucharins aizmirst, ka nepam ir vēl otra puse. Lieta ir tā, ka neps nemaz nenozīmē pilnīgu tirdzniecības brīvību, brīvu cenu spēli tirgū. Neps ir tirdzniecības brīvība zināmās robežās, zināmos ietvaros, ar nodrošinātu valsts regulējošo lomu tirgū. Te īsteni ir nepa otra puse. Turklāt šī nepa puse nav mazāk, ja ne vairāk, svarīga nekā tā pirmā puse. Mums tirgū nav brīvas cenu spēles, kā tas parasti mēdz būt kapitālistiskajās zemēs. Mēs pamatā nosakām labības cenu. Mēs nosakām rūpniecības preču cenas. Mēs cenšamies ieturēt rūpniecības preču pašizmaksas pazemināšanas un cenu pazemināšanas politiku, cenzdamies noturēt lauksaimniecības ražojumu cenu stabilitāti. Vai nav skaidrs, ka tādas īpašas un specifiskas tirgus kārtības vispār nemēdz būt kapitālistiskajās zemēs.

No tā jāsecina, ka, kamēr pastāv neps, jāsaglabā tā abas puses: kā pirmā puse, kas vērsta pret kara komunisma režīmu un kuras mērķis ir nodrošināt zināmu tirdzniecības brīvību, tā arī otra puse, kas vērsta pret tirdzniecības pilnīgu brīvību un kuras mērķis ir nodrošināt valsts regulējošo lomu tirgū. Iznīciniet vienu no šīm pusēm — un jums vairs nebūs nepa.

Bucharins domā, ka nepam draudot briesmas tikai no «kreisās» puses, no tiem cilvēkiem, kas grib likvidēt jebkuru tirdzniecības brīvību. Tas nav pareizi. Tā ir visrupjākā kļūda. Turklāt, tādas briesmas pašreiz ir vismazāk reālas, jo mums nav vai gandrīz nav tagad tādu cilvēku mūsu vietējās un centrālajās organizācijās, kuri nesaprastu, cik nepieciešami un lietderīgi saglabāt zināmu tirdzniecības brīvību. Daudz reālākas ir briesmas no labās puses, briesmas no tiem cilvēkiem, kas grib likvidēt valsts regulējošo lomu tirgū, kas grib «atbrīvot» tirgu un tādējādi atklāt pilnīgu brīvības ēru tirdzniecībā. Nevar būt nekādu šaubu, ka šīs nepa izjaukšanas briesmas no labās puses pašreiz daudz reālākas. Nav jāaizmirst, ka sīkburžuaziskā stichija darbojas tieši šai virzienā — nepa izjaukšanas virzienā no labās puses. Der arī iegaumēt, ka kulaku un pārtikušo elementu vaimanas, spekulantu un uzpircēju vaimanas, kurām bieži padodas daudzi mūsu biedri, bombardē nepu tieši no šās puses. Tas fakts, ka Bucharins neredz šīs otras, patiešām reālās nepa izjaukšanas briesmas, — šis fakts neapšaubāmi runā par to, ka viņš padevies sīkburžuazijas stichijas spiedienam.

Bucharins ieteic tirgus «normalizāciju» un «manevrēšanu» ar labības sagādes cenām pēc rajoniem, t. i., labības cenu pacelšanu. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka viņu neapmierina padomju noteikumi tirgū, viņš grib nobremzēt valsts regulējošo lomu tirgū un ierosina piekāpties sīkburžuaziskās stichijas priekšā, kas jauc nepu no labās puses.

Pieļausim uz mirkli, ka mēs sekotu Bucharina padomiem. Kas no tā iznāktu? Mēs paceļam labības cenas, teiksim, rudenī, sagādes perioda sākumā. Bet tā kā tirgū vienmēr ir cilvēki, visādi spekulanti un uzpircēji, kas par labību var maksāt trīs reizes vairāk, un tā kā mēs nevaram tikt spekulantiem līdz, jo viņi pērk pavisam kaut kādus desmit miljonus pudu, bet mums jāpērk simtiem miljonu pudu, tad labības īpašnieki vienalga aizturēs labību, gaidīdami turpmāko cenu celšanos. Tātad mums atkal būtu jāpaceļ labības cenas pavasara pusē, kad valstī rodas vislielākā vajadzība pēc labības. Bet ko nozīmē paaugstināt labības cenu pavasarī? Tas nozīmē nožņaugt nabadzīgo zemniecību un lauku mazturīgos slāņus, kas paši spiesti piepirkt labību pavasarī, pa daļai sēklai, pa daļai iztikai, to pašu labību, ko viņi bija pārdevuši rudenī par lētāku cenu. Vai mēs varētu kaut ko nopietnu panākt šo operāciju rezultātā tai nozīmē, ka mēs iegūtu pietiekamu daudzumu labības? Visticamāk būs, ka nevarēsim, jo vienmēr atradīsies spekulanti un uzpircēji, kas spēs atkal maksāt par to pašu labību divas un trīs reizes vairāk. Tātad mums vajadzētu gatavoties uz jaunu labības cenu pacelšanu, veltīgi mēģinot pārspēt spekulantus un uzpircējus.

Bet no tā iznāk, ka, ja nu mēs esam nostājušies uz labības cenu paaugstināšanas ceļa, tad mums jāslīd arī tālāk uz leju bez kādām garantijām sadabūt labību pietiekamā daudzumā.

Bet ar to vien lieta nebeidzas. Pirmkārt, paceļot labības sagādes cenas, mums vēlāk būs jāpaceļ arī cenas izejvielām, lai saglabātu zināmu proporciju lauksaimniecības ražojumu cenās,. Otrkārt, paceļot labības sagādes cenas, mēs nevarēsim paturēt zemu maizes cenu pilsētās, — tātad būsim spiesti pacelt arī maizes pārdošanas cenas. Un tā kā mēs nevaram darīt un mums nav jādara pārestība strādniekiem.tad mums paātrinātā tempā būtu jāpaceļ darba alga. Bet tas nevar neizrosināt to, ka mums nāktos pacelt arī rūpniecības preču cenas, jo pretējā gadījumā varētu rasties līdzekļu pārsūknēšana no pilsētas uz laukiem pretēji industrializācijas interesēm. Rezultātā mums būtu jāizlīdzina rūpniecības preču un lauksaimniecības produktu cenas, nevis bāzējoties uz pazeminātām vai vismaz stabilizētām cenām, bet gan, bāzējoties uz paaugstinātām cenām ne tikai labībai, bet arī rūpniecības precēm. Citiem vārdiem sakot, mums būtu jātur kurss uz rūpniecības preču un lauksaimniecības ražojumu sadārdzināšanu. Nav grūti saprast, ka tāda «manevrēšana» ar cenām nevar neradīt pilnīgu padomju cenu politikas likvidāciju, valsts» regulējošās lomas likvidāciju tirgū un pilnīgu sīkburžuaziskās stichijas atraisīšanu. Kam tas būs izdevīgi? Tikai pārtikušajiem pilsētas un lauku slāņiem, jo dārgās rūpniecības preces un lauksaimniecības produkti nevar nekļūt nepieejami kā strādnieku šķirai, tā arī nabadzīgajai zemniecībai un lauku mazturīgajiem slāņiem. Iegūst kulaki un pārtikušie, nepmaņi un

citas turīgas šķiras.

Tā arī būs saikne, bet savdabīga saikne — saikne ar pilsētas un lauku pārtikušajiem slāņiem. Strādniekiem un lauku mazturīgajiem slāņiem būs pilna tiesība mums jautāt: kā vara mēs esam, strādnieku un zemnieku vai kulaku un nepmaņu?

Atrautība no strādnieku šķiras un no mazturīgajiem lauku slāņiem, saikne ar pilsētas un lauku turīgajiem slāņiem — lūk, pie kā jānoved Bucharina tirgus «normalizācijai» un «manevrēšanai» ar labības cenām pēc rajoniem.

Skaidrs, ka uz šā pazudinošā ceļa partija nevar stāties.

Ciktāl Bucharinam sajukuši visi jēdzieni par nepu un cik dziļi viņš nokļuvis sīkburžuazijas stichijas gūstā, — tas, starp citu, redzams no viņa vairāk kā negatīvās izturēšanās jautājumā par preču apmaiņas jaunajām formām starp pilsētu un laukiem, starp valsti un zemniecību. Viņš sašutis un brēc pret to, ka valsts kļuvusi par preču apgādātāju zemniecībai, bet zemniecība kļūst par labības apgādātāju valstij. Viņš to uzskata par visu nepa noteikumu pārkāpumu, gandrīz vai par nepa izjaukšanu. Jājautā kāpēc, uz kāda pamata? Kas tur var būt ļauns, ja valsts, valsts rūpniecība kļūst par preču apgādātāju zemniecībai, bet zemniecība — par labības apgādātāju rūpniecībai, valstij? Kas var būt ļauns no marksisma un marksistiskās nepa politikas viedokļa tai apstāklī, ka zemniecība jau kļuvusi par kokvilnas, cukurbiešu, linu apgādātāju valsts rūpniecībai, bet valsts rūpniecība — par pilsētas preču, sēklu un darba rīku apgādātāju šīm lauksaimniecības nozarēm? Kontraktācijas metode šeit ir galvenā metode šo jauno preču apgrozības formu nodibināšanai starp pilsētu un laukiem. Bet vai kontraktācijas metode runā pretim nepa prasībām? Kas var būt ļauns tai apstāklī, ja zemniecība ar šo pašu kontraktācijas metodi kļūst par valsts apgādātāju arī ar labību un ne tikai kokvilnu, cukurbietēm un liniem? Kāpēc tirdzniecība sīkām partijām, sīktirdzniecība var saukties par preču apgrozību, bet tirdzniecība lielām partijām pēc iepriekš sastādītiem līgumiem (kontraktācijas) par cenām un preču kvalitāti nevar saukties par preču apgrozību? No kurienes šī aplamība? Vai tad grūti saprast, ka šīs jaunās preču apgrozības masu formas pēc kontraktācijas metodes starp pilsētu un laukiem radās, pamatojoties tieši uz nepu, ka tās ir mūsu organizāciju lielākais solis uz priekšu sociālistiskās tautsaimniecības plānveidīgas vadības pastiprināšanā?

Vai tas nav dīvaini, ka Bucharins nespēj vairs saprast šīs vienkāršās un saprotamās lietas?

e) PAR INDUSTRIJAS ATTĪSTĪBAS TEMPU UN JAUNĀM SAIKNES FORMĀM

Beidzot jautājums par industrijas attīstības tempu un jaunām saiknes formām starp pilsētu un laukiem. Šis jautājums ir viens no svarīgākajiem mūsu domstarpību jautājumiem. Šā jautājuma svarīgums ir tas, ka tajā koncentrēti visi mūsu praktisko domstarpību pavedieni partijas saimnieciskās politikas jautājumos.

Kas ir jaunās saiknes formas, ko tas nozīmē no mūsu saimnieciskās politikas viedokļa?

Tas vispirms nozīmē, ka bez pilsētas un lauku saiknes vecajām formām, kad rūpniecība apmierināja galveno tiesu zemnieku personīgās vajadzības (katūns, apavi, manufaktūra vispār utt.), mums vēl vajadzīgas jaunas saiknes formas, kad rūpniecība apmierinās zemnieka saimniecības ražošanas vajadzības (lauksaimniecības mašīnas, traktori, uzlabotas sēklas, mēslojums utt.). Ja mēs agrāk apmierinājām galveno tiesu zemnieka personīgās vajadzības, maz skardami viņa saimniecības ražošanas vajadzības, tad tagad, turpinot apmierināt zemnieka personīgās vajadzības, mums jāpieliek visas pūles, lai apgādātu ar lauksaimniecības mašīnām, traktoriem, mēslojumiem utt., kam tiešs sakars ar lauksaimniecības ražošanas rekonstrukciju uz jaunas techniskas bāzes.

Kamēr bija runa par lauksaimniecības atjaunošanu un kamēr zemnieki pārņēma bijušo muižnieku un kulaku zemes, mēs varējām apmierināties ar saiknes vecajām formām. Bet tagad, kad ir runa par lauksaimniecības rekonstrukciju, ar to vairs nepietiek. Tagad jāiet tālāk, jāpalīdz zemniecībai pārkārtot lauksaimniecības ražošanu uz jaunas technikas un kolektīva darba bāzes.

Tas nozīmē, otrkārt, ka līdz ar mūsu rūpniecības pārkārtošanu, mums nopietni jāķeras pie mūsu lauksaimniecības pārkārtošanas. Mēs pārkārtojam un pa daļai jau esam pārkārtojuši mūsu rūpniecību, dodot tai jaunu technisku bazi, apgādājot to jaunām, uzlabotām mašīnām, jauniem, uzlabotiem kadriem. Mēs būvējam jaunas rūpnīcas un fabrikas, mēs rekonstruējam un paplašinām vecās, mēs attīstām metalurģiju, ķīmiju, mašīnbūvniecību. Uz šā pamata aug pilsētas, vairojas jauni rūpniecības centri, paplašinās vecie. Uz šās bāzes aug pieprasījums pēc pārtikas produktiem, pēc izejvielām rūpniecībai. Bet lauksaimniecība paliek pie veciem darba rīkiem, pie vecām tēvu tēvu zemes apstrādāšanas metodēm, pie vecās, primitīvās, tagad jau nederīgās vai gandrīz nederīgās technikas, pie vecām sīksaimnieciskām, individuālām saimniekošanas un darba formām. Piemēram, kāda nozīme tam faktam, ka pirms revolūcijas mums bija 16 miljonu lauku sētu, bet tagad to ir ne mazāk par 25 milj.? Ko viss tas liecina, ja ne to, ka lauksaimniecība iegūst arvien saskaldītāku, sadrumstalotāku raksturu. Bet sīko, sadrumstaloto saimniecību raksturīgā īpašība ir tā, ka tās nespēj pienācīgi izmantot techniku, mašīnas, traktorus, agronomiskās zinātnes datus, ka tās ir saimniecības, kas spēj ražot maz preču. No tā, — lauksaimniecības produktu tirgus preču trūkums. No tā, — šķelšanās briesmas starp pilsētu un laukiem, starp rūpniecību un lauksaimniecību. No tā, — nepieciešamība virzīt uz priekšu, tuvināt lauksaimniecību mūsu industrijas attīstības tempam. Un, lūk, lai nebūtu šo šķelšanās briesmu, jāsāk nopietni pārkārtot lauksaimniecību uz jaunas technikas bāzes. Bet, lai to pārkārtotu, pakāpeniski jāapvieno sadrumstalotās zemnieku saimniecības lielsaimniecībās, kolektīvos, jāceļ lauksaimniecība uz kolektīva darba bāzes, jāpalielina kolektīvi, jāattīsta vecie un jaunie sovchozi, sistemātiski jālieto kontraktācijas masu formas visās galvenās lauksaimniecības nozarēs, jāattīsta mašīnu un traktoru staciju sistēma, kas palīdz zemniekiem apgūt jauno techniku un kolektivizēt darbu, — vārdu sakot, pakāpeniski sīkās zemnieku saimniecības jāpārveido uz kolektīvas lielražošanas bāzes, jo tikai sabiedriska tipa lielražošana spēj pilnīgi izmantot zinātnes un jaunās technikas datus, un septiņjūdžu zābakiem virzīt uz priekšu mūsu lauksaimniecības attīstību.

Tas, protams, nenozīmē, ka mums jāatstāj novārtā nabadzīgās un vidējās zemniecības individuālā saimniecība. Nē, nenozīmē. Nabadzīgās un vidējās zemniecības individuālajai saimniecībai rūpniecības apgādāšanā ar pārtiku un izejvielām ir un būs tuvākā nākotnē noteicēja loma. Tieši tāpēc nepieciešami atbalstīt nabadzīgās un vidējās zemniecības individuālo saimniecību. Bet tas nozīmē, ka ar individuālo zemnieku saimniecību vien vairs nepietiek. Par tto liecina mūsu labības sagādes grūtības. Tāpēc nabadzīgās un vidējās zemniecības individuālās saimniecības attīstība jāpapildina, plaši attīstot saimniecības kolektīvās formas un sovchozus. Tāpēc nepieciešami uzcelt tiltu starp nabadzīgo un vidējo zemnieku individuālo saimniecību un sabiedriski kolektīvajām saimniecības formām masu kontraktācijas veidā, mašīnu un traktoru staciju veidā, kooperatīvā sabiedriskuma plašas attīstības veidā, lai atvieglinātu zemniekiem viņu sīko individuālo saimniecību pārvešanu uz kolektīvā darba sliedēm. Bez šiem nosacījumiem nav iespējama nopietna lauksaimniecības attīstība. Bez šiem nosacījumiem nav iespējams atrisināt graudkopības problēmu. Bez šiem nosacījumiem nav iespējams atbrīvot zemniecības mazturīgos slāņus no trūkuma un nabadzības.

Tas beidzot nozīmē, ka vispusīgi jāattīsta mūsu industrija kā lauksaimniecības ražošanas līdzekļu rekonstrukcijas pamatavots, jāattīsta metalurģija, ķīmija, mašīnbūvniecība, jābūvē traktoru rūpnīcas, lauksaimniecības mašīnu rūpnīcas utt. Būtu lieki pierādīt, ka nav iespējams attīstīt kolchozus, nav iespējams attīstīt mašīnu un traktoru stacijas, nepievelkot zemniecības pamatmasas kolektīvām saimniekošanas formām ar masu kontraktāciju, neapgādājot lauksaimniecību krietnā daudzumā ar traktoriem, lauksaimniecības mašīnām utt. Bet apgādāt laukus ar mašīnām un traktoriem nav iespējams, neattīstot pastiprinātā tempā mūsu industriju. No tā, — mūsu industrijas ātrais attīstības temps kā atslēga lauksaimniecības rekonstrukcijai uz kolektīvisma bāzes.

Tāda ir saiknes jauno formu jēga un nozīme.

Bucharina grupa spiesta vārdos atzīt saiknes jauno formu nepieciešamību. Bet tā ir tikai atzīšana vārdos, kas domāta tam, lai, vārdos atzīstot saiknes jaunās formas, iedabūtu kaut ko tieši pretēju. īstenībā Bucharins ir pret saiknes jaunajām formām. Bucharinam izejas punkts nav ātrais industrijas attīstības temps kā lauksaimnieciskās ražošanas rekonstrukcijas svira, bet zemniecības individuālās saimniecības attīstība. Viņam pirmā vietā ir tirgus «normalizācija» un cenu brīvas spēles pieļāvums lauksaimniecības produktu tirgū, būtībā, — pilnīgi brīvas tirdzniecības pieļāvums. No tā, — viņa neuzticīgā izturēšanās pret kolchoziem, kas izskanēja viņa runā CK jūlija plēnumā un viņa tēzēs pirms CK jūlija plēnuma. No tā, — viņa negatīvā izturēšanās pret visām un visādām ārkārtēju līdzekļu formām pret kulakiem labības sagādes darbā. Ir zināms, ka Bucharins bēg no ārkārtējiem līdzekļiem kā velns no vīraka. Ir zināms, ka Bucharins aizvien vēl nevar saprast, ka pašreizējos apstākļos kulaks nenodos noteikto labības daudzumu labprātīgi, pašplūsmes veidā. To tagad pierādījusi mūsu labības sagādes darba divgadīgā pieredze.

Nu, un ko darīt, ja tomēr pietrūktu preču labības?

Bucharins uz to atbild: netraucējiet kulaku ārkārtējiem līdzekļiem un ievediet labību no ārzemēm. Viņš vēl nesen ierosināja ievest labību no ārzemēm 50 miljonu pudu, t. i., par 100 miljoniem rubļu valūtā. Bet ja valūta nepieciešama, lai ievestu ierīces rūpniecībai? Bucharins uz to atbild: jādod priekšroka labības ievešanai no ārzemēm, atstājot acīm redzot pēdējā plānā ierīču ievešanu rūpniecībai.

Tādējādi iznāk, ka pamats labības problēmas atrisināšanai un lauksaimniecības rekonstrukcijai ir nevis ātrais industrijas attīstības temps, bet zemnieku individuālās saimniecības attīstība, ieskaitot šeit arī kulaku saimniecības, uz brīva tirgus un brīvas cenu spēles bāzes.

Tādējādi mums darīšana ar diviem dažādiem saimnieciskās politikas plāniem.

Partijas plāns:

1.    Mēs pārkārtojam rūpniecību (rekonstrukcija).

2.     Mēs nopietni sākam pārkārtot lauksaimniecību (rekonstrukcija).

3.     Tādēļ jāpaplašina kolchozu un sovchozu celtniecība, jālieto masveida kontraktācija un mašīnu un traktoru stacijas kā līdzekļi, lai nodibinātu ražošanas saikni starp industriju un lauksaimniecību.

4.     Kas attiecas uz labības sagādes grūtībām pašreizējā momentā, tad jāatzīst, ka pieļaujami ārkārtēji pagaidu līdzekļi, kas pastiprināti ar vidējo un nabadzīgo zemnieku masu sabiedrisku atbalstu kā viens no līdzekļiem, lai salauztu kulaka pretestību un maksimāli paņemtu no viņa labības pārpalikumus, kas nepieciešami, lai iztiktu bez labības importa un saglabātu valūtu industrijas attīstībai.

5.     Nabadzīgām un vidējām individuālajām saimniecībām ir un joprojām būs galvenā loma valsts apgādāšanā ar pārtiku un izejvielām, bet tikai ar tām vien vairs nepietiek, — nabadzīgo un vidējo zemnieku individuālās saimniecības attīstība tāpēc jāpapildina ar kolchozu un sovchozu attīstību, ar masveida kontraktāciju, ar pastiprinātu mašīnu un traktoru staciju attīstību, lai atvieglinātu kapitālistisko elementu izspiešanu no lauksaimniecības un individuālo zemnieku saimniecību pakāpenisku pārvešanu uz lielo kolektīvo saimniecību sliedēm, uz kolektīvā darba sliedēm.

6. Bet lai to visu panāktu, vispirms nepieciešami pastiprināt industrijas, metāla, ķīmijas, mašīnbūvniecības, traktoru rūpnīcu, lauksaimniecības mašīnu rūpnīcu utt. attīstību. Bez tā nav iespējama labības problēmas atrisināšana un lauksaimniecības r ekonstrukcij a.

Secinājums: lauksaimniecības rekonstrukcijas atslēga ir mūsu industrijas attīstības ātrais temps.

Bucharina plāns:

1.     Tirgus «normalizācija», brīvas cenu spēles pieļāvums tirgū un labības cenu paaugstināšana, nedomājot par to, ka tas varētu radīt rūpniecības preču, izejvielu un labības sadārdzināšanu.

2.    Plaša individuālo zemnieku saimniecību attīstība, attiecīgi palēninot kolchozu un sovchozu attīstības tempu (Bucharina tēzes jūlijā, Bucharina runa jūlija plēnumā).

3.     Sagāde pašplūsmes ceļā, kas visur un visos apstākļos izslēdz pat daļēju ārkārtēju līdzekļu lietošanu pret kulakiem, pat ja šos līdzekļus atbalsta nabadzīgo un vidējo zemnieku masa.

4.    Labības trūkuma gadījumā — labības ievešana par 100 miljoniem rubļu.

5.    Bet ja valūtas nepietiks, lai segtu ir labības ievešanu, ir ierīču ievešanu rūpniecībai, tad jāpamazina ierīču ievešana un tātad arī mūsu industrijas attīstības temps, — citādi mums būs «mīņāšanās uz vietas» vai pat lauksaimniecības «taisns kritiens uz leju».

Secinājums: lauksaimniecības rekonstrukcijas atslēga ir zemnieku individuālo saimniecību attīstība.

Lūk, biedri, kas no tā iznāk!

Bucharina plāns ir industrijas attīstības tempa pazemināšanas un jauno saiknes formu satricināšanas plāns.

Tādas ir mūsu domstarpības.

Vai mēs neesam novēlojušies ar jauno saiknes formu attīstību, ar kolchozu un sovchozu attīstību utt?

Ir cilvēki, kas apgalvo, ka partija novēlojusies ar šo darbu vismaz par diviem gadiem. Tas nav pareizi, biedri. Tas ir gluži nepareizi. Tā var runāt tikai «kreisie» kliedzēji, kam nav nekādas saprašanas par PSRS ekonomiku. Ko nozīmē šai darbā novēlot? Ja runa ir par to, ka bija jāparedz kolchozu un sovchozu nepieciešamība, tad šo darbu mēs esam sākuši jau Oktobra apvērsuma laikā. Ka partija paredzēja kolchozu un sovchozu nepieciešamību jau toreiz, Oktobra apvērsuma periodā, — par to nevar būt nekādu šaubu. Var beidzot ņemt mūsu programu, kas pieņemta partijas VIII kongresā (1919. g. martā). Kolchozu un sovchozu nepieciešamība tur pilnīgi skaidri paredzēta. Bet kolchozu un sovchozu nepieciešamības paredze mūsu partijas vadošās virsotnēs vien ir nepietiekama, lai dzīvē realizētu un organizētu masu kustību par kolchoziem un sovchoziem. Tātad runa ir nevis par paredzi, bet par kolchozu un sovchozu celtniecības plāna realizāciju. Bet tāda plāna realizēšanai vajadzīga vesela virkne noteikumu, kuru mums līdz šim nebija un kuri radās tikai pēdējā laikā. Lūk, kas par lietu, biedri.

Lai veiktu masu kustības plānu par kolchoziem un sovchoziem, vispirms nepieciešami, lai partijas virsotni šai darbā atbalstītu vispirms pati partija visā savā masā. Bet partija mums, kā zināms, miljoniem liela. Tātad vajadzēja pārliecināt plašās partijas masas par vadošās virsotnes politikas pareizumu. Tas — pirmkārt.

Šim nolūkam tālāk nepieciešams, lai pašos zemniecības dziļumos rastos masu kustība par kolchoziem, lai zemniecība nebaidītos no kolchoziem, bet pati ietu kolchozos, pieredzē pārliecinādamās par kolchozu priekšrocībām pret individuālo saimniecību. Bet ta ir nopietna lieta, kas prasa zināmu laiku. Tas — otrkārt.

Šim nolūkam tālāk nepieciešams, lai valstij bUtu materiāli līdzekļi, kas nepieciešami kustības financēšanai, kolchozu un sovchozu financēšanai. Bet šim darbam vajadzīgi simti un simti miljoni, dārgie biedri. Tas — treškārt.

Šim nolūkam beidzot nepieciešams, lai bUtu daudzmaz pietiekami attīstīta industrija, kas nepieciešama, lai lauksaimniecību apgādātu mašīnām, traktoriem, mēslojumiem utt. Tas — ceturtkārt.

Vai var apgalvot, ka mums visi šie noteikumi jau bija priekš diviem vai trim gadiem? Nē, to nevar apgalvot.

Nedrīkst aizmirst, ka mēs reprezentējam valdošu, bet nevis opozicijas partiju. Opozicijas partija var dot lozungus, — es runāju par kustības kardinālajiem praktiskajiem lozungiem, — tādēļ, lai tos realizētu pēc tam, kad tā bUs nākusi pie varas. Neviens nevar apvainot opozicijas partiju par to, ka tā tUliņ nerealizē savus pamatlozungus, jo visi saprot, ka pie stUres stāv nevis viņa, opozicijas partija, bet citas partijas. Gluži citādi tas ir ar valdošu partiju, kādu reprezentē mUsu boļševistiskā partija. Tādas partijas lozungi nav vienkārši (aģitācijas) lozungi, bet kaut kas daudz vairāk, jo tiem piemīt praktiska lēmuma spēks, likuma spēks, kas jārealizē jau tUlīt. MUsu partija nevar dot praktisku lozungu un tad atlikt tā realizāciju. Tā bUtu masu mānīšana. Lai dotu lozungu, sevišķi tādu nopietnu lozungu kā miljonu zemniecības masu pārvirzīšana uz kolektīvisma sliedēm, ir nepieciešami apstākļi tā tiešai realizācijai, beidzot ir jārada, jāorganizē šie apstākļi. LUk, kāpēc mums nepietiek ar partijas virsotnes paredzi vien par sovchozu un kolchozu nepieciešamību. LUk, kāpēc mums ir vajadzīgi apstākļi, kas nepieciešami, lai realizētu, veiktu dzīvē mUsu lozungus.

Vai mUsu partija savā masā bija nobriedusi sovchozu un kolchozu plašai attīstībai, teiksim, priekš diviem vai trim gadiem? Nē, tā vēl nebija tam nobriedusi. Nopietns pagrieziens partijas masās uz saiknes jauno formu pusi sākās tikai ar pirmajām nopietnajām labības sagādes grūtībām. Bija vajadzīgas šīs grūtības, lai partijas masa sajustu saiknes jauno formu forsēšanas nepieciešamību, vispirms kolchozu un sovchozu, un noteikti atbalstītu šai darbā savu CK. Lūk, jums viens apstāklis, kura mums agrāk nebija un kas tagad ir.

Vai priekš diviem vai trim gadiem mums bija zemniecības miljonu masu nopietna kustība kolchozu vai sovchozu labā? Nē, nebija. Katram zināms, ka priekš diviem vai trim gadiem zemniecība pret sovchoziem izturējās naidīgi, bet kolchozus tā nicināja kā nekam nevajadzīgu «komūniju». Bet tagad? Tagad— cita lieta. Tagad mums ir veseli zemniecības slāņi, kas uz kolchoziem un sovchoziem raugās kā uz palīdzības avotu zemnieku saimniecībai ar sēklām, uzlabotiem lopiem, mašīnām, traktoriem. Tagad spēj tikai dot mašīnas un traktorus, kolchozu darbs ies uz priekšu paātrinātā tempā.

No kurienes radās šis lūzums zināmos, diezgan plašos zemniecības slāņos? Kas to sekmēja? Vispirms kooperācijas un kooperatīvā sabiedriskuma attīstība. Nevar būt šaubu, ka bez kooperācijas spēcīgas attīstības, sevišķi lauksaimniecības kooperācijas, kas radīja zemnieku vidū psīcholoģisku bazi kolchozu labā, mums nebūtu šās tieksmes pēc kolchoziem, ko tagad pauž veseli zemniecības slāņi. Liela loma šeit bija arī labi iekārtotiem kolchoziem, kas zemniekiem deva labus paraugus tam, kā var uzlabot lauksaimniecību, apvienojot sīkās zemnieku saimniecības lielās kolektīvās saimniecībās. Sava loma še bija arī labi iekārtotiem sovchoziem, kas zemniekiem palīdzēja uzlabot saimniecību. Es jau nerunāju par citiem, jums visiem labi zināmiem faktiem. Lūk, jums vēl viens apstāklis, kāda mums agrāk nebija un kas tagad mums ir.

Tālāk, vai var apgalvot, ka mums priekš diviem vai trim gadiem bija iespēja nopietni financēt kolchozus un sovchozus, piešķirot šim nolūkam simtiem miljonu rubļu? Nē, nevar apgalvot. Jūs labi zināt, ka mums pat nepietika līdzekļu tā rūpniecības minima attīstībai, bez kura vispār nav iespējama nekāda industrializācija, nerunājot jau par lauksaimniecības rekonstrukciju. Vai mēs varējām šos līdzekļus atņemt rūpniecībai, kas ir zemes industrializācijas bāze, un tos nodot kolchoziem un sovchoziem? Skaidrs, ka nevarējām. Nu, bet tagad? Tagad mums ir līdzekļi kolchozu un sovchozu attīstībai.

Vai beidzot var apgalvot, ka mums jau priekš diviem vai trim gadiem bija pietiekama bāze industrijā lauksaimniecības pastiprinātai apgādei ar mašīnām, traktoriem utt? Nē, to nevar apgalvot. Toreiz uzdevums bija radīt industriālās bāzes minimu, lai apgādātu nākotnē lauksaimniecību ar mašīnām un traktoriem. Šās bāzes radīšanai toreiz arī aizgāja mūsu trūcīgie līnanciālie līdzekļi. Nu, bet tagad? Tagad mums ir šī industriālā bāze lauksaimniecībai. Katrā ziņā viņa, šī bāze, mums tiek radīta paātrinātā tempā.

Iznāk, ka apstākļi, kas nepieciešami sovchozu un kolchozu masveidīgai attīstībai, mums radušies tikai pēdējā laikā.

Lūk, tāds ir stāvoklis, biedri.

Lūk, kāpēc nevar teikt, ka mēs esam novēlojušies ar saiknes jauno formu attīstību.

kļūdas viņam radušās nejauši. Nē, šīs kļūdas nav nejaušas. Tās, šīs Bucharina kļūdas, cēlušās no viņa nepareizās nostādnes, no viņa teorētiskajiem defektiem. Jā, Bucharins ir teorētiķis, bet viņš nav pilnīgi marksistisks teorētiķis, viņš ir teorētiķis, kam vēl jāpiemācās klāt, lai kļūtu par pilnīgi marksistisku teorētiķi.

Atsaucas uz biedra Ļeņina zināmo vēstuli par Bucharinu kā teorētiķi. Nolasīsim šo vēstuli:

«No jaunajiem CK locekļiem», saka Ļeņins, «gribu teikt dažus vārdus par Bucharinu un Pjatakovu. Tie manuprāt ir visizcilākie spēki (no visjaunākajiem spēkiem) un par viņiem būtu ņemams vērā sekojošais: Bucharins ir ne tikai vērtīgākais un lielākais partijas teorētiķis, viņš arī likumīgi uzskatāms par visas partijas mīluli, bet viņa teorētiskos uzskatus ar ļoti lielām šaubām var ierindot pilnīgi marksistiskos, jo viņā ir kaut kas scholastisks (viņš nekad nav mācījies un, man šķiet, nekad nav pilnīgi sapratis dialektiku)»[9] (1926. g. jūlija plēnuma stenograma, IV burtn., 66. Ipp.).

Tātad teorētiķis bez dialektikas. Teorētiķis — scholasts. Teorētiķis, kura «teorētiskos uzskatus ar ļoti lielām šaubām var ierindot pilnīgi marksistiskos». Tāds ir Ļeņina dotais Bucharina kā teorētiķa raksturojums.

Jūs paši saprotat, biedri, ka tādam teorētiķim vēl jāpiemācās klāt. Un ja Bucharins saprastu, ka viņš vēl nav pilnīgi nobriedis teorētiķis, ka viņam nepieciešami vēl jāpiemācās klāt, ka viņš ir teorētiķis, kas vēl pilnīgi nav iemācījies dialektiku,

bet dialektika ir marksisma dvēsele,- ja viņš to saprastu, viņš

būtu kautrāks, un tas nāktu partijai tikai par labu. Bet nelaime tā, ka Bucharins ar kautrību neslimo. Nelaime tā, ka viņš ne tikai neslimo ar kautrību, bet viņš pat uzņemas mācīt vairākos jautājumos mūsu skolotāju Ļeņinu, un vispirms jautājumā par valsti. Lūk, kur tā nelaime, biedri.

Atļaujiet šai gadījumā atsaukties uz zināmo teorētisko strīdu starp Ļeņinu un Bucharinu jautājumā par valsti, kurš notika 1916. g. Tas mums ir svarīgi, lai atsegtu kā Bucharina nesamērīgās pretenzijas, — viņš iedomājies mācīt Ļeņinu, — tā arī viņa teorētisko vājību saknes tik svarīgos jautājumos kā jautājumā par proletariāta diktatūru, šķiru cīņu utt. Kā zināms, žurnālā «Jaunatnes Internacionāle» 1916. g. ar parakstu Nota Bene parādījās Bucharina raksts, kas īstenībā vērsts pret biedru Ļeņinu. Bucharins šai apcerējumā raksta:

«… Pilnīgi aplami ir meklēt atšķirību starp sociālistiem un anarchistiem tai apstāklī, ka pirmie ir valsts piekritēji, otri — pretinieki. Atšķirība patiesībā ir tā, ka revolucionārā sociāldemokrātija grib noorganizēt jaunu sabiedrisku ražošanu kā centralizētu, t. i., techniski visprogresīvāko, turpretī decentralizētā, anarchistiskā ražošana nozīmētu tikai soli atpakaļ uz veco techniku, uz uzņēmumu veco formu…»

«… Sociāldemokrātijai, kas ir vai kam vismaz jābūt masu audzinātājai, tagad vairāk kā jebkad nepieciešami pasvītrot savu principiālo naidīgumu pret valsti… Tagadējais karš parādījis, cik dziļi valstiskums iesakņojies strādnieku dvēselēs».

Kritizējot šos Bucharina uzskatus, Ļeņins atbild speciālā rakstā, kas publicēts 1916. gada:

«Tas ir nepareizi. Autors jautā, kāda atšķirība sociālistu un anarchistu attieksmēs pret valsti, bet atbild nevis uz šo, bet gan uz citu jautājumu, kāda atšķirība viņu attieksmēs pret nākotnes sabiedrības ekonomiskajiem pamatiem. Tas, protams, ir ļoti svarīgs un nepieciešams jautājums. Bet no tā neizriet, ka varētu aizmirst galveno tai atšķirībā, kas ir sociālistiem un anarchistiem attieksmēs pret valsti. Sociālisti ir par tagadējās valsts un tās iestāžu izmantošanu cīņā par strādnieku šķiras atbrīvošanu un tāpat arī par nepieciešamību izmantot valsti īpatnējai pārejas formai no kapitālisma uz sociālismu. Tāda pārejas forma, arī valsts, ir proletariāta diktatūra. Anarchisti grib «atcelt» valsti, «uzspridzināt» (sprengen) to, kā vienā vietā izsakās b. Nota Bene, maldīgi piedēvēdams šo uzskatu sociālistiem. Sociālisti — autors diemžēl citējis pārāk nepilnīgi uz to attiecināmos Engelsa vārdus — atzīst valsts atmiršanu, «pakāpenisku» «iemigšanu» pēc buržuāzijas ekspropriēšanas» …

«Lai «pasvītrotu» «principiālo naidīgumu» pret valsti, vajag tiešām to «skaidri» saprast, bet autoram tieši skaidrības nav. Frāze par «valstiskuma saknēm» ir jau pavisam juceklīga, nemarksistiska un nesociālistiska. Nevis «valstiskums» sadūrās ar valstiskuma noliegumu, bet oportūnistiskā politika (t. i., oportūnistiskā, reformistiskā, buržuaziskā attieksme pret valsti) sadūrās ar revolucionāro sociāldemokrātisko politiku (t. i., revolucionāro, sociāldemokrātisko attieksmi pret buržuāzisko valsti un valsts izmantošanu pret buržuāziju, lai to gāztu). Šīs ir divas pavisam, pavisam dažādas lietas» (Ļeņins, XIX sēj., 296. Ipp., «Jaunatnes Internacionāle»),

Liekas skaidrs, kur še lietas būtība un kādā pusanarchistiskā peļķē iesēdies Bucharins!

Stens. Ļeņins toreiz vēl nebija plaši formulējis valsts «uzspridzināšanas» nepieciešamību. Bucharins, izdarīdams anarchistiskas kļūdas, tuvojās šā jautājuma formulējumam.

Staļins. Nē, tagad nav runa par to, runa ir par attieksmi pret valsti vispār, runa ir par to, ka, pēc Bucharina domām, strādnieku šķirai jābūt principiāli naidīgai pret jebkādu valsti, ieskaitot arī strādnieku šķiras valsti.

Stens. Ļeņins toreiz runāja tikai par valsts izlietošanu, kritikā par Bucharinu nesacīdams nekā par «uzspridzināšanu».

Staļins. Maldāties. Iedrošinos jums apgalvot, ka še ir runa par to, ka strādniekiem jāpasvītro, pēc Bucharina (un anarchistu) domām, savs principiālais naidīgums pret jebkādu valsti, tātad arī pret pārejas perioda valsti, pret strādnieku šķiras valsti. Pamēģiniet iestāstīt mūsu strādniekiem, ka strādnieku šķirai jāpiesātinās ar principiālu naidīgumu pret proletariāta diktatūru, kas taču arī ir valsts. Bucharina pozicija, kas izteikta viņa rakstā «Jaunatnes Internacionāle», ir pozicija, kas noliedz valsti pārejas periodā no kapitālisma uz sociālismu. Bucharins še nav pamanījis «sīkumu», proti, — viņš nav pamanījis veselu pārejas periodu, kad strādnieku šķira nevar iztikt pati bez savas valsts, ja tā tiešām grib apspiest buržuāziju un celt sociālismu. Tas — pirmkārt. Otrkārt, nav pareizi, ka biedrs Ļeņins toreiz nebūtu pieskāries savā kritikā valsts «uzspridzināšanas», «atcelšanas» teorijai vispār. Ļeņins ne tikai ir pieskāries šai teorijai, kā tas redzams no manis minētajiem citātiem, bet viņš vēl to ir nokritizējis kā anarchistisku teoriju, nostatīdams tai pretī teoriju par jaunas valsts radīšanu pēc buržuāzijas gāšanas, proti, proletariāta diktatūras valsts. Beidzot, nedrīkst sajaukt anarchistu teoriju par valsts «uzspridzināšanu» ar marksistu teoriju par buržuāziskās valsts mašīnas «salaušanu», «sadauzīšanu». Viens otrs no biedriem tiecas sajaukt šos divus dažādos jēdzienus, domādams, ka tie izsaka vienu un to pašu domu. Bet tas nav pareizi. Nepavisam nav pareizi, biedri. Ļeņins pamatojās tieši uz marksistisko buržuāziskās valsts mašīnas «salaušanas» teoriju, kad viņš kritizēja valsts «uzspridzināšanas» un «atcelšanas» anarchistisko teoriju vispār.

Varbūt nebūs lieki, ja es te lielākas skaidrības labad minēšu vienu no biedra Ļeņina rokrakstiem par valsti, kas uzrakstīts, spriežot pēc visām pazīmēm, 1916. g. beigās vai 1917. g. sākumā priekš 1917. g. Februāra revolūcijas). No šā rokraksta viegli var spriest, ka: a) kritizējot Bucharina pusanarchistiskās kļūdas jautājumā par valsti, Ļeņins pamatojās uz buržuāziskās valsts mašīnas «salaušanas» marksistisko teoriju, b) ka, lai gan Bucharins, runājot Ļeņina* vārdiem, «ir tuvāk patiesībai nekā Kautskis», bet viņš tomēr «kautskiešu atmaskošanas vietā palīdz viņiem ar savām kļūdām». Lūk, šā rokraksta teksts:

«Ārkārtīgi liela nozīme jautājumā par valsti ir Engelsa 1875. g. 16./28. marta vēstulei Bebelim. Lūk, svarīgākā vieta pilnīgi:

«… Brīva tautas valsts kļuvusi par brīvu valsti. Pēc šo vārdu gramatiskās jēgas brīva valsts ir tāda, kurā valsts ir brīva attiecībā pret saviem pilsoņiem, t. i., valsts ar despotisku valdību. Vajadzētu atmest visas šīs pļāpas par valsti, sevišķi pēc Komūnas, kas vairs nebija valsts šā vārda tiešā nozīmē. «Tautas valsti» anarchisti mums bāzuši acīs vairāk nekā vajag, lai gan jau Marksa apcerējums pret Prudonu un pēc tam «Komunistiskais Manifests» tieši saka, ka, nodibinot sociālistisko sabiedrības iekārtu, valsts pati sevi atceļ (sich auflцst) un izzūd. Tā kā valsts ir tikai pārejas institūts, kas jāizlieto cīņā, revolūcijā, lai vardarbīgi apspiestu savus pretiniekus, tad runāt par brīvu tautas valsti ir tīrā nejēdzība: kamēr proletariātam vēl ir vajadzīga valsts, tā tam vajadzīga ne brīvības interesēs, bet savu pretinieku apspiešanas interesēs, bet kad kļūst iespējams runāt par brīvību, tad

valsts kā tāda beidz eksistēt. Tāpēc mēs ieteiktu visur vārda valsts vietā lietot vārdu «kopiena» (Gemeinwesen), skaisto veco vācu vārdu» kas atbilst franču vārdam «komūna»» (pasvītrojums Engelsa). Tā varbūt visievērojamākā un, droši vien, visasākā vieta, tā sacīt, «pret valsti» Marksam un Engelsam.

(1)  «Jāatmet visas pļāpas par valsti».

(2) «Komūna jau nebija vairs valsts tiešā nozīmē». (Bet kas tad? Pārejas forma no valsts uz nevalsti acīm redzot!)

(3)  Anarchisti mums pietiekami «bāzuši acīs» (in die Zдhne geworfen, burtiski — bakstīt degunā) «tautas valsti» (Markss un Engeiss tātad kaunējās šās savu vācu draugu acīm redzamās kļūdas; bet tomēr viņi to uzskatīja un, protams, pēc toreizējiem apstākļiem pareizi uzskatīja par nesalīdzināmi mazāk svarīgu kļūdu nekā anarchistu kļūdu. Tas NBЬ)

(4) Valsts «pati izirst («atceļ sevi») (Nota Bene) un izzūd»… (saL vēlāk: «atmirst») «ar sociālistiskas sabiedrības iekārtas nodibināšanu» . . .

(5)  Valsts ir «pagaidu institūts», kas vajadzīgs «cīņā, revolūcijā» .. vajadzīgs, protams, proletariātam) . ..

(6)  Valsts vajadzīga nevis brīvībai, bet proletariāta pretinieku apspiešanai. (Niederhaltung patiesībā nav apspiešana, bet atturēšana no restaurācijas, paklausībā turēšana.)

(7)  Kad būs brīvība, tad nebūs valsts.

(8)  «Mēs (t. i., Engeiss un Markss) ieteiktu «visur» (programā) sacīt «valsts» vietā — «kopiena» (Gemeinwesen), «komūna»!!!

No tā redzams, kā Marksu un Engelsu vulgārizējuši un sagānījuši ne tikai oportūnisti, bet arī Kautskis.

Oportūnisti nevienu no šīm ļoti bagātajām 8 domām nav sapratuši!

Viņi paņēma tikai tagadnes praktisko vajadzību: izlietot politisko cīņu, izlietot moderno valsti proletariāta apmācīšanai, audzināšanai, lai «izrautu piekāpšanos». Tas pareizi (pret anarchīstiem), bet tas vēl tikai Vioo marksisma, ja var tā aritmētiski izteikties.

Kautskis pavisam notušēja (vai aizmirsa? vai nesaprata?) savā propagandas un vispār publicistiskajā darbā Marksa 1., 2., 5., 6., 7., 8. p.p. un «Zerbrechen» (polemikā ar Pannekuku, 1912. vai 1913. g. Kautskis (sk. zemāk, 45.—47. lpp.) šai jautājumā jau pavisam iekritis oportūnismā) ..

No anarchistiem mūs šķir a) valsts izlietošana tagad un Я) proletariāta revolūcijas laikā («proletariāta diktatūra») — svarīgākie punkti praksei, tūdaļ. (Taisni tos Bucharins piemirsis!)

No oportūnistiem — daudz dziļākas, «daudz mūžīgākas» patiesības (par aa) valsts «pagaidu» raksturu, par (ЯЯ) «pļāpāšanas» kaitīgumu, par

to tagad, par (TT) proletariāta diktatūras ne gluži valstisko raksturu, par (§§) valsts un brīvības pretrunu, par (ss) daudz pareizāku «kopienas» ideju (jēdzienu, programas terminu) valsts vietā, par (i š) birokrātiski militārās mašīnas «sadauzīšanu» (Zerbrechen). Nav jāaizmirst vēl, ka Vācijas atklātie oportūnisti (Bernšteins, Kolbs etc.) noliedz proletariāta diktatūru tieši, bet oficiālā programa un Kautskis netieši, klusējot par to ikdienas aģitācijā un ciešot Kolba un Ko. renegātismu.

Bucharinam 1916. g. augustā tika rakstīts: «ļauj nobriest savām domām par valsti». Viņš turpretim, neļaudams nobriest, ielīdis presē kā «Nota Bene» un to izdarījis tā, ka kautskiešu atmaskošanas vietā palīdzējis viņiem ar savām kļūdām!! Bet būtībā Bucharins tuvāk patiesībai nekā Kautskis» (N. Ļeņins).

Tāda ir īsumā teorētiskā strīda vēsture valsts jautājumā.

Liekas, lieta skaidra: Bucharins pieļāvis pusanarchistiskas kļūdas, — laiks šīs kļūdas izlabot un iet tālāk Ļeņina pēdās. Bet tā var domāt tikai ļeņinieši. Bucharins, izrādās, tam nepiekrīt. Viņš apgalvo, gluži otrādi, ka kļūdījies nevis viņš, bet gan Ļeņins, ka ne viņš gājis vai viņam būtu jāiet Ļeņina pēdās, bet, gluži otrādi, Ļeņinam esot bijis jāiet Bucharina pēdās. Jūs neticat, biedri? Tādā gadījumā paklausieties tālāk. Pēc šiem strīdiem, kas notikuši 1916. g., 9 gadus pēc tam, — visu šo laiku Bucharins bija klusējis—vienu gadu pēc Ļeņina nāves, un, proti, 1925. g., rakstu krājumā «Tiesību revolūcija» Bucharins iespiež apcerējumu «Par imperiālistiskās valsts teoriju», ko savā laikā nebija pieņēmusi iespiešanai «Sociāldemokrāta rakstu krājuma» redakcija (t. i., Ļeņins), kura piezīmē viņš tieši pasaka, ka šai strīdā bijusi taisnība nevis Ļeņinam, bet gan viņam, Bucharinam. Tas var likties neticami, bet tomēr, biedri, tas ir fakts.

Paklausieties šās piezīmes tekstu:

«Pret apcerējumu «Jaunatnes Internacionālē» uzstājās ar piezīmi V. I. (t. i., Ļeņins). Lasītāji viegli saskatīs, ka man nebija kļūdas, kuru man piedēvēja, jo es skaidri redzēju proletariāta diktatūras nepieciešamību; no otras puses, no Ijjiča piezīmes redzams, ka viņš toreiz nepareizi izturējās pret tezi par valsts «uzspridzināšanu» (protams, — buržuāziskas), sajaukdams šo jautājumu ar proletariāta diktatūras atmiršanas jautājumu1 . Varbūt man toreiz vajadzēja vairāk iztirzāt tematu par diktatūru. Bet sevis attaisnošanai varu teikt, ka toreiz bija tāda vispārēja sociāldemokrātiska buržuāziskās valsts slavināšana, kad gluži dabiski bija koncentrēt visu uzmanību jautājumā par šās mašīnas uzspridzināšanu.

Kad es atgriezos no Amerikas Krievijā un satiku Nadježdu Konstantinovnu (tas bija mūsu VI nelegālajā kongresā, un šai laikā V. I. slēpās), viņas pirmie vārdi bija: «V. I. lūdza jums pateikt, ka jautājumā par valsti viņam tagad ar jums domstarpību nav». Nodarbodamies ar šo jautājumu, IIjies bija nonācis pie tiem pašiem secinājumiem1 par «uzspridzināšanu», bet viņš attīstīja šo tematu un pēc tam arī mācību par diktatūru tiktāl, ka radīja veselu laikmetu teorētiskās domas attīstībā šai virzienā».

Tā raksta Bucharins par Ļeņinu vienu gadu pēc Ļeņina nāves.

Lūk, jums pusskolotā teorētiķa hipertrofētās pretenciozitātes paraugs!

Pilnīgi iespējams, ka Nadježda Konstantinovna tiešām Bucharinam teica to, par ko te raksta Bucharins. Bet kas no tā jāsecina? No tā jāsecina tikai viens, ka Ļeņinam bija zināms pamats domāt, ka Bucharins atteicies vai gatavs atteikties no savām kļūdām. Un tas arī viss. Bet Bucharins bija aprēķinājis citādāk. Viņš nolēma, ka no šā brīža par marksistiskās valsts teorijas radītāju vai katrā ziņā iedvesmotāju jāuzskata nevis Ļeņins, bet viņš, t. i., Bucharins.

Līdz šim laikam mēs sevi uzskatījām un arvien vēl uzskatām par ļeņiniešiem. Bet tagad izrādās, ka ir Ļeņins, ir mēs, viņa skolnieki, esam bucharinieši. Mazliet smieklīgi, biedri. Bet ko darīt, ja ir darīšana ar Bucharina uzpūtušos pretenciozitāti.

Var iedomāties, ka Bucharins pārteicies savā iepriekš minētā apcerējuma piezīmē, ka viņš pateicis muļķību un pēcāk to aizmirsis. Bet tas, izrādās, nav pareizi. Bucharins runājis, izrādās, pilnīgi nopietni. Tas redzams kaut vai no tā, ka Bucharina paziņojums par Ļeņina kļūdām un Bucharina taisnību, kuru viņš šeit piezīmē minējis, nesen publicēts no jauna, un proti, 1927. g., t, i., divus gadus pēc Bucharina pirmā uzbrukuma Ļeņinam, Marecka biogrāfiskajā apcerējumā par Bucharinu, pie kam Bucharins nemaz nedomāja protestēt pret tādu.. . Marecka pārdrošību. Skaidrs, ka Bucharina nostāšanos pret Ļeņinu nevar uzskatīt par nejaušību.

Tādējādi iznāk, ka taisnība Bucharinam, bet nevis Ļeņinam, ka marksistiskās valsts teorijas iedvesmotājs ir nevis Ļeņins, bet Bucharins.

Tāda, biedri, ir Bucharina teorētisko izmežģījumu un teorētisko pretenziju aina.

Un šim cilvēkam pēc visa tā ir drosme šeit savā runā sacīt, ka mūsu partijas teorētiskajā nostādnē ir «kaut kas satrunējis», ka mūsu partijas teorētiskajā nostādnē ir novirziens uz trockismu! Un to saka tas pats Bucharins, kas pieļauj (un pieļāva pagātnē) virkni rupjāko teorētisku un praktisku kļūdu, kas vēl nesen bija Trocka skolnieks, kas vakar vēl tīkoja pēc bloka ar trockistiem pret ļeņiniešiem un skraidīja pie viņiem pa pakaļdurtiņām! Nu, vai tas nav smieklīgi, biedri?

g) PIECGADE VAI DIVGADE

Atļaujiet tagad pievērsties Rikova runai. Ja Bucharins mēģināja dot labējā novirziena teorētisko pamatojumu, tad Rikovs mēģina savā runā palikt zem šā jautājuma praktisku priekšlikumu bazi, biedinot mūs ar mūsu lauksaimniecības grūtību «briesmām». Tas nenozīmē, ka Rikovs nebūtu pieskāries teorētiskiem jautājumiem. Nē, viņš tiem pieskāries, bet, pieskaroties tiem, pieļāvis vismaz divas nopietnas kļūdas.

Savā piecgadu plāna rezolūcijas projektā, ko noraidījusi Politbiroja komisija, Rikovs saka, ka «piecgadu plāna centrālā ideja ir tautas darba ražīguma pieaugums». Lai gan Politbiroja komisija noraidīja šo pilnīgi nepareizo nostādni, Rikovs tomēr to aizstāvēja te savā runā. Vai ir pareizi, ka piecgadu plāna centrālā ideja Padomju zemē ir darba ražīguma pieaugums? Nē, nav pareizi. Mums taču nav vajadzīgs kurš katrs tautas darba ražīguma pieaugums. Mums vajadzīgs tautas darba ražīguma noteikts pieaugums un tieši tāds pieaugums, kas nodrošina tautsaimniecības sociālistiskā sektora sistemātisku pārsvaru pār kapitālistisko sektoru. Lūk, tāda tā lieta, biedri. Piecgadu plāns, kas aizmirst šo centrālo ideju, ir nevis piecgadu plāns, bet piecgadu blēņas. Darba ražīguma pieaugumā vispār ieinteresēta katra sabiedrība, ir kapitālistiskā, ir pirmskapitālistiskā. Padomju sabiedrības atšķirība no jebkuras citas sabiedrības ir tieši tā, ka viņa ieinteresēta nevis jebkurā darba ražīguma pieaugumā, bet tikai tādā pieaugumā, kas nodrošina sociālistisko saimniecības formu pārsvaru pār citām formām un vispirms pār kapitālistiskajām saimniecības formām, kas tādējādi nodrošina kapitālistisko saimniecības formu pārvarēšanu un izskaušanu. Bet Rikovs ir aizmirsis šo padomju sabiedrības attīstības piecgadu plāna tiešām centrālo ideju. Tā ir viņa pirmā teorētiskā kļūda.

Otra viņa kļūda ir tā, ka viņš no preču apgrozības viedokļa neatšķir vai negrib saprast atšķirību, teiksim, starp kolchozu un starp jebkuru individuālo saimniecību, tai skaitā arī kapitālistisko individuālo saimniecību. Rikovs apgalvo, ka no preču apgrozības viedokļa labības tirgū, no labības iegūšanas viedokļa, viņš neredz atšķirību starp kolchozu un privāto labības turētāju, viņam tātad vienalga, vai mēs labību pērkam no kolchoza, privātā turētāja vai kāda Argentīnas labības uzpircēja. Tas nav pareizi, biedri. Tas ir pilnīgi nepareizi. Tas ir Frumkina zināmā paziņojuma atkārtojums, jo Frumkins vienu laiku apgalvoja, ka viņam vienalga, kur pirkt un no kā pirkt labību, no privātā vai no kolchoza. Tā ir aizmaskota kulaku machināciju aizstāvēšana, rehabilitācija un attaisnojuma veids labības tirgū. Tas fakts, ka šo aizstāvēšanu izdara no preču apgrozības viedokļa, — tas fakts negroza jautājumu par to, ka tā tomēr ir kulaku machināciju attaisnojums labības tirgū. Ja nav atšķirības no preču apgrozības viedokļa starp kolektīvām un nekolektīvām saimniecības formām, vai tad vērts attīstīt kolchozus, vai vērts dot tiem atvieglinājumus, vai vērts nodarboties ar grūto problēmu par kapitālistisko elementu pārvarēšanu lauksaimniecībā? Skaidrs, ka Rikova nostādne nepareiza. Tā ir viņa otra teorētiskā kļūda.

Bet tas tā garāmejot. Pievērsīsimies praktiskajiem jautājumiem, kas izvirzīti Rikova runā.

Rikovs še apgalvoja, ka bez piecgadu plāna nepieciešams vēl cits, paralēls plāns, un proti — lauksaimniecības attīstības divgadu plāns. Viņš pamatoja šo priekšlikumu par paralēlo divgadu plānu ar grūtībām lauksaimniecībā. Viņš teica: piecgadu plāns — laba lieta, un viņš esot par to, bet ja mēs vienā laikā došot lauksaimniecības divgadu plānu, tad būšot vēl labāk, — pretējā gadījumā lauksaimniecība iestrēgšot. Pēc izskata šai priekšlikumā it kā nekā slikta nebūtu. Bet ja ieskatāmies jautājumā dziļāk, tad iznāk, ka lauksaimniecības divgadu plāns izdomāts tādēļ, lai pasvītrotu piecgadu plāna nereālo, papīra raksturu un otrādi. Vai mēs varējām tam piekrist? Skaidrs, ka nevarējām. Mēs teicām Rikovam: ja jūs neesat apmierināts ar piecgadu plānu lauksaimniecībā, ja jūs uzskatāt par nepietiekamiem tos asignējumus, kurus pēc piecgadu plāna piešķir lauksaimniecības attīstībai, tad sakiet tieši par jūsu papildu priekšlikumiem, par jūsu papildu ieguldījumiem, — mēs esam ar mieru uzņemt piecgadu plānā šos papildu ieguldījumus lauksaimniecībā. Un kas tad bija? Izrādījās, ka Rikovam nav nekādu papildu priekšlikumu par papildu ieguldījumiem lauksaimniecībā. Jājautā: kam tad šāds paralēls divgadu plāns lauksaimniecībā? Mēs tālāk viņam teicām: bez piecgadu plāna ir vēl gada plāni, kas ir piecgades daļa, uzņemsim pirmo divu gadu plānā tos konkrētos papildu priekšlikumus lauksaimniecības kāpinājumā, kuri jums ir, ja Rikovam vispār tādi ir. Un kas tad bija? Izrādījās, ka tādus papildu asignēšanas konkrētus plānus Rikovs nevar uzrādīt. Mēs tad sapratām, ka Rikova priekšlikuma pamatā par divgadu plānu nav lauksaimniecības kāpinājums, bet vēlēšanās pasvītrot piecgades nereālumu, papīra raksturu, vēlēšanās diskreditēt piecgadi. «Sirdij», izskatam — piecgadu plāns, īstenībai, praktiskam darbam — divgadu plāns, — lūk, kāda bija Rikova stratēģija. Divgadu plāns Rikovam radās tādēļ, lai vēlāk piecgadu plāna praktiskas realizēšanas gaitā piecgadei varētu nostatīt pretī divgadi, pārveidot piecgadi un to pielāgot divgadu plānam, sašaurinot un apcērpot asignējumus industrijai.

Lūk, kādu apsvērumu dēļ mēs atraidījām Rikova priekšlikumu par paralēlo divgadu plānu.

h) JAUTĀJUMS PAR SĒJAS PLATĪBU

Rikovs šeit biedēja partiju, apgalvojot, ka sējas platībai PSRS ir tendence sistemātiski samazināties. Pie tam viņš māja uz partijas pusi, likdams saprast, ka sējas platības samazināšanā esot vainīga partijas politika. Viņš tieši neteica, ka viss tas mums iet uz degradācijas pusi. Bet no viņa runas radās tāds iespaids, ka mums ir kaut kas līdzīgs degradācijai. Vai ir pareizi, ka sējas platībai ir tendence sistemātiski samazināties? Nē, nav pareizi. Rikovs operēja šeit ar vidējiem skaitļiem par sējas platību valstī. Bet vidējo skaitļu metode, kas nav koriģēta ar datiem pa rajoniem, nav zinātniska metode. Varbūt Rikovs kādreiz lasījis Ļeņina «Kapitālisma attīstību». Ja viņš ir lasījis, tad viņam jāatceras, kā Ļeņins tur lamā buržuāziskos ekonomistus, kas lieto vidējo skaitļu metodi par sējas platības pieaugumu un ignorē rajonu datus. Savādi, ka Rikovs tagad atkārto buržuāzisko ekonomistu kļūdas. Un, lūk, ja apskatām sējas platības kustību pēc rajoniem, t. i., ja pieejam jautājumam zinātniski, tad iznāk, ka vienos rajonos sējas platība aug sistemātiski, citos — tā reizēm krītas, galveno tiesu atkarībā no meteoroloģiskiem apstākļiem, turklāt nav tādu datu, kas runātu par to, ka mums kaut kur būtu, kaut vai vienā svarīgā labības rajonā, sistemātiska sējas platības samazināšanās.

Patiešām, sējas platība rajonos, kuros parasti gadās salna vai sausums, piemēram, dažos Ukrainas apgabalos, pēdējā laikā rāda samazināšanos.

Balss. Ne visa Ukraina.

Slichters. Ukrainā sējas platība pieaugusi par 2,7%.

Staļins. Es domāju Ukrainas stepju joslu. Bet, lūk, citos rajonos, teiksim, Sibirijā, Pievolgā, Kazakstanā, Baškirijā, kurus neskar nelabvēlīgi klimatiskie apstākļi, sējas platība aug sistemātiski. Ar ko izskaidrot, ka dažos rajonos sējas platība sistemātiski aug, bet citos reizēm samazinās? Nevar taču apgalvot, ka partijas politika Ukrainā ir viena, bet austrumos vai PSRS centrā cita. Tas taču absurds, biedri. Skaidrs, ka klimatiskajiem apstākļiem šeit nav maza nozīme.

Pareizi, ka kulaki samazina sējas platību, neatkarīgi no klimatiskajiem apstākļiem. Te varbūt gan «vainīga» partijas politika, kas atbalsta nabadzīgās un vidējās zemniecības masas pret kulakiem. Bet kas no tā jāsecina? Vai tad mēs jebkad esam solījušies realizēt tādu politiku, kas varētu apmierināt visas lauku sociālās grupas, tai skaitā arī kulakus? Un vispār, vai tad mēs varam realizēt tādu politiku, kas apmierinātu ekspluatātorus un ekspluatējamos, ja mēs vispār gribam realizēt marksistisku politiku? Kas tad tur sevišķs, ja mūsu ļeņiniskās politikas rezultātā, %as domāta kapitālistisko elementu ierobežošanai un pārvarēšanai uz laukiem, kulaki daļēji sāk samazināt savu sējas platību? Vai tad var būt citādi? Varbūt šī politika ir nepareiza,- lai tad mums to tieši pasaka. Vai nav savādi, ka cilvēki, kas sevi dēvē par marksistiem, kas nobijušies cenšas atsevišķu kulaku sējas platības samazināšanu atzīt par sējas platības samazināšanu vispār, aizmirst to, ka bez kulakiem eksistē vēl nabadzīgie un vidējie zemnieki, kuru sējas platība paplašinās, ka eksistē kolchozi un sovchozi, kuru sējas platība aug paātrinātā tempā.

Beidzot vēl viena nepareizība Rikova runā jautājumā par sejas platību. Rikovs šeit žēlojās, ka kaut kur, un ti^ši vietās ar visvairāk attīstītiem kolchoziem, nabadzīgo un vidējo zemnieku individuālā zemes platība sākot samazināties. Tas pareizi Bet kas te slikts? Bet kā tad citādi? Ja nabadzīgo un vidējo zemnieku saimniecības sāk atstāt individuālās zemes platības un pariet uz kolektīvo saimniecību, vai tad nav skaidrs, ka kolchozu paplašināšanās un vairošanās izrosina nabadzīgās un vidējās zemniecības individuālās zemes platības samazināšanos? Ka tad jūs gribat? Pašreiz kolchoziem ir vairāk nekā divi miljoni hektāru zemes. Piecgades beigās kolchožiem būs vairak neka 25 miljoni hektāru. Uz kā rēķina te pieaug kolchozu zemes platība? Uz nabadzīgo un vidējo zemnieku individuālās zemes platības rēķina. Kā tad jūs gribat? Kā tad citādi pārvest nabadzīgās un vidējās zemniecības individuālo saimniecību uz kolektīvās saimniecības sliedēm? Vai tad nav skaidrs ka kolchozu zemes platība augs daudzos rajonos uz individuālās zemes platības rēķina? Dīvaini, ka cilvēki negrib saprast šīs vienkāršās lietas.

il PAR LABĪBAS SAGĀDI

Par mūsu labības sagādes grūtībām še sarunāja veselu kaudzi blēņu. Bet mūsu labības konjunktūras grūtību galvenos momentus palaida garām neievērotus. Vispirms aizmirsa to, ka šai gadā mēs esam savākuši rudzu un kviešu — es še runāju par visu kopražu kādus 500-600 miljonus pudu mazāk nekā pagājušā gadā. Vai tas varēja neatsaukties uz mūsu labības sagādes darbu? Protams, ka nevarēja neatsaukties. Varbūt te vainojama CK politika? Nē, CK politika te nav vainīga. Tas izskaidrojams ar nopietnu neražu Ukrainas stepju joslā (salnas un sausums) un ar daļēju neražu Ziemeļu Kaukazijā, kā arī Centrālajā melnzemes apgabalā, beidzot Ziemeļrietumu apgabalā. Ar to arī galveno tiesu izskaidrojams, ka pagajuša gada uz 1. aprīli mēs sagatavojām Ukrainā maizes labības (rudzu un kviešu) 200 miljonus pudu, bet šai gadā tikai 26—27 milj. pudu. Ar to pašu jāizskaidro kviešu un rudzu sagādes krišanās Centrālajā melnzemes apgabalā gandrīz 8 reizes un Ziemeļu Kaukazijā — 4 reizes. Labības sagāde austrumos palielinājusies šajā gadā dažos rajonos gandrīz divkārtīgi. Bet tā, protams, nevarēja kompensēt un nekompensēja to labības trūkumu, kāds mums bija Ukrainā, Ziemeļu Kaukazijā un Centrālajā melnzemes apgabalā. Nav jāaizmirst, ka, normālai ražai esot, Ukraina un Ziemeļu Kaukazijā sagādā vairāk nekā pusi, bet dažkārt arī divas trešdaļas no visas PSRS sagādājamās labības. Dīvaini, ka šo apstākli Rikovs palaidis garām.

Beidzot otrs apstāklis, kas ir galvenais moments mūsu labības sagādes konjunktūras grūtībās. Es te domāju kulaku un lauku pārtikušo elementu pretošanos Padomju varas politikai labības sagādē. Rikovs apgājis šo apstākli. Bet apiet šo momentu nozīmē apiet galveno labības sagādes darbā. Ko liecina pēdējo divu gadu pieredze labības sagādē? Tā liecina to, ka lauku pārtikušie slāņi, kuriem ir ievērojami labības pārpalikumi un kuriem ir labības tirgū komandējošā loma, negrib mums labprātīgi dot vajadzīgo labības daudzumu par Padomju varas noteiktām cenām. Pilsētu un rūpniecības punktu, Sarkanās armijas un technisko kultūru rajonu nodrošināšanai ar maizi mums vajadzīgs ik gadu ap 500 milj. pudu labības. Pašplūsmes veidā mums izdodas sagādāt ap 300—350 milj. pudu. Pārējie 150 milj. pudu mums jāņem ar organizētu spiedienu no kulakiem un lauku pārtikušo ļaužu slāņiem. Lūk, ko mums liecina pēdējo divu gadu pieredze labības sagādē.

Kas noticis šais pāris gados, kā radušās tādas pārmaiņas, kāpēc agrāk palīdzēja pašplūsme, bet tagad tā izrādās nepietiekama? Noticis tas, ka kulaki un pārtikušie elementi šais gados auguši, vairāki ražas gadi viņiem nav pagājuši secen, viņi nostiprinājušies saimnieciski, uzkrājuši kapitāliņu, un tagad viņi var manevrēt tirgū, aizturēdami pie sevis labības pārpalikumu, gaidīdami augstākas cenas un laizdami apgrozībā citas kultūras. Labība nav vienkārša prece. Labība nav kokvilna, ka nevar ēst un ko nevar katram pārdot. Atšķirībā no kokvilnas, labība mūsu tagadējos apstākļos ir tāda prece, ko ņem visi un bez kuras nevar eksistēt. Kulaks to apsver un aiztur labību, saindēdams ar to labības turētājus vispār. Kulaks zina, ka labība ir valūtu valūta. Kulaks zina, ka labības pārpalikums ir ne tikai līdzeklis kļūt pašam bagātam, bet arī līdzeklis nabadzīgās zemniecības nospiešanai parādjūgā. Labības pārpalikumi kulaka rokās pašreizējos apstākļos ir kulaku elementu saimnieciskās un politiskās nostiprināšanās līdzeklis. Tāpēc, atņemot kulakiem šos pārpalikumus, mēs ne tikai atvieglinām pilsētu un Sarkanās armijas apgādi ar labību, bet arī graujam kulaku saimnieciskās un politiskās nostiprināšanās līdzekli.

Kas jādara, lai dabūtu šos labības pārpalikumus? Vispirms jālikvidē pašplūsmes psīcholoģija kā kaitīga un bīstama lieta. Jāorganizē labības sagāde. Jāmobilizē nabadzīgās un vidējās zemniecības masas pret kulakiem un jāorganizē viņu sabiedriskais atbalsts Padomju varas rīcībai labības sagādes stiprināšanā. Uralu un Sibirijas metodes nozīme labības sagādē, ko realizē pēc pašaplikšanās principa, ir tieši tāda, ka tā dod iespēju mobilizēt lauku darba ļaužu slāņus pret kulakiem pastiprinātas labības sagādes nolūkā. Pieredze ir mācījusi, ka šī metode dod mums pozitīvus rezultātus. Pieredze ir mācījusi, ka šie pozitīvie rezultāti mums rodas divos virzienos: pirmkārt, mēs izņemam lauku pārtikušo slāņu labības pārpalikumus, ar to atvieglinādami valsts apgādi; otrkārt — mēs šai darbā mobilizējam nabadzīgās un vidējās zemniecības masas pret kulakiem, izglītojam viņas politiski un organizējam no viņām savu vareno, daudzmiljonu lielo politisko armiju uz laukiem. Daži biedri neapsver šo pēdējo apstākli. Bet tas tomēr ir viens no svarīgākajiem, ja ne pats svarīgākais Uralu un Sibirijas labības sagādes metodes rezultāts. Tiesa, šī metode reizēm savienojas ar ārkārtēju līdzekļu lietošanu pret kulakiem, kas rada Bucharina un Rikova komiskās vaimanas. Bet kas tur slikts? Kāpēc nedrīkst reizēm zināmos apstākļos lietot ārkārtējus līdzekļus pret mūsu šķiras ienaidnieku, pret kulakiem? Kāpēc drīkst arestēt simtiem spekulantu pilsētās un tos izsūtīt uz Turuchanas novadu, bet no kulakiem, kas cenšas Padomju varu sagrābt aiz rīkles un nospiest parādjūgā nabadzīgo zemniecību, nevar paņemt labības pārpalikumu sabiedriskā piespiedu kārtībā par cenām, par kurām nodod labību mūsu sagādes organizācijām nabadzīgie un vidējie zemnieki? Kāds tam pamats? Vai mūsu partija jebkad izteikusies principā pret ārkārtēju līdzekļu lietošanu pret kulakiem? Rikovs un Bucharins acīm redzot principā ir pret katra veida ārkārtēju līdzekļu lietošanu pret kulakiem. Bet tā taču ir buržuāziski liberāla politika, bet nevis marksistiskā politika. Jūs nevarat nezināt, ka Ļeņins pēc nepa nodibināšanas izteicās pat par atgriešanos pie nabadzīgās zemniecības komiteju politikas, protams, zināmos apstākļos.

Bet ko tad nozīmē ārkārtīgo līdzekļu daļēja lietošana pret kulakiem? Tā pat nav piliens jūrā, salīdzinot ar nabadzīgo zemnieku komiteju politiku.

Viņi, Bucharina grupas piekritēji, cer pārliecināt šķiras ienaidnieku, lai tas labprātīgi atteiktos no savām interesēm un labprātīgi nodotu mums savus labības pārpalikumus. Viņi cer, ka kulaks, kas izaudzis, kam iespēja izlocīties ar citām kultūrām un kas slēpj savus labības pārpalikumus, — viņi cer, ka šis pats kulaks dos mums savus labības pārpalikumus labprātīgi par mūsu sagādes cenām. Vai viņi nav zaudējuši prātu? Vai nav skaidrs, ka viņi nesaprot šķiru cīņas mechaniku, nezina,, kas ir šķiras? Bet vai viņiem zināms, ka kulaki ņirgājas par mūsu darbiniekiem un Padomju varu savās sādžu sapulcēs* ko rīko labības sagādes pastiprināšanai? Vai viņiem ir zināmi tādi fakti, kad mūsu aģitators, piemēram, Kazakstanā divas stundas ņemas pārliecināt labības turētāju nodot labību valsts apgādei, bet tad uzstājas kulaks ar pīpi zobos un atbild viņam: «Padanco, puisīt, tad es tev došu pāris pudu labības».

Balsis. Nelieši!

Staļins. Pārlieciniet nu tādus cilvēkus. Jā, biedri, šķira paliek šķira. No šās patiesības neaiziesi. Uralu un Sibīrijas metode tieši ar to ir laba, ka tā atvieglina iespēju sacelt nabadzīgās un vidējās zemniecības slāņus pret kulakiem, atvieglina iespēju salauzt kulaku pretestību un piespiež viņus nodot labības pārpalikumus Padomju varas orgāniem.

Tagad vismodernākais vārds jaunās opozīcijas rindās, Bucharina grupas rindās, ir vārds «pārspīlējumi» maizes sagādē. Sis vārds viņiem ir visvairāk pieprasāmā prece, jo tas palīdz viņiem maskēt savu pašu līniju. Kad viņi grib aizmaskot savu līniju, viņi parasti saka: «Mēs, protams, neesam pret spiedienu, kas vērsts pret kulakiem, bet mēs esam pret pārspīlējumiem, kādus šai laukā pieļauj un kas skar vidējo zemniecību». Tālāk seko nostāsti par šo pārspīlējumu šausmām, lasa «zemnieku» vēstules, lasa biedru, piern., Markova, paniskās vēstules, un tad secina: jāatceļ spiediena politika pret kulaku. Kā jums patīk: tā kā ir pārspīlējumi pareizas politikas realizēšanā, tad vajag, kā izrādās, atcelt šo pašu pareizo politiku. Tāds ir parastais oportūnistu paņēmiens: pamatojoties uz pārspīlējumiem, pareizu līniju realizējot — atcelt šo līniju, tās vietā liekot oportūnistisko līniju. Turklāt Bucharina grupas piekritēji rūpīgi noklusē to, ka eksistē vēl cita pārspīlējumu šķirne, vēl bīstamāka un vēl kaitīgāka, un proti — pārspīlējumi saaugšanā ar kulakiem, pielāgošanās lauku pārtikušajiem slāņiem, partijas revolucionārās politikas vietā liekot labējo novirznieku oportūnistisko politiku.

Protams, mēs visi esam pret šiem pārspīlējumiem. Mēs visi esam pret to, ka sitieni, kas vērsti pret kulakiem, ķertu arī vidējos zemniekus. Tas ir skaidrs un tur nevar būt nekādu šaubu. Bet mēs esam noteikti pret to, ka ar pļāpāšanu par pārspīlējumiem, ko centīgi praktizē Bucharina grupa, atceltu mūsu partijas revolucionāro politiku un tās vietā liktu Bucharina grupas oportūnistisko politiku. Nē, «šis numurs jums neies cauri».

Nosauciet kaut vienu partijas politisko pasākumu, kas nebūtu saistīts ar vienu vai otru pārspīlējumu. No tā secināms, ka jācīnās ar pārspīlējumiem. Bet vai uz šā pamata var nopelt pašu līniju, kas ir vienīgi pareizā līnija? Ņemsim kaut tādu pasākumu kā? stundu darba dienas ievešanu. Nevar būt nekādu šaubu, ka šis pasākums ir viens no visrevolucionārākajiem, ko mūsu partija realizējusi pēdējā laikā. Kam nav zināms, ka šo, pēc savas būtības dziļi revolucionāro pasākumu bieži vien pavada vesela rinda reizēm pat ļoti nejēdzīgu pārspīlējumu? Vai tas nozīmē, ka mums jāatceļ 7 stundu darba dienas politikas realizācija? Vai jaunās opozicijas piekritēji saprot, kādā peļķē tie iekļūst, trumpojot ar pārspīlējumiem labības sagādes darbā?

IV PAR CĪŅU AR LABĒJO NOVIRZIENU

i-tC Tādējādi mēs esam iztirzājuši visus mūsu domstarpību galvenos jautājumus kā teorijas laukā, tā arī Kominternes un mūsu partijas iekšējās politikas laukā. No sacītā redzams, ka Rikova paziņojums par to, ka mums esot vienota līnija, neatbilst īstenībai. No sacītā redzams, ka mums faktiski ir divas līnijas. Viena līnija — tā ir partijas ģenerālā līnija, mūsu partijas revolucionārā ļeņiniskā līnija. Otra līnija — tā ir Bucharina grupas līnija. Šī otra līnija vēl nav pilnīgi izveidojusies, pa daļai tāpēc, ka Bucharina grupas rindās ir neticams uzskatu juceklis, pa daļai tāpēc, ka šī otra līnija, būdama vāja pēc sava īpatsvara partijā, cenšas tā vai citādi maskoties. Bet tā, šī līnija, tomēr eksistē, kā redzat, un tā eksistē kā līnija, kas atšķirīga no partijas līnijas, kā līnija, kas nostata sevi pretim partijas ģenerāllīnijai gandrīz visos mūsu politikas jautājumos. Pamatā šī otra līnija ir labējā novirziena līnija.

M Bucharins še runāja par Politbiroja triju locekļu «pilsonisko nāves sodu», kuras «apstrādājušas», pēc viņa vārdiem, mūsu partijas organizācijas. Viņš teica, ka partija trim Politbiroja locekļiem, Bucharinam, Rikovam un Tomskim, piespriedusi «pilsonisko nāves sodu», kritizējot viņu kļūdas presē un sapulcēs, tai pašā laikā, kad viņi, šie Politbiroja trīs locekļi, bijuši «spiesti» klusēt. Tie ir nieki, biedri. Tie ir liberalizējoša komunista viltus vārdi, kas pūlas vājināt partiju tās cīņā pret labējo novirzienu.

Pēc Bucharina domām iznāk, ka, ja viņš un viņa draugi ir iestiguši labējā novirziena kļūdās, tad partijai nav tiesības atklāt šīs kļūdas, partijai jāpārtrauc cīņa ar labējo novirzienu un jānogaida tas moments, kad Bucharinam un viņa draugiem labpatiksies atteikties no savām kļūdām. Vai Bucharins neprasa no mums pārāk daudz? Vai viņš nedomā, ka partija eksistē viņa dēļ un ne viņš partijas dēļ? Bet kas viņam liek klusēt, palikt mierīgam, kad visa partija mobilizēta pret labējo novirzienu un dod enerģiskus triecienus grūtībām? Kāpēc gan viņam, Bucharinam, un viņa tuvākajiem draugiem neuzstāties tagad un nesākt enerģisku cīņu pret labējo novirzienu un samierniecību? Vai kāds var šaubīties par to, ka partija neapsveiktu Bucharinu un viņa tuvākos draugus, ja viņi izšķirtos par šo, ne jau tik grūto soli? Kāpēc viņi neizšķiras par šo, galu galā viņiem obligāto soli? Vai ne tāpēc, ka viņi savas grupas intereses stata augstāk par partijas interesēm un tās ģenerālo līniju? Kas tad tur vainīgs, ka cīņā ar labējo novirzienu Bucharins, Rikovs un Tomskis iztrūka? Vai tad nav skaidrs, ka runas par triju Politbiroja locekļu «pilsonisko nāves sodu» ir šo triju Politbiroja locekļu slikti aizmaskots mēģinājums piespiest partiju apklust un pārtraukt cīņu pret labējo novirzienu?

Cīņa ar labējo novirzienu nav mūsu partijas blakus uzdevums. Cīņa ar labējo novirzienu ir viens no mūsu partijas izšķirīgiem uzdevumiem. Ja mēs paši savā vidū, savā pašu partijā, proletariāta politiskajā štābā, kas vada kustību un ved uz priekšu proletariātu, — ja mēs šai pašā štābā pieļausim brīvi eksistēt un brīvi funkcionēt labējiem novirzniekiem, kas cenšas demobilizēt partiju, samaitāt strādnieku šķiru, pielāgot mUsu politiku «padomju» buržuāzijas gaumei un tādējādi piekāpties mUsu celtniecības grUtību priekšā,—ja mēs visu to pieļausim, tad ko tas nozīmēs? Vai tas nenozīmēs, ka mēs gribam nobremzēt revolūciju, samaitāt mUsu sociālistisko celtniecību, aizbēgt no grūtībām, nodot pozicijas kapitālistiskiem elementiem? Vai Bucharina grupa saprot, ka atteikties no cīņas ar labējo novirzienu nozīmē nodot strādnieku šķiru, nodot revolūciju? Vai Bucharina grupa saprot, ka, nepārvarot labējo novirzienu un samierniecību, nav iespējams pārvarēt mUsu priekšā esošās grūtības, bet, nepārvarot šīs grūtības, nav iespējams gūt izšķirīgas sekmes sociālistiskajā celtniecībā? Ko pēc visa tā vērti nožēlojamie vārdi par triju Politbiroja locekļu «pilsonisko nāves sodu»?

Nē, ar liberālām pļāpām par «pilsonisko nāves sodu» jUs neiebaidīsit partiju. Partija prasa no, jums enerģisku cīņu ar labējo novirzienu un samierniecību vienā rindā ar visiem mUsu partijas CK locekļiem. Tā no jums to prasa tādēļ, lai atvieglinātu strādnieku šķiras mobilizāciju, lai organizētu sociālisma uzbrukumu visā frontē, salauztu šķiras ienaidnieku pretestību un nodrošinātu mUsu celtniecības grUtību pārvarēšanu. Vai nu jUs izpildīsit šo partijas prasību, un tad partija jUs apsveiks. Vai arī jUs to nedarīsit, — bet tad vainojiet paši sevi.

LIELĀ LŪZUMA GADS

Oktobra XII gada dienā

PAGĀJUŠAIS GADS bija lielā lūzuma gads visās sociālistiskās celtniecības frontēs. Šis lūzums norisinājās un joprojām norisinās sociālisma enerģiska uzbrukuma apstākļos pilsētas un lauku kapitālistiskajiem elementiem. Šā uzbrukuma raksturīgā īpatnība ir tā, ka tas mums jau ir devis vairākus izšķirīgus panākumus mūsu tautsaimniecības sociālistiskās pārbūves (rekonstrukcijas) galvenajās nozarēs.

No tā jāsecina, ka partija pratusi lietderīgi izlietot atkāpšanos nepa pirmajās stadijās, lai pēc tam, turpmākās tā stadijās, organizētu lūzumu un uzsāktu sekmīgu uzbrukumu kapitālistiskajiem elementiem.

Nodibinot nepu, Ļeņins teica:

«Mēs pašlaik atkāpjamies, it kā kāpjamies atpakaļ, bet mēs to darām, lai sākumā atkāptos, bet pēc tam ieskrietos un taisītu sparīgāku lēcienu uz priekšu. Tikai ar šo vienu noteikumu mēs atkāpāmies atpakaļ, realizējot mūsu jauno ekonomisko politiku… lai pēc atkāpšanās sāktu visneatlaidīgāko uzbrukumu uz priekšu» (XXVII sēj., 361. un 362. lpp.).

Pagājušā gada rezultāti neapšaubāmi liecina, ka partija

savā darbā sekmīgi veic šo Ļeņina izšķirīgo aizrādījumu.

* *

*

Ja ņemsim pagājušā gada rezultātus saimnieciskās celtniecības līnijā, kurai ir mums izšķirīga nozīme, tad mūsu uzbrukuma sekmes šajā frontē, mūsu pagājušā gada sasniegumus varētu apvienot trijos galvenos momentos.

I DARBA RAŽĪBAS NOZARĒ

Vai maz var šaubīties, ka viens no vissvarīgākajiem faktiem, ja ne pats svarīgākais fakts mūsu celtniecībā pagājušā gadā ir tas fakts, ka mums izdevies panākt noteiktu lūzumu darba ražības nozarē. Šis lūzums izpaudās strādnieku šķiras miljonu masu radošās iniciatīvas izvēršanā un varenā darba kāpinājumā sociālistiskās celtniecība frontē. Tas mūsu pirmais un galvenais sasniegums pagājušajā gadā.

Masu radošās iniciatīvas un darba kāpinājuma izvēršana tika stimulēta trijos galvenos; virzienos: a) cīņā, pret birokrātismu, kas saista masu iniciatīvu un aktivitāti darbā, — ar paškritiku; b) cīņā pret klaiņotajiem un proletāriskās darba, disciplīnas ārdītājiem — ar sociālistisko sacensību; beidzot, q) cīņā pret rutīnu un kūtrību ražošanā — ar nepārtrauktas darba nedēļas organizēšanu. Rezultātā mums ir vislielākais, sasniegums darba frontē — strādnieku šķiras miljonu masu. darba entuziasms un sasaukšanās darbā visās mūsu neaptveramās zemes malās. Un šā sasnieguma nozīme patiešām nav novērtējama, jo vienīgi miljonu masu darba kāpinājums un darba sajūsma var nodrošināt to progresīvo darba ražības pieaugumu, bez kura nav domājama sociālisma galīgā uzvara pār kapitālismu.

«Darba ražība», saka Ļeņins, «ir galu galā pats svarīgākais, pats galvenais jaunas sabiedriskas, iekārtas uzvarai. Kapitālisms radīja dzimtbūšanas laikam neredzētu darba ražību. Kapitālisms var tikt galīgi uzvarēts un tiks galīgi uzvarēts ar to, ka sociālisms rada jaunu, daudz augstāku darba ražību» (XXĪV sēj., 342. lpp.).

Pamatodamies uz to, Ļeņins atzīst, ka:

«Mums j apies ātinās ar to darba entuziasmu, to darba gribu, neatlaidību, no kuras tagad atkarīga strādnieku un zemnieku visātrākā« glābšana, tautsaimniecības glābšana» (XXV sēj., 477. lpi?.).

Tāds ir Ļeņina izvirzītais uzdevums partijai.

Pagājušais gads ir parādījis, ka partija sekmīgi veic šo

uzdevumu, noteikti pārvarēdama šai ceļā stāvošās grūtības.

Tā tas ir ar pirmo svarīgo partijas sasniegumu pagājušā gadā.

II RŪPNIECĪBAS CELTNIECĪBAS NOZARĒ

Nesaraujami saistīts ar šo pirmo partijas sasniegumu ir tās otrs sasniegums. Šis otrs partijas sasniegums ir tas, ka pagājušajā gadā mēs galvenajos vilcienos panācām labvēlīgu atrisinājumu uzkrājumu problēmai smagās rūpniecības kapitālceltniecībai, sākām paātrinātu ražošanas līdzekļu ražošanas attīstības tempu un radījām priekšnoteikumus mūsu zemes pārvēršanai par metāla zemi. Tas ir mūsu otrs un galvenais sasniegums pagājušajā gadā.

Vieglās industrijas problēma nav sevišķi grūta. Mēs to jau esam atrisinājuši pirms dažiem gadiem. Grūtāka un svarīgāka ir smagās industrijas problēma. Grūtāka tāpēc, ka tā prasa kolosālus ieguldījumus, turklāt, kā to rāda rūpnieciski atpalikušu zemju vēsture, smagā industrija neiztiek bez kolosāliem ilgtermiņa aizņēmumiem. Svarīgāka tāpēc, ka bez smagās rūpniecības attīstības mēs nevaram uzcelt nekādu rūpniecību, nevaram veikt nekādu industrializāciju. Un tā kā mums nav bijis un nav ne ilgtermiņa aizņēmumu, ne kaut cik ilgstošu kreditu, tad problēmas asums mums kļūst pārāk acīm redzams. Tieši uz tā arī pamatojas visu zemju kapitālisti, kad viņi mums liedz aizdevumus un kredītus, domādami, ka mēs pašu spēkiem netiksim galā ar uzkrājumu problēmu, ka jautājumā par smagās rūpniecības rekonstrukciju mums pietrūks spēku un mēs būsim .spiesti klanīties viņu priekšā, iet viņu parādjūgā.

Bet ko mums šai ziņā liecina pagājušā gada rezultāti? Pagājušā gada rezultātu nozīme ir tā, ka tie satriec drupās kapitālistu kungu aprēķinus. Pagājušais gads parādījis, ka, lai gan bija atklāta un slepena PSRS linanciāla blokāde, mēs kapitālistu parādjūgā neesam gājuši un paši ar saviem spēkiem esam sekmīgi atrisinājuši uzkrājumu problēmu, likdami pamatus smagajai industrijai. To tagad nevar noliegt pat niknākie strādnieku šķiras ienaidnieki. Patiešām, ja kapitālie ieguldījumi lielrūpniecībā pagājušajā gadā bija vairāk nekā 1.600 milj. rbļ., pie kam apmēram 1.300 milj. no tiem tika atdoti smagajai rūpniecībai, bet kapitālie ieguldījumi lielrūpniecībā šogad ir vairāk nekā 3.400 milj. rbļ., pie kam vairāk nekā 2.500 milj. no tiem tiks atdoti smagajai rūpniecībai; ja lielrūpniecības kopprodukcija pagājušajā gadā deva 23% pieauguma, pie kam smagā rūpniecība tai skaitā deva 3 0% pieauguma, un lielrūpniecības kopprodukcijai šogad jādod 32% pieauguma, pie kam smagajai rūpniecībai tai skaitā jādod 46% pieauguma, — vai tad nav skaidrs, ka uzkrājumu problēma smagās rūpniecības uzcelšanai mums nerada nepārvaramas grūtības. Kā gan var šaubīties par to, ka mēs ejam uz priekšu paātrinātā solī mūsu smagās industrijas attīstības virzienā, pārsniegdami vecos tempus un atstādami aiz muguras mūsu «senseno» atpalicību?

Vai pēc visa teiktā jābrīnās, ka piecgades iepriekšējie aprēķini pagājušajā gadā izrādījās pārsniegti un piecgades optimālais variants, kuru buržuāziskie skribenti uzskata par «nesasniedzamu fantastiku» un kurš iedveš šausmas mūsu labējiem oportūnistiem (Bucharina grupa), īstenībā ir kļuvis par piecgades minimālo variantu?

«Krievijas glābiņš», saka Ļeņins, «ir ne tikai laba raža zemnieku saimniecībā — tā vēl par maz — un ne tikai labs stāvoklis vieglajā rūpniecībā, kas apgādā zemniecībai patēriņa priekšmetus, — arī tā vēl par maz, — mums nepieciešama arī smagā industrija… Bez smagās rūpniecības izglābšanas, bez tās atjaunošanas mēs nespēsim uzcelt nekādu rūpniecību, un bez tās mēs vispār iesim bojā kā patstāvīga valsts… Smagajai industrijai vajadzīgas valsts subsīdijas. Ja mēs tās neatradīsim, tad mēs kā civilizēta valsts — es pat nesaku kā sociālistiska — esam pazuduši» (XXVII sēj., 349. lpp.).

Lūk, cik krasi Ļeņins formulē uzkrājumu problēmu un partijas uzdevumu smagās rūpniecības celšanā.

Pagājušais gads ir parādījis, ka partija sekmīgi tiek galā ar šo uzdevumu, noteikti pārvarēdama visas un visādas grūtības šai ceļā.

Tas, protams, nenozīmē, ka rūpniecībai vairs nebūs nopietnu grūtību. Smagās rūpniecības uzcelšanas uzdevums atduras ne tikai pret uzkrājumu problēmu. Tas atduras arī pret kadru problēmu, pret problēmu a) par desmitiem tūkstošu padomju garā noskaņotu techniķu un speciālistu piesaistīšanu sociālistiskai celtniecībai un b) par jaunu sarkano techniķu un sarkano speciālistu izveidošanu no strādnieku šķiras ļaudīm. Ja uzkrājumu problēmu var uzskatīt pamatos par atrisinātu, tad kadru problēma vēl gaida savu atrisinājumu. Bet kadru problēma tagad, rūpniecības techniskās rekonstrukcijas apstākļos, ir izšķirīga sociālistiskās celtniecības problēma.

«Galvenais, kā mums trūkst», saka Ļeņins, «ir kultūra, prasme pārvaldīt . . . Ekonomiski un politiski neps mums pilnīgi nodrošina iespēju uzcelt sociālistiskās ekonomikas pamatus. Jautājums: ir «tikai» par proletariāta un viņa avangarda kulturālajiem spēkiem» (XXVII sēj.» 207. lpp.).

Acīm redzams, ka runa te ir vispirms par «kulturālo spēku» problēmu, par kadru problēmu saimnieciskā celtniecībā vispār, rūpniecības celšanā un pārvaldīšanā atsevišķi.

Bet no tā jāsecina, ka, lai arī bija nopietni sasniegumi uzkrājumu laukā, kuriem svarīga nozīme smagajā rūpniecībā* smagās rūpniecības uzcelšanas problēmu nevar uzskatīt par pilnīgi atrisinātu, iekām nebūs atrisināta kadru problēma.

No tā partijas uzdevums — ķerties cieši pie kadru problēmas uņ ieņemt šo cietoksni, lai tas maksā ko maksādams.

Tā tas ir ar otru partijas sasniegumu pagājušajā gadā.

III LAUKSAIMNIECĪBAS CELTNIECĪBAS NOZARĒ

Pēdīgi par partijas trešo sasniegumu pagājušajā gadā, kas organiski saistīts ar diviem pirmajiem sasniegumiem. Runa ir par radikālu lūzumu mūsu zemkopības attīstībā no sīkās un atpalikušās individuālās saimniecības uz lielu priekšzīmīgu kolektīvu zemkopību, uz kopīgu zemes apstrādāšanu, uz mašīnu un traktoru stacijām, uz arteļiem un kolchoziem, kas balstās uz jaunas teehnikas, pēdīgi uz gigantiem — sovchoziem, kas apbruņoti ar simtiem traktoru un kombainu. Partijas sasniegums šeit ir tas, ka vairākos rajonos mums ir izdevies pagriezt zemniecības paniatmasas no vecā, kapitālistiskā attīstības ceļa, no kura iegūst vienīgi bagātnieku kapitālistu saujiņa, kamēr milzīgam zemnieku vairākumam ir jānīkst nabadzībā, — uz jaunu sociālistisku attīstības ceļu, kas izstumj bagātniekus kapitālistus un pa jaunam apbruņo vidējos un nabadzīgos zemniekus, apbruņo viņus ar jauniem darba rīkiem, apbruņo ar traktoriem un lauksaimniecības mašīnām, lai viņiem dotu iespēju izkļūt no nabadzības un kulaku .parādjūga uz plaša biedriska, kolektīva zemes apstrādāšanas ceļa. Partijas sasniegums ir tas, ka mums ir izdevies organizēt šo radikālo lūzumu pašas zemniecības dziļumos un vest sev līdz plašas nabadzīgo un vidējo zemnieku masas, lai arī bija neticamas grūtības, lai arī bija visu un visādu tumšu spēku izmisuma pilna pretestība no kulakiem un priesteriem līdz filistriem un labējiem oportūnistiem.

Lūk, daži skaitļi. 1928. g. sovchozu sējas platība bija 1.425 tūkst, hektāru ar vairāk nekā 6 milj. centneru (vairāk nekā 36 milj. pudu) lielu preču labības produkciju, bet kolchozu sējas platība bija 1.390 tūkst, hektāru ar apmēram 3V2 milj. centneru (vairāk nekā 20 milj. pudu) lielu preču labības produkciju. 1929. g. sovchozu sējas platība bija

1.816 tūkst, hektāru ar apmēram 8 milj. centneru (apmēram 47 milj. pudu) lielu preču labības produkciju, bet kolchozu sēja:; platība bija 4.262 tūkst, hektāru ar apmēram 13 milj. centneru (apmēram 78 milj. pudu) lielu preču labības produkciju. Nākošā, 1930. g., sovchozu sējas platībai pēc kontrolskaitļiem jābūt 3.280 tūkst, hektāru lielai ar 18 milj. centneru (apmēram no milj. pudu) lielu preču labības produkciju, un kolchozu sējas platībai jābūt 15 milj. hektāru lielai ar apmēram 49 milj. centneru (apmēram 300 milj. pudu) lielu preču labības produkciju. Citiem vārdiem, nākošā, 1930. gadā, preču labības produkcijai sovchozos un kolchozos jābūt vairāk nekā 400 milj. pudu, t. i., vairāk nekā 50% no visas lauksaimniecības preču labības produkcijas (ārpussādžas apgrozība).

Jāatzīst, ka šādus straujus attīstības tempus nepazīst pat mūsu sociālizētā lielrūpniecība, kuras attīstības tempiem vispār ir ļoti plašs vēriens.

Vai nav skaidrs, ka mūsu jaunajai sociālistiskajai (kolchozu un sovchozu) lielsaimniecību zemkopībai ir liela nākotne, ka augšanas ziņā tā darīs brīnumus?

Šīs neredzētās sekmes kolchozu celtniecībā izskaidrojamas ar vairākiem cēloņiem, no kuriem būtu atzīmējami vismaz šādi:

Tās izskaidrojamas vispirms ar to, ka partija realizējusi ļeņinisku masu audzināšanas politiku, pakāpeniski pievezdama zemnieku masas kolchoziem, ieviešot kooperatīvo sabiedriskumu. Tas izskaidrojams ar to, ka partija ir sekmīgi cīnījusies tiklab pret tiem, kas mēģināja aizsteigties kustībai priekšā un dekrētēt kolchozu attīstību («kreisie» frāžu kalēji), kā arī pret tiem, kas mēģināja vilkt partiju atpakaļ un palikt kustības astē (labējie aplamnieki). Bez šādas politikas partija nebūtu spējusi padarīt kolchozu kustību par patiesu pašu zemnieku masu kustību.

«Kad Petrogradas proletariāts un Petrogradas garnizona zaldāti ņēma varu», saka Ļeņins, «viņi ļoti labi zināja, ka celtniecībai uz lauļtiem būs lielas grūtības, ka šeit jāiet pakāpeniskāk, ka šeit mēģināt ir dekrētiem, ar likumu paragrāfiem noteikt sabiedrisku zemes apstrādāšanu būtu vislielākā nejēdzība, tam piekrist varēja niecīgs apzinīgo Ifcaits, bet lielum lielais zemnieku vairākums šo uzdevumu neizvirzīja. Un lapēc mēs aprobežojāmies ar to, kas absolūti nepieciešams revolūcijas attīstības interesēs: nekādā gadījumā nesteigties masu attīstībai priekšā, bet gaidīt, kamēr no šo masu pašu pieredzes, no viņu pašu cīņas izaugs kustība uz priekšu» (XXIII sēj., 252. lpp.).

Ja partija ir guvusi vislielāko uzvaru kolchozu celtniecības frontē, tad tāpēc, ka viņa noteikti izpildīja šo Ļeņina taktisko aizrādījumu.

Izskaidrojams tas, šis neredzētais sasniegums lauksaimniecības celtniecībā, otrkārt, ar to, ka Padomju vara bija pareizi apsvērusi augošo zemniecības vajadzību pēc jauna inventāra, pēc jaunas technikas, ka tā bija pareizi apsvērusi zemniecības bezizejas stāvokli, vecajām zemes apstrādāšanas formām pastāvot, un, apsvērdama visu to, laikā noorganizēja tai palīdzību ar iznomās punktiem, traktoru kolonām, mašīnu un traktoru stacijām, ar sabiedriskas zemes apstrādāšanas organizēšanu, ar jaunu kolchozu dibināšanu, pēdīgi ar sovchozu vispusīgu palīdzību zemnieku saimniecībai. Pirmoreiz cilvēces vēsturē ir radusies pasaulē vara, Padomju vara, kas ar darbiem pierādījusi gatavību un spēju sniegt darba zemniecības masām sistemātisku un ilgstošu palīdzību ražošanā. Vai nav skaidrs, ka darba zemniecības masas, kuras no laika gala cieš no inventāra trūkuma, nevarēja nepieķerties šai palīdzībai, nostājoties uz kolchozu kustības ceļa? Un vai var brīnīties par to, ja no šā brīža vecais strādnieku lozungs: «ar seju pret laukiem» tiks varbūt papildināts ar jaunu, zemnieku-kolchoznieku lozungu: «ar seju pret pilsētu»?

Sie neredzētie sasniegumi kolchozu celtniecībā izskaidrojami beidzot ar to, ka šo darbu ir ņēmuši savās rokās mūsu /rmes priekšzīmīgie strādnieki. Es domāju strādnieku brigādes, kuras pa desmitiem un simtiem izkaisītas mūsu zemes galvenajos rajonos. Jāatzīst, ka no visiem esošiem un iespējamiem kolchozu kustības propagandistiem strādnieku propagandisti ir labākie propagandisti zemnieku masās. Kas par brīnumu, ka strādniekiem ir izdevies pārliecināt zemniekus par kolektīvas lielsaimniecības priekšrocībām, salīdzinot ar individuālo sīksaimniecību, vēl jo vairāk tāpēc, ka pastāvošie kolchozi un sovchozi ir uzskatāms piemērs, kas demonstrē šīs priekšrocības?

Lūk, uz kāda pamata ir radies mūsu sasniegums kolchozu celtniecības laukā, sasniegums, kas, pēc manām domām, ir svarīgākais un izšķirīgākais sasniegums no visiem pēdējo gadu sasniegumiem.

Sabruka un saira pīšļos «zinātnes» iebildumi pret 50 līdz 100 tūkst, hektāru lielu graudu fabriku organizēšanas iespēju un lietderību. Prakse ir apgāzusi «zinātnes» iebildumus, lieku reizi parādīdama, ka ne tikai praksei jāmācās no «zinātnes», bet arī «zinātnei» nebūtu par ļaunu pamācīties no prakses. Kapitālistiskās zemēs neieviešas lielas graudu fabrikas — giganti. Bet mūsu zeme nav kapitālistiska zeme. Nedrīkst aizmirst šo «mazo» starpību. Tur, pie kapitālistiem, lielu graudu fabriku nevar organizēt, neiepērkot daudzus zemes gabalus vai nemaksājot absolūto zemes renti, kas nevar neapgrūtināt ražošanu ar kolosāliem izdevumiem, jo tur pastāv privāts zemes īpašums. Pie mums, gluži otrādi, nav nedz absolūtās zemes rentes, nedz zemes gabalu pirkšanas un pārdošanas, kas nevar neradīt labvēlīgus apstākļus lielas graudsaimniecības attīstībai, jo privāta zemes īpašuma mums nav. Tur, pie kapitālistiem, lielo graudsaimniecību mērķis ir saņemt maksimālu peļņu vai vismaz tādu peļņu, kas atbilst tā dēvētai vidējai peļņas normai, bez kuras, vispār runājot, kapitāls nav ieinteresēts līst iekšā graudsaimniecības organizēšanā. Pie mums, gluži otrādi, lielajām graudsaimniecībām, kuras reizē ir arī valsts saimniecības, savai attīstībai nav vajadzīga ne maksimāla peļņa, ne vidēja peļņas norma, bet tās var aprobežoties ar minimālu peļņu un dažreiz pat iztikt bez jebkādas peļņas, kas atkal rada labvēlīgus apstākļus lielo graudsaimniecību attīstībai. Pēdīgi, kapitālismā lielām graudsaimniecībām nav ne īpašu atvieglinātu kreditu, ne īpašu atvieglinātu nodokļu, turpretī, padomju kārtībai pastāvot, kas domāta sociālistiskā sektora pabalstīšanai, šādi atvieglinājumi ir un būs. Visu to augsti godātā «zinātne» ir aizmirsusi.

Sabruka un saira pīšļos labējo oportūnistu (Bucharina grupas) apgalvojumi, ka a) zemnieki neiešot kolchozā, ka

b)    paātrināts kolchozu attīstības temps varot radīt tikai plašu nemieru un zemnieku un strādnieku šķiras šķelšanos, ka

c)   sociālistiskās attīstības «lielceļš» uz laukiem esot nevis kolchozi, bet kooperācija, ka d) kolchozu attīstība un uzbrukums lauku kapitālistiskajiem elementiem varot atstāt zemi bez maizes. Viss tas sabruka un saira pīšļos kā veci buržuāziski liberāli krāmi.

Pirmkārt, zemnieki ir sākuši iet kolchozos — iet veselām sādžām, pagastiem, rajoniem.

Otrkārt, kolchozu masu kustība nevis vājina, bet gan stiprina saikni, dodot tai jaunu bazi, ražošanas bazi. Tagad pat aklie redz, ka, ja galvenajās zemniecības masās arī ir kāds nopietns neapmierinājums, tad tas neattiecas vis uz Padomju varas kolchozu politiku, bet gan uz to, ka Padomju vara nespēj tikt līdzi kolchozu kustības pieaugumam, apgādājot zemniekus ar mašīnām un traktoriem.

Treškārt, strīds par lauku sociālistiskās attīstības «lielceļu» ir scholastisks strīds, kas piederas tāda tipa jauniem sīkburžuāziskiem liberāļiem kā Aichenvalds un Sļepkovs. Ir skaidrs, ka tik ilgi, kamēr nebija kolchozu masu kustības, «lielceļš» bija kooperācijas zemākās formas, apgādes un noieta kooperācija, bet kad uz skatuves parādījās kooperācijas augstākā forma, tās kolchozu forma, pēdējā kļuva par attīstības «lielceļu». Runājot bez pēdiņām, lauku sociālistiskās attīstības lielceļš ir Ļeņina kooperatīvais plāns, kas aptver visas lauksaimnieciskās kooperācijas formas, no zemākajām (apgādes un noieta) līdz augstākajām (ražošanas un kolchozu) formām. Pretstatīt kolchozus kooperācijai nozīmē ņirgāties par ļeņinismu un apliecināt pašam savu neizglītību.

Ceturtkārt, tagad pat aklie redz, ka bez uzbrukuma lauku kapitālistiskajiem elementiem un bez kolchozu un sovchozu kustības attīstības mums tagad nebūtu ne izšķirīgu panākumu labības sagādē, kas iegūti šogad, ne to desmitiem miljonu lielo neaizskaramo labības krājumu, kuri jau sakrājušies valsts rokās. Vēl vairāk, ar pārliecību var teikt, ka ar kolchozu un sovchozu kustības pieaugšanu mēs galīgi izejam vai arī jau esam izgājuši no labības krizes. Un ja kolchozu un sovchozu attīstība norisināsies paātrinātā tempā, tad nav pamata šaubīties par to, ka mūsu zeme pēc kādiem trim gadiem kļūs par vienu no visbagātākajām maizes labības zemēm, ja ne par visbagātāko maizes labības zemi pasaulē.

Kas ir jauns tagadējā kolchozu kustībā? Jauns un izšķirīgs tagadējā kolchozu kustībā ir tas, ka kolchozos zemnieki stājas ne atsevišķām grupām, kā tas bija agrāk, bet veseliem ciemiem, pagastiem, rajoniem, pat apvidiem. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka kolchozos sācis iet vidējais zemnieks. Te ir pamats tam radikālajam lūzumam lauksaimniecības attīstībā, kas ir Padomju varas svarīgākais sasniegums pagājušajā gadā.

Sabrūk un sašķīst trockisma meņševistiskā «koncepcija», ka strādnieku šķira nespēj vest sev līdzi sociālistiskās celtniecības darbā zemniecības pamatmasas. Tagad pat aklie redz, ka vidējais zemnieks ir pagriezies uz kolchozu pusi. Tagad visiem ir skaidrs, ka rūpniecības un lauksaimniecības piecgade ir sociālistiskās sabiedrības uzcelšanas piecgade, ka cilvēkiem, kas netic, ka mūsu zemē iespējams uzcelt sociālistisku sabiedrību, nav tiesības apsveikt mūsu piecgadi.

Sabrūk un pārvēršas pīšļos visu zemju kapitālistu pēdējā cerība, kuri sapņoja par kapitālisma atjaunošanu PSRS, — «svētais privātīpašuma princips». Zemnieki, kurus viņi uzskatīja par materiālu, kas mēslo zemi kapitālismam, veselām masām pamet cildināto «privātīpašuma» karogu un pāriet uz kolektīvisma sliedēm, uz sociālisma sliedēm. Sabrūk pēdējā cerība atjaunot kapitālismu.

Ar to, starp citu, arī izskaidrojami mūsu zemes kapitālistisko elementu izmisuma pilnie mēģinājumi sacelt pret uzbrūkošo sociālismu visus vecās pasaules spēkus, mēģinājumi, kas noved pie šķiru cīņas saasināšanās. Kapitāls negrib «ieaugt» sociālismā.

Ar to pašu jāizskaidro negantā gaudošana pret boļševismu, kuru pēdējā laikā uzsākuši kapitāla ķēžu suņi, visvisādi Strūves un Hesseni, Miļukovi un Kerenski, Dani un Abramoviči. Nav nekāds joks: zūd pēdējā cerība atjaunot kapitālismu.

Ko gan var liecināt šis trakojošais šķiras ienaidnieku niknums un šīs nevaldāmās kapitāla sulaiņu gaudas, ja ne to. ka partija patiešām ir ieguvusi izšķirīgu uzvaru visgrūtākajā sociālistiskās celtniecības frontē?

«Vienīgi tai gadījumā», saka Ļeņins, «ja ar darbiem izdosies parādīt zemniekiem sabiedriskas, kolektīvas, biedriskas, arteļveidīgas zemes apstrādāšanas priekšrocības, vienīgi tad, ja izdosies palīdzēt zemniekam ar biedrisku, arteļveidīgu saimniecību, vienīgi tad strādnieku šķira, kas tur savās rokās valsts varu, patiešām pierādīs zemniekam, ka viņai ir taisnība, patiešām cieši un kā nākas pārvilks savā pusē miljoniem lielo zemnieku masu» (XXIV sēj., 579. lpp.).

Tā Ļeņins izvirza jautājumu par tiem ceļiem, kā miljoniem lielo zemniecību dabūt strādnieku šķiras pusē, par ceļiem, kā zemniecību ievirzīt kolchozu celtniecības sliedēs.

Pagājušais gads parādīja, ka partija sekmīgi veic šo uzdevumu, noteikti pārvarēdama visas un visādas grūtības šai ceļā.

«Vidējā zemniecība», saka Ļeņins, «komunistiskajā sabiedrībā būs mūsu pusē tikai tad, kad mēs atvieglosim un uzlabosim tās dzīves ekonomiskos apstākļus. Ja rīt mēs varētu dot 100 tūkstoš pirmklasīgu traktoru, apgādāt tos ar benzīnu, apgādāt tos ar mašīnistiem (jūs ļoti labi zināt, ka pagaidām tā ir fantāzija), tad vidējais zemnieks teiktu: «es esmu par komūniju» (t. i., par komunismu). Bet, lai to izdarītu, vispirms jāuzvar starptautiskā buržuāzija, jāpiespiež tā dot mums šos traktorus vai ari japaceļ musu ražīgums tiktai, lai mes paši varētu tos apgādāt. Tikai tā šis jautājums būs nostatīts pareizi» (XXIV sēj., 170. lpp.).

Tā Ļeņins nostata jautājumu par vidējā zemnieka techniskās jaunās apbruņošanas ceļiem, par ceļiem, kā viņu dabūt komunisma pusē.

Pagājušais gads parādījis, ka partija sekmīgi veic arī šo uzdevumu. Ir zināms, ka nākamā, 1930. g. pavasarī druvās mums būs vairāk nekā 60 tūkst, traktoru, pēc gada — vairāk nekā 100 tūkst, traktoru un vēl pēc diviem gadiem — vairāk nekā 250 tūkst, traktoru. To, ko pirms dažiem gadiem uzskatīja par «fantāziju», to tagad ir iespējams ar uzviju pārvērst īstenībā.

Lūk, kur cēlonis tam, ka vidējais zemnieks ir pagriezies uz «komūnijas» pusi.

Tā tas ir ar partijas trešo sasniegumu.

Tādi ir partijas galvenie sasniegumi pagājušajā gadā.

SECINĀJUMS

Mēs pilnā sparā ejam pa industrializācijas ceļu — uz sociālismu, atstādami aiz muguras savu simtgadīgo, «krievisko» atpalicību. Mēs kļūstam par metāla zemi, par automobilizācijas zemi, traktorizācijas zemi. Un kad mēs PSRS būsim iesēdinājuši automobilī un zemnieku uz traktora, — lai tad pamēģina mūs panākt cienījamie kapitālisti, kas dižojas ar savu «civilizāciju». Mēs vēl palūkosim, kuras zemes tad varēs «apzīmēt» par atpalikušām un kuras par attīstītām.

«Pravda» 259. n-rs 1929. gada 7. novembrī.

PAR AGRĀRĀS POLITIKAS JAUTĀJUMIEM PSRS

Runa agrāriešu-marksistu konferencē 1929. gada 27. decembrī

BIEDRI! Galvenais fakts mūsu sabiedriski saimnieciskajā dzīvē tagadējā momentā, fakts, kas vērš uz sevi vispārēju uzmanību, ir kolchozu kustības kolosālā pieauguma fakts.

Tagadējās kolchozu kustības raksturīgā pazīme ir tā, ka kolchozos stājas ne tikai atsevišķas nabadzīgo zemnieku grupas, kā tas bija līdz šim, bet tajos savā vairumā stājas arī vidējo zemnieku masa. Tas nozīmē, ka kolchozu kustība no atsevišķu darba zemnieku grupu un starpslāņu kustības ir kļuvusi par miljonu un miljonu lielu zemnieku pamatmasu kustību. Ar to, starp citu, arī izskaidrojams tas milzīgi svarīgais fakts, ka kolchozu kustība, kas pieņēmusi varenas, pieaugošas pretkulaku lavīnas veidu, noslauka savā ceļā kulaku pretestību, satriec kulakus un lauž ceļu plašai sociālistiskai celtniecībai uz laukiem.

Bet ja mums ir pamats lepoties ar sociālistiskās celtniecības praktiskajiem panākumiem, tad to pašu nevar teikt par mUsu teorētiskā darba sekmēm ekonomikas sierā vispār, lauksaimniecības sfērā sevišķi. Vēl vairāk: jāatzīst, ka mUsu praktiskajiem panākumiem teorētiskā doma netiek līdzi, ka mums ir zināma plaisa starp praktiskajiem panākumiem un teorētiskās domas attīstību. Bet ir nepieciešami, lai teorētiskais darbs ne vien tiktu praktiskajam līdzi, bet arī lai aizsteigtos tam priekšā, apbruņodams mUsu praktiķus viņu cīņā par sociālisma uzvaru.

Es šeit nerunāšu daudz par teorijas nozīmi. Jums tā ir pietiekami labi zināma. Ir zināms, ka teorija, ja tā patiešām ir īstena teorija, dod praktiķiem orientēšanās spēku, perspektīvas skaidrību, pārliecību darbā, ticību mUsu lietas uzvarai. Visam tam ir — un nevar nebūt — milzīga nozīme mūsu sociālistiskās celtniecības darbā. Nelaime tā, ka mēs sākam klibot tieši šajā sfērā, mūsu ekonomikas jautājumu teorētiskās izstrādāšanas sfērā. Ar ko gan citādi lai izskaidro to faktu, ka pie mums, mūsu sabiedriski politiskajā dzīvē, arvien vēl ir apgrozībā dažādas buržuāziskas un sīkburžuaziskas teorijas mūsu ekonomikas jautājumos? Ar ko lai izskaidro, ka šīs teorijas un teorijiņas nerod līdz šim pienācīgu pretsparu? Ar ko gan lai izskaidro, ka vairākas marksistiski ļeņiniskās politiskās ekonomijas pamattēzes, kas ir labākā pretinde buržuāziskām un sīkburžuaziskām teorijām, sāk aizmirsties, netiek popularizētas mūsu presē, nezin kāpēc neizvirzās pirmā plānā? Vai tad grūti saprast, ka bez nesamierināmas cīņas uz marksistiski ļeņiniskās teorijas bāzes pret buržuāziskām teorijām nav iespējams panākt pilnīgu uzvaru pār šķiras ienaidniekiem?

Jaunā prakse rada jaunu pieeju pārejas perioda ekonomikas problēmām. Jauns viedoklis tagad ir jautājumā par nepu, par šķirām, par celtniecības tempiem, par saikni, par partijas politiku. Lai neatpaliktu no prakses, jau tagad jāsāk nodarboties ar visu šo problēmu izstrādāšanu no jaunās situācijas viedokļa. Bez tā nav iespējams pārvarēt buržuāziskās teorijas, kas piegružo mūsu praktiķu galvas. Bez tā nav iespējams iznīdēt ar visām saknēm šīs teorijas, kas ieguvušas aizspriedumu izturību. Jo tikai cīņā pret buržuāziskiem aizspriedumiem teorijā var panākt marksisma-ļeņinisma poziciju nostiprināšanu.

Atļaujiet man raksturot kaut dažus no šiem buržuāziskiem aizspriedumiem, ko dēvē par teorijām, un demonstrēt to nederīgumu, apgaismojot dažas mūsu celtniecības centrālās problēmas.

«LĪDZSVARA» TEORIJA

Jūs, protams, zināt, ka komunistu vidū arvien vēl ir apgrozība tā saucamā mūsu tautsaimniecības sektoru «līdzsvara» teorija. Šai teorijai, protams, nav nekā kopīga ar marksismu. Tomēr to, šo pašu teoriju, propagandē vairāki cilvēki no labējo nometnes. Šī teorija pieļauj, ka mums ir vispirms sociālistiskais sektors, — zināma veida kaste, — un bez tam mums ir nesociālistiskais sektors, ja gribat, kapitālistiskais — tā ir otra kaste. Abas šīs kastes atrodas uz dažādām sliedēm un mierīgi slīd uz priekšu, viena otrai nepieskardamas. No ģeometrijas zināms, ka paralēlas līnijas nesatiekas. Tomēr šās ievērojamās teorijas autori domā, ka šīs paralēles kādreiz satiksies un, kad tās satiksies, mums būs sociālisms. Turklāt šī teorija nepamana to, ka aiz tā saucamajām «kastēm» stāv šķiras un ka šo «kastu» virzīšanās uz priekšu norisinās niknā šķiru cīņā, <cīņā uz dzīvību un nāvi, cīņā pēc principa «kurš kuru».

Nav grūti saprast, ka šai teorijai nav nekā kopīga ar ļeņinismu. Nav grūti saprast, ka objektīvi šās teorijas mērķis ir aizstāvēt individuālās zemnieku saimniecības pozīcijas, apbruņot kulaku elementus ar «jaunu» teorētisku ieroci viņu cīņā pret kolchoziem un diskreditēt kolchozu pozīcijas. Tomēr tā, šī teorija līdz šim ir apgrozībā mūsu presē. Un nevar teikt, ka mūsu teorētiķi dotu tai nopietnu pretsparu, vēl jo vairāk — satriecošu pretsparu. Ar ko tad citādi izskaidrot šo nesaskaņu, ja ne ar mūsu teorētiskās domas atpalicību?

Bet vajadzēja tikai izvilkt no marksisma dārgumu krātuves atražošanas teoriju un nostatīt to pretī sektoru līdzsvara teorijai, lai no šās pēdējās teorijas nepaliktu ne vēsts. Un tiešām, marksistiskā atražošanas teorija māca, ka mūslaiku sabiedrība nevar attīstīties, neuzkrādama gadu pēc gada, bet uzkrāt nav iespējams bez paplašinātas atražošanas gadu pēc gada. Tas ir skaidrs un saprotams. Mūsu centralizētā sociālistiskā lielrūpniecība attīstās pēc marksistiskās paplašinātās atražošanas teorijas, jo savos apmēros tā aug ik gadus, tai ir savi uzkrājumi un tā virzās uz priekšu septiņjūdžu soļiem. Bet mūsu lielrūpniecība vēl nav visa tautsaimniecība. Gluži otrādi, mūsu tautsaimniecībā arvien vēl ir pārsvarā sīkā zemnieku saimniecība. Vai var teikt, ka mūsu sīkzemnieku saimniecība attīstās pēc paplašinātas atražošanas principa? Nē, to nevar teikt. Mūsu sīkzemnieku saimniecību vislielākais vairums ne tikai nerealizē ik gadus paplašinātu atražošanu, bet, otrādi, tai ne vienmēr ir iespējams panākt pat vienkāršu atražošanu. Vai var paātrinātā gaitā virzīt uz priekšu mūsu sociālizēto industriju, ja mums ir tāda lauksaimnieciska bāze kā sīkzemnieku saimniecība, kas nav spējīga paplašināti atražot un kam turklāt mūsu tautsaimniecībā ir noteicējs spēks? Nē, nevar. Vai var ilgākā vai īsākā periodā bāzēt Padomju varu un sociālistisko celtniecību uz diviem dažādiem pamatiem, — uz vislielākās un apvienotākās sociālistiskās rūpniecības pamata un uz vissadrumstalotākās un atpalikušākās preču sīkražotājas zemnieku saimniecības pamata? Nē, nevar. Tam kādreiz jābeidzas ar visas tautsaimniecības pilnīgu sabrukumu. Kur tad ir izeja? Izeja ir — padarīt lauku saimniecības lielākas, padarīt tās spējīgas uzkrāšanai, paplašinātai atražošanai un tādējādi pārveidot tautsaimniecības lauksaimniecisko bazi. Bet kā tās padarīt lielākas? Tam ir divi ceļi. Ir kapitālistiskais ceļš, kas ir lauku saimniecību palielināšana, ieviešot tajās kapitālismu, ceļš, kas ved uz zemniecības nabadzību un kapitālistisku uzņēmumu attīstību lauksaimniecībā. Šo ceļu mēs noraidām kā ar padomju saimniecību nesavienojamu ceļu. Ir otrs ceļš, sociālistiskais ceļš, kas ir kolchozu un sovchozu ieviešana lauksaimniecībā, ceļš, kas ved uz zemnieku sīksaimniecību apvienošanu: kolektīvās lielsaimniecībās, kuras apbruņotas ar techniku un zinātni, un uz kapitālistisko elementu izspiešanu no zemkopības. Mēs esam par šo otru ceļu.

Tātad jautājums ir tāds: vai nu viens ceļš, vai otrs, vai nu atpakaļ uz kapitālismu, vai uz priekšu — uz sociālismu. Nekāda trešā ceļa nav un nevar būt. «Līdzsvara» teorija ir mēģinājums nospraust trešo ceļu. Un tieši tāpēc, ka tā domāta trešam (neesošam) ceļam, tā ir utopiska, anti— marksistiska.

Tā, lūk, vajadzēja tikai Marksa atražošanas teoriju nostatīt pretī sektoru «līdzsvara» teorijai, lai no šās pēdējās teorijas vairs nepaliktu ne vēsts.

Kāpēc tad to nedara mūsu agrārieši-marksisti? Kam tas vajadzīgs, lai smieklīgā «līdzsvara» teorija būtu apgrozībā mūsu presē, bet marksistiskā atražošanas teorija būtu paslēpta zem pūra?

II «PAŠPLŪSMES» TEORIJA SOCIĀLISTISKAJĀ CELTNIECĪBĀ

Pāriesim pie otra aizsprieduma politiskajā ekonomijā, pie otras buržuāziska tipa teorijas. Es te domāju «pašplūsmes» teoriju sociālistiskās celtniecības darbā, teoriju, kam nav nekā kopīga ar marksismu, bet ko uzcītīgi sludina mūsu biedri no labējo nometnes. Šās teorijas autori apgalvo apmēram sekojošo. Kad mums bija kapitālisms, rūpniecība attīstījās uz kapitālistiskās bāzes un lauki sekoja kapitālistiskajai pilsētai stichiski, pašplūsmā, pārveidodamies pēc kapitālistiskās pilsētas sejas un līdzības. Ja tā tas notika, kapitālismam pastāvot, tad kāpēc gan tas pats nevarētu notikt arī, padomju saimniecībai pastāvot, kāpēc gan lauki, sīkzemnieku saimniecība, nevarētu sekot pašplūsmes ceļā sociālistiskajai pilsētai, stichiski pārveidodamies pēc sociālistiskās pilsētas sejas un līdzības? Šās teorijas autori uz šā pamata apgalvo, ka lauki varot sekot sociālistiskajai pilsētai pašplūsmes ceļā. No tā — jautājums: vai vērts mums uztraukties par sovehozu un koichozu dibināšanu, vai vērts mums šķēpus lauzt, ja lauki arī tā var sekot sociālistiskajai pilsētai?

Lūk, jums vēl viena teorija, kuras mērķis, objektīvi ņemot, ir ielikt jaunu ieroci lauku kapitālistisko elementu rokās viņu cīņā pret kolchoziem. Par šās teorijas antimarksistisko būtību nav ne mazāko šaubu.

Vai nav dīvaini, ka mūsu teorētiķi vēl arvien nav atraduši laiku saplucināt šo dīvaino teoriju, kas piegružo mūsu praktiķu-kolchoznieku galvas?

Nav šaubu, ka sociālistiskās pilsētas vadošā loma attiecībā pret sīkzemnieciskajiem laukiem ir liela un nenovērtējama. Tieši uz tā arī pamatojas industrijas pārveidojošā loma attiecībā pret lauksaimniecību. Bet vai ar šo faktoru pietiek, lai sīkzemnieciskie lauki sociālistiskās celtniecības darbā paši sekotu pilsētai? Nē, nepietiek. Kapitālismam pastāvot, lauki sekoja pilsētai stichiski, jo pilsētas kapitālistiskā saimniecība un zemnieka sīkā preču saimniecība savā pamatā ir viena tipa saimniecība. Protams, sīkzemnieku preču saimniecība vēl nav kapitālistiskā saimniecība. Bet savā pamatā tā ir tāda paša tipa saimniecība kā kapitālistiskā, jo balstās uz ražošanas līdzekļu privātīpašuma. Ļeņinam ir tūkstošreiz taisnība, kad viņš savās piezīmēs sakarā ar Bucharina brošūru par* «Pārejas perioda ekonomiku» runā par «zemniecības preču kapitālistisko tendenci» pretēji proletariāta sociālistiskajai tendencei1 . Tieši ar to arī izskaidrojams, ka «sīkražošana rada kapitālismu un buržuāziju pastāvīgi, ik dienas, ik stundas, stichiski un masu mērogā» (Ļeņins). Tātad, vai var teikt, ka zemnieku sīkā preču saimniecība savā pamatā ir tāda paša tipa saimniecība kā sociālistiskā ražošana pilsētā? Redzams, ka, nesaraujot saites ar marksismu, to nevar teikt. Citādi Ļeņins nebūtu teicis, ka, «kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciskā zemē, kapitālismam Krievijā ekonomiskā bāze ir stiprāka nekā komunismam». Tātad pašplūsmes teorija sociālistiskās celtniecības darbā ir satrunējusi, antiļeņiniska teorija. Tātad, lai sīkzemnieciskie lauki sekotu sociālistiskajai pilsētai, vēl bez visa pārējā ir nepieciešami vajadzīgs ieviest uz laukiem kā sociālisma bazi sociālistiskās lielsaimniecības — kolchozus un sovchozus, kas ar sociālistisko pilsētu priekšgalā spētu vest sev līdzi zemnieku pamatmasas.

Lieta skaidra. «Pašplūsmes» teorija sociālistiskajā celtniecībā ir antimarksistiska teorija. Sociālistiskajai pilsētai jāved sev līdzi sīkzemnieciskie lauki, ieviešot uz laukiem kolchozus un sovchozus un pārveidojot laukus jaunā sociālistiskā garā.

Dīvaini, ka antimarksistiskajai «pašplūsmes» teorijai sociālistiskajā celtniecībā mūsu teorētiķi-agrārieši līdz šim nedod pienācīgu pretsparu.

III SĪKZEMNIEKU SAIMNIECĪBAS «STABILITĀTES» TEORIJA

Pāriesim pie trešā aizsprieduma politiskajā ekonomijā, pie sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorijas. Visiem ir zināmi buržuāziskās politiskās ekonomijas iebildumi pret pazīstamo marksisma tezi par lielsaimniecības priekšrocību pret sīksaimniecību, — tezi, kurai it kā esot nozīme vienīgi rūpniecībā, bet kas lauksaimniecībā neesot piemērojama. Dāvida un Herca tipa sociāldemokrātiskie teorētiķi, kas sludina šo teoriju, turklāt ir mēģinājuši «balstīties» uz tā fakta, ka sīkzemnieks ir izturīgs, pacietīgs, ka viņš gatavs ciest visādus trūkumus, lai tikai nosargātu savu zemes stūrīti, ka tāpēc cīņā pret lielsaimniecību zemkopībā sīkzemnieku saimniecības esot stabilas. Nav grūti saprast, ka šāda «stabilitāte» ir sliktāka par katru nestabilitāti. Nav grūti saprast, ka šai antimarksistiskajai teorijai ir tikai viens mērķis: cildināt un nostiprināt kapitālistisko kartību. Un tieši tāpēc, ka tai ir šāds mērķis, tieši tāpēc marksistiem izdevās tik viegli satriekt šo teoriju. Bet tagad runa nav par to. Lieta tā, ka mūsu prakse, mūsu īstenība dod jaunus argumentus pret šo teoriju, bet mūsu teorētiķi dīvainā kārtā negrib vai nespēj izmantot šo jauno ieroci pret strādnieku šķiras ienaidniekiem. Es te domāju zemes privātīpašuma iznīcināšanas praksi, zemes nacionalizācijas praksi pie mums, praksi, kas atbrīvo sīkzemnieku no viņa verdziskās pieķeršanās savam zemes stūrītim un reizē ar to atvieglo pāreju no sīkās zemnieku saimniecības uz lielu, kolektīvu saimniecību.

Patiešām, kas ir saistījis, saista un vēl saistīs Rietumeiropas sīkzemnieku pie viņa sīkās ptecu saimniecības? Vispirms un galveno tiesu tas, ka viņam ir pašam savs zemes stūrītis, savs zemes privātīpašums. Viņš gadiem ir krājis naudu, lai nopirktu zemes stūrīti, viņš to ir nopircis un, saprotams, viņš negrib notā šķirties, ciezdams labāk visvisādus trūkumus, izvēlēdamies labāk mežonību, lai tikai nosargātu savu zemes stūrīti — savas individuālās saimniecības pamatu. Vai var teikt, ka šis faktors tādā pašā veidā turpina darboties arī pie mums, padomju iekārtas apstākļos? Nē, nevar teikt. Nevar teikt tāpēc, ka mums nav zemes privātīpašuma. Un tieši tāpēc, ka mums nav zemes privātīpašuma, mums nav arī tās verdziskās zemnieka pieķeršanās zemei, kāda ir Rietumos. Un šis apstāklis nevar neatvieglināt sīkzemnieku saimniecības pāreju uz kolchozu sliedēm.

Lūk, kur viens no iemesliem tam, ka lielajām saimniecībām uz laukiem, kolchoziem uz laukiem, tik viegli izdodas demonstrēt pie mums, zemes nacionalizācijas apstākļos, savu pārākumu pār sīko zemnieku saimniecību.

Lūk, kur padomju agrārlikumu lielā revolucionārā nozīme, kuri iznīcināja absolūto renti, atcēla zemes privātīpašumu un nodibināja zemes nacionalizāciju.

Bet no tā secināms, ka mūsu rīcībā ir jauns arguments pret buržuāziskajiem ekonomistiem, kas sludina, ka sīkzemnieku saimniecība savā cīņā pret lielsaimniecību esot stabila.

Kāpēc gan mūsu teorētiķi-agrārieši pietiekami neizlieto šo jauno argumentu savā cīņā pret visvisādām buržuāziskām teorijām?

Nacionalizējot zemi, mēs starp citu pamatojāmies uz tiem teorētiskajiem priekšnoteikumiem, kas doti «Kapitāla» trešajā sējumā, Marksa pazīstamā grāmatā «Virsvērtības teorija» un Ļeņina agrāros apcerējumos, kas ir teorētiskās domas bagātākā dārgumu glabātava. Es domāju zemes rentes teoriju vispār, absolūtās zemes rentes teoriju sevišķi. Tagad visiem ir skaidrs, ka mūsu sociālistiskās celtniecības prakse pilsētā un uz laukiem ir spīdoši pastiprinājusi šo darbu teorētiskās tēzes.

Nav tikai saprotams, kāpēc Cajanova tipa «padomju» ekonomistu pretzinātniskām teorijām brīvi jābūt apgrozībā mūsu presē, bet ģeniālie Marksa, Engelsa un Ļeņina darbi par zemes rentes un absolūtās zemes rentes teoriju nav jāpopularizē un jāizvirza pirmajā vietā, kāpēc tiem jābūt paslēptiem zem pūra?

Jūs, droši vien, atceraties pazīstamo Engelsa brošūru par «Zemnieku jautājumu». Jūs, protams, atceraties, cik apdomīgi Engelss pieiet jautājumam par sīkzemnieku pārvešanu uz kopdarbīgas saimniecības ceļa, uz kolektīvas saimniecības ceļa. Atļaujiet man citēt attiecīgu vietu no Engelsa brošūras:

«Mēs noteikti esam sīkzemnieka pusē; mēs darīsim visu iespējamo, lai viņam būtu ciešamāka dzīve, lai atvieglotu viņam pāreju uz kopdarbību gadījumā, ja viņš par to izšķirtos; bet tādā gadījumā, ja viņš vēl nebūs spējīgs par to izšķirties, mēs centīsimies viņam dot iespējami vairāk laika par to padomāt uz sava zemes stūrīša»1 .

Jūs redzat, cik apdomīgi Engelss pieiet jautājumam par individuālās zemnieku saimniecības pārvešanu uz kolektīvisma sliedēm. Ar ko lai izskaidro šādu, pirmajā mirklī šķietami pārmērīgu, Engelsa apdomību? Uz kā viņš šeit pamatojies? Redzams, viņš ir pamatojies uz zemes privātīpašuma pastāvēšanas, uz tā fakta, ka zemniekam ir «savs stūrītis» zemes, no kura viņam, zemniekam, būs grūti šķirties. Tāda ir zemniecība Rietumos. Tāda ir zemniecība kapitālistiskās valstīs, kur pastāv zemes privātīpašums. Saprotams, ka šeit ir vajadzīga liela apdomība. Vai var teikt, ka šāds stāvoklis ir pie mums PSRS? Nē, to nevar teikt. Nevar, jo mums nav zemes privātīpašuma, kas zemnieku saista pie viņa individuālās saimniecības. Nevar, jo mums ir zemes nacionalizācija, kas atvieglo individuālā zemnieka pāreju uz kolektīvisma sliedēm.

Lūk, viens no iemesliem, kāpēc kolchozu kustība pēdējā, laikā pie mums attīstās samērā viegli un ātri.

Nav patīkami, ka mūsu teorētiķi-agrārieši vēl nav pamēģinājuši pienācīgi skaidri parādīt šo starpību starp zemnieka stāvokli pie mums un Rietumos. Bet tieši šādam darbam būtu vislielākā nozīme ne tikai mums, padomju darbiniekiem, bet arī visu zemju komunistiem. Jo proletāriskajai revolūcijai kapitālistiskās zemēs nav vienalga, vai sociālisms tur būs jāuzceļ tūliņ pēc varas saņemšanas proletariāta rokās uz zemes nacionalizācijas bāzes vai bez šādas bāzes.

Savā nesenajā rakstā presē («Lielā lūzuma gads») es minēju zināmus argumentus par lielsaimniecības priekšrocību zemkopībā pret sīksaimniecību, domādams lielos sovchozus. Nav nemaz jāpierāda, ka visi šie argumenti pilnīgi un kopumā attiecas arī uz kolchoziem kā lielām saimnieciskām vienībām. Es» nerunāju tikai par attīstītiem kolchoziem, kuriem ir mašīnu un traktoru bāze, bet arī par pirmkolchoziem, kas reprezentē, tā sakot, manufaktūras periodu kolchozu celtniecībā un balstās uz zemnieku inventāra. Es te domāju tos pirmkolchozus, kādus tagad dibina vienlaidu kolektivizācijas rajonos un kas balstās uz zemnieku ražošanas rīku vienkāršu salikšanu kopā. Aplūkosim, piemēram, koichozus Chopras rajonā, bijušā Donas apgabalā. Ārēji, no technikas viedokļa, šie kolchozi it kā neatšķiras no sīkās zemnieku saimniecības (maz mašīnu, maz traktoru). Un tomēr zemnieku darba rīku vienkārša salikšana kopā kolchozu klēpī ir devusi tādu efektu, par kādu mūsu praktiķi nav ne sapņojuši. Kā izpaudies šis efekts? Tā, ka pāreja uz kolchoza sliedēm ir devusi sējas platības paplašinājumu par 30, 40 un 50%. Ar ko lai izskaidro šo «g§tlvu reibinošo» efektu? Ar to, ka zemnieki, būdami bezspēcīgi individuāla darba apstākļos, ir kļuvuši par vislielāko spēku, salīkdami kopā savus darba rīkus un apvienodamies kolchozos. Ar to, ka zemnieki ir guvuši iespēju apstrādāt individuāla darba apstākļos grūti apstrādājamas atmatas un plēsumus. Ar to, ka zemnieki ir guvuši iespēju dabūt savās rokās šos plēsumus. Ar to, ka ir radusies iespēja izmantot agrāk neapstrādātās vietas, atsevišķus zemes stūrīšus, ežas utt., u. tml.

Jautājumam par atmatu un plēsumu apstrādāšanu ir milzīga nozīme mūsu lauksaimniecībā. Jūs zināt, ka vecajos laikos Krievijas revolucionārās kustības ass bija agrār jautā jums. Jūs zināt, ka viens no agrārkustības mērķiem bija zemes trūkuma likvidēšana. Daudzi toreiz domāja, ka šis zemes trūkums ir absolūts, t. i., ka PSRS vairs nav brīvas zemes, kas derīga apstrādāšanai. Bet kas noskaidrojās īstenībā? Tagad visiem ir skaidrs, ka brīvas zemes PSRS ir bijis un palicis vēl desmitiem miljonu hektāru. Bet apstrādāt to ar saviem nožēlojamiem darba rīkiem zemniekam nebija nekādas iespējas. Un tieši tāpēc, ka viņam nebija iespējams apstrādāt plēsumus un atmatas, tieši tāpēc viņš tiecās pēc «mīkstas zemes», pēc zemes, kas piederēja muižniekiem, pēc zemes, kas bija parocīga apstrādāšanai ar zemnieku inventāra spēkiem individuāla darba apstākļos. Lūk, kas bija «zemes trūkuma» pamats. Tāpēc nav brīnums, ka mūsu Labības trestam tagad ir iespējams sākt apstrādāt kādus divdesmit miljonus hektāru brīvas zemes, ko zemnieki nav aizņēmuši un ko nevar apstrādāt individuāla darba kārtībā ar sīkzemnieku inventāra spēkiem.

Kolchozu kustības nozīme visās tās fāzēs, — gan tās sākuma fazē, gan attīstītākā fazē, kad tā ir apbruņota ar traktoriem, — ir tāda. ka zemnieki tagad gūst iespēju sākt apstrādāt atmatas un plēsumus. Te ir sējas platību milzīgās paplašināšanās noslēpums, zemniekiem pārejot kolektīvā darbā. Tas ir viens no kolchozu pārākuma pamatiem pār individuālo zemnieku saimniecību.

Nav nemaz jāsaka, ka kolchozu pārākums pār individuālo zemnieku saimniecību kļUs vēl neapstrīdamāks, kad pirmkolchoziem vienlaidu kolektivizācijas rajonos nāks palīgā mUsu -mašīnu un traktoru stacijas un kolonas un kad paši kolchozi dabUs iespēju koncentrēt savās rokās traktorus un kombainus.

IV PILSĒTA UN LAUKI

Pastāv buržuāzisko ekonomistu kultivēts aizspriedums par tā saucamajām «grieznēm», aizspriedums, kam jāpieteic nesaudzīgs karš, tāpat kā visām citām buržuāziskām teorijām, kas diemžēl ir izplatītas padomju presē. Es te domāju teoriju par to, ka Oktobra revolūcija esot devusi zemniecībai mazāk nekā Februāra revolūcija, ka Oktobra revolūcija, patiesību sakot, nekā neesot devusi zemniecībai. Šo aizspriedumu kādu laiku izplatīja mUsu presē viens no «padomju» ekonomistiem. Tiesa, viņš, šis «padomju» ekonomists, vēlāk no savas teorijas atteicās. (Balss: «Kurš tad tas ir?») Tas ir Gromans. Bet šo teoriju uzķēra trockistu un zinovjeviešu opozicija un izlietoja to pret partiju. Turklāt nav nekāda pamata apgalvot, ka tā nebūtu apgrozībā «padomju» sabiedriskajās aprindās arī tagad. Tas, biedri, ir ļoti svarīgs jautājums. Tas skar problēmu par pilsētas un lauku savstarpējām attieksmēm. Tas skar problēmu par pretstata iznīcināšanu starp pilsētu un laukiem. Tas skar ļoti aktuālo «griežņu» jautājumu. Tāpēc es domāju, ka ar šo dīvaino teoriju ir vērts nodarboties.

Vai pareizi, ka zemnieki nekā nav saņēmuši no Oktobra revolūcijas? Pievērsīsimies faktiem.

Man rokās ir pazīstamā statistiķa b. Ņemčinova pazīstamā tabula, kas publicēta manā rakstā «Labības frontē». Šai tabulā redzams, ka pirms revolūcijas muižnieki «ražoja» ne mazāk kā 600 milj. pudu graudu labības. Tātad muižnieki tolaik bija 600 milj. pudu labības turētāji. Kulaki tolaik «ražoja» 1.900 milj. pudu labības. Tas ir ļoti liels spēks, kas tolaik bija kulaku rīcībā. Turpretī nabadzīgie un vidējie zemnieki ražoja 2.500 milj. pudu labības. Tāda ir stāvokļa aina vecajā sādžā, sādžā pirms Oktobra revolūcijas.

Kādas pārgrozības ir notikušas uz laukiem pēc Oktobra? Ņemu skaitļus no tās pašas tabulas. Aplūkosim, piemēram, 1927. g. Cik šajā gadā ražoja muižnieki? Skaidrs, ka viņi neražoja nekā un arī nevarēja ražot, jo muižniekus bija iznīcinājusi Oktobra revolūcija. Jūs sapratīsit, ka tas bija liels atvieglinājums zemniecībai, jo zemnieki atbrīvojās no muižnieku jūga. Tas, protams, ir liels ieguvums zemniecībai, ko viņa dabūja Oktobra revolūcijas rezultātā. Cik 1927. g. ražoja kulaki? 600 milj. pudu labības 1.900 milj. pudu vietā. Tātad periodā pēc Oktobra revolūcijas kulaki pavājinājās vairāk nekā trīs reizes. Jūs sapratīsit, ka tas nevarēja neatvieglot nabadzīgo un vidējo zemnieku stāvokli. Bet cik 1927. g. ražoja nabadzīgie un vidējie zemnieki? 4 miljardus pudu 2.500 milj. pudu vietā. Tātad nabadzīgie un vidējie zemnieki pēc Oktobra revolūcijas sāka ražot par 1,5 miljarda pudiem labības vairāk nekā laikā pirms revolūcijas.

Lūk, jums fakti, kas liecina, ka nabadzīgiem un vidējiem zemniekiem no Oktobra revolūcijas ir bijuši kolosāli ieguvumi.

Lūk, ko Oktobra revolūcija ir devusi nabadzīgajiem un

vidējiem zemniekiem.

Kā var pēc tā apgalvot, ka Oktobra revolūcija nekā nav devusi zemniekiem?

Bet tas, biedri, nav viss. Oktobra revolūcija iznīcināja zemes privātīpašumu, iznīcināja zemes pirkšanu un pārdošanu, nodibināja zemes nacionalizāciju. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka, lai ražotu labību, zemniekam nebūt nav vajadzīgs zemi pirkt. Agrāk viņš gadiem krāja līdzekļus, lai iegūtu zemi, iestiga parādos, uzņēmās parādjūgu, lai tikai iegūtu zemi. Zemes pirkšanas izdevumi gulās, protams, uz labības ražošanas vērtības. Tagad zemniekam tas vairs nav vajadzīgs. Tagad viņš var ražot labību, nepirkdams zemi. Vai tas atvieglina vai neatvieglina zemnieku stāvokli? Skaidrs, ka atvieglina.

Tālāk. Līdz pēdējam laikam zemnieks bija spiests rušināt zemi ar veco inventāru individuāla darba kārtībā. Katram zināms, ka ar veciem, tagad jau nederīgiem ražošanas rīkiem apbruņots individuāls darbs nedod to ieguvumu, kas vajadzīgs, lai dzīvotu ciešami, lai sistemātiski uzlabotu savu materiālo stāvokli, lai attīstītu savu kultūru un izietu uz plašā sociālistiskās celtniecības ceļa. Tagad, pēc kolchozu kustības spēcīgas attīstības zemniekiem ir iespējams apvienot savu darbu ar savu kaimiņu darbu, apvienoties kolchozā, uzplēst līdumu, izmantot atmatu, dabūt mašīnu un traktoru un tādējādi divreiz, ja ne trīsreiz, pacelt savu darba ražīgumu. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka zemniekam tagad, apvienojoties kolchozos, ir iespējams ražot daudz vairāk nekā agrāk, patērējot tādu pašu darba daudzumu. Tas tātad nozīmē, ka labības ražošana kļūst daudz lētāka, nekā tā bija līdz pēdējam laikam. Tas beidzot nozīmē, ka, stabilām cenām pastāvot, zemnieks var saņemt par labību daudz vairāk, nekā viņš saņēma līdz šim.

Kā var pēc visa tā apgalvot, ka no Oktobra revolūcijas zemniecība nekā nav ieguvusi?

Vai nav skaidrs, ka ļaudis, kas stāsta tādas tenkas, atklāti apmelo partiju, Padomju varu?

Bet kas no visa tā secināms?

No tā secināms, ka jautājums par «grieznēm», jautājums par «griežņu» likvidēšanu tagad jāizvirza jaunā veidā. No tā secināms, ka, ja kolchozu kustība augs pašreizējā tempā, tad «grieznes» jau tuvākā laikā iznīcinās. No tā secināms, ka jautājums

par attieksmēm starp pilsētu un laukiem nostātās uz jauniem pamatiem, ka pretstats starp pilsētu un laukiem izskalosies paātrinātā tempā.

Šim apstāklim, biedri, ir vislielākā nozīme visā mūsu celtniecībā. Tas pārveido zemnieka psīcholoģiju un pagriež viņu ar seju pret pilsētu. Tas rada pamatu pretstata iznīcināšanai starp pilsētu un laukiem. Tas rada pamatu, lai partijas lozungu «ar seju pret laukiem» papildinātu ar zemnieku-kolchoznieku lozungu «ar seju pret pilsētu». Un te nav nekā apbrīnojama, jo zemnieks tagad saņem no pilsētas mašīnu, traktoru, agronomu, organizatoru un beidzot — tiešu palīdzību kulaku apkarošanai un pārvarēšanai. Vecā tipa zemnieks ar savu zvērisko neuzticību pilsētai kā laupītājam atiet otrā plānā. Viņu nomaina jaunais zemnieks, zemnieks-kolchoznieks, kas raugās uz pilsētu ar cerību dabūt no turienes reālu palīdzību ražošanai. Vecā tipa zemnieka vietā, kas baidās noslīdēt līdz nabadzīgai zemniecībai un vienīgi slepus paceļas līdz kulaka stāvoklim (var atņemt vēlēšanu tiesības!), nāk jaunais zemnieks, kam ir jauna perspektīva — stāties kolchozā un izrauties no trūkuma uz plaša saimnieciskā kāpinājuma ceļa.

Lūk, biedri, kā tā lieta izvēršas.

Tāpēc jo nepatīkamāk, biedri, ka mūsu teorētiķi-agrārieši nav darījuši visu, lai saplucinātu un izrautu ar saknēm visas un visādas buržuāziskas teorijas, kas mēģina diskreditēt Oktobra revolūcijas iekarojumus un pieaugošo kolchozu kustību.

V PAR KOLCHOZU RAKSTURU

Kolchozi kā saimniecības tips ir viena no sociālistiskās saimniecības formām. Par to nevar būt nekādu šaubu.

Viens no runātājiem uzstājās šeit un diskreditēja kolchozus. Viņš apgalvoja, ka kolchoziem kā saimnieciskām organizācijām

neesot nekā kopīga ar sociālistisku saimniecības formu. Man jāsaka, biedri, ka šāds kolchozu raksturojums ir pilnīgi nepareizs. Nevar būt šaubu, ka tam, šim raksturojumam, nav nekā kopīga ar ļeņinismu.

Kas nosaka saimniecības tipu? Acīm redzami — cilvēku attieksmes ražošanas procesā. Ar ko gan citu var noteikt saimniecības tipu? Bet vai kolchozā ir tāda ļaužu šķira, kas būtu ražošanas līdzekļu īpašnieki, un tādu ļaužu šķira, kam šo ražošanas līdzekļu nebūtu? Vai kolchozā ir ekspluatātoru šķira un ekspluatējamo šķira? Vai kolchozs nereprezentē galveno ražošanas rīku sabiedriskošanu uz zemes, kas turklāt pieder valstij? Kāds pamats ir apgalvot, ka kolchozi kā saimniecības tips nav viena no sociālistiskās saimniecības formām?

Protams, kolchozos ir pretišķības. Protams, kolchozos ir individuālisma un pat kulacisma paliekas, kas vēl nav izzudušas, bet kam ar laiku visādā ziņā jāizzūd, jo vairāk kolchozus nostiprinās, jo vairāk tos mechanizēs. Bet vai var noliegt, ka kolchozi kopumā ar visām viņu pretišķībām un nepilnībām, kolchozi kā saimniecisks fakts savā pamatā ir jauns lauku attīstības ceļš, lauku sociālistiskās attīstības ceļš, pretēji kulaciskajam, kapitālistiskajam attīstības ceļam? Vai var noliegt, ka kolchozi (es runāju par kolchoziem, bet ne par viltus kolchoziem) mūsu apstākļos ir uz laukiem sociālistiskās celtniecības bāze un mājvieta, kas izauguši niknās sadursmēs ar kapitālistiskiem elementiem?

Vai nav skaidrs, ka dažu biedru mēģinājumiem diskreditēt kolchozus un tos izsludināt par buržuāzisku saimniecības formu nav nekāda pamata?

1923. g. mums vēl nebija kolchozu masveidīgas kustības. Savā brošūrā «Par kooperāciju» Ļeņins ievēroja visus kooperācijas veidus, ir tās zemākās (apgādes un noieta) formas, ir augstākās (kolchozu forma). Ko tad viņš toreiz teica par kooperāciju, par kooperatīviem uzņēmumiem? Lūk, kāds citāts no Ļeņina brošūras «Par kooperāciju»:

«Mūsu pastāvošajā iekārtā kooperatīvie uzņēmumi atšķiras no privātkapitālistiskiem uzņēmumiem kā kolektīvi uzņēmumi, bet neatšķiras1 no sociālistiskiem uzņēmumiem, ja tie ir dibināti uz zemes un ar ražošanas līdzekļiem, kas pieder valstij, t. i., strādnieku šķirai» (XXVII sēj., 396. lpp.).

Tātad Ļeņins aplūko kooperatīvos uzņēmumus ne pašus par sevi, bet sakarībā ar mūsu pastāvošo iekārtu, sakarībā ar to, ka tie funkcionē uz valstij piederošas zemes, tādā zemē, kur ražošanas līdzekļi pieder valstij, un, apskatīdams tos šādā kārtībā, Ļeņins apgalvo, ka kooperatīvie uzņēmumi neatšķiras no sociālistiskiem uzņēmumiem.

Tā izsakās Ļeņins par kooperatīviem uzņēmumiem vispār.

Vai nav skaidrs, ka ar vēl lielāku pamatu to pašu var teikt par mūsu perioda kolchoziem?

Ar to, starp citu, arī izskaidrojams, ka «vienkāršu kooperācijas augšanu» Ļeņins mūsu apstākļos uzskata par «identisku sociālisma augšanai».

Jūs redzat, ka, diskreditēdams kolchozus, iepriekš minētais runātājs ir pieļāvis visrupjāko kļūdu pret ļeņinismu.

No šās kļūdas rodas viņa otra kļūda — par šķiru cīņu kolchozos. Runātājs tik krāsaini iztēloja šķiru cīņu kolchozos, ka var iedomāties, ka šķiru cīņa kolchozos neatšķiras no šķiru cīņas ārpus kolchoziem. Vēl vairāk, var sākt domāt, ka tā kļūst tur vēl niknāka. Bet ne jau minētais runātājs viens grēko šajā lietā. Pļāpāšana par šķiru cīņu, čīkstēšana un pīkstēšana par šķiru cīņu kolchozos tagad ir visu mūsu «kreiso» brēkuļu raksturīgā pazīme. Turklāt viskomiskākais šajā pīkstoņā ir tas, ka šķiru cīņu šie pīkstētāji «redz» tur, kur tās nav vai gandrīz nav, bet neredz to tur, kur tā pastāv un plūst pār malām.

Vai kolchozos ir šķiru cīņas elementi? Jā, ir. Nevar nebūt šķiru cīņas elementu kolchozos, ja tur vēl saglabājas individuālistiskas vai pat kulaku psīcholoģijas paliekas, ja tur vēl ir zināma nevienlīdzība. Vai var teikt, ka šķira cīņa kolchozos ir vienlīdzīga šķiru cīņai ārpus kolchoziem? Nē, nevar teikt. Tā jau ir mUsu «kreiso» frāžu kalēju kļUda, ka viņi šo starpību neredz. Ko nozīmē šķiru cīņa ārpus kolchoziem, pirms kolchozu nodibināšanas? Tā nozīmē cīņu pret kulaku, kam pieder ražošanas rīki un līdzekļi un kas ar šo ražošanas rīku un līdzekļu palīdzību uzspiež nabadzīgajai zemniecībai parādjUgu. Šī cīņa ir cīņa uz dzīvību un nāvi. Bet ko nozīmē šķira cīņa uz kolchozu bāzes? Tā nozīmē vispirms to, ka kulaks ir sakauts un ka viņam ir atņemti ražošanas rīki un līdzekļi. Tā nozīmē, otrkārt, to, ka nabadzīgie un vidējie zemnieki ir apvienoti kolchozos uz galveno ražošanas rīku un līdzekļu sabiedriskošanas bāzes. Tā nozīmē, beidzot, to, ka runa ir par cīņu starp kolchozu locekļiem, no kuriem vieni vēl nav atbrīvojušies no individuālistiskām un kulaku paliekām un mēģina izmantot zināmo nevienlīdzību kolchozos savā labā, bet otri šīs paliekas un šo nevienlīdzību vēlas izdzīt no kolchoziem. Vai nav skaidrs, ka tikai aklie nevar saredzēt starpību starp šķiru cīņu uz kolchozu bāzes un šķiru cīņu ārpus kolchoziem?

BUtu maldīgi domāt, ka, ja mums ir kolchozi, tad ir dots viss nepieciešamais sociālisma uzcelšanai. Vēl jo maldīgāk bUtu domāt, ka kolchozu locekļi jau ir kļuvuši par sociālistiem. Nē, vēl daudz bUs jāpastrādā, lai pārveidotu zemnieku-kolchoznieku. lai pārkārtotu viņa individuālistisko psīcholoģiju un padarītu viņu par īstu sociālistiskās sabiedrības darba cilvēku. Un tas tiks izdarīts jo ātrāk, jo drīzāk kolchozus mechanizēs, jo drīzāk tos traktorizēs. Bet tas nepavisam nemazina kolchozu kā lauku sociālistiskās pārveidošanas sviras milzīgo nozīmi. Kolchozu lielā nozīme ir taču tieši tā, ka tie ir galvenā bāze mašīnu un traktoru lietošanai zemkopībā, ka tie ir galvenā bāze zemnieka pārveidošanai, viņa psīcholoģijas pārveidošanai proletāriskā sociālisma garā. Ļeņinam bija taisnība, kad viņš sacīja:

«Sīkā zemkopja pārveidošana, visas viņa psīcholoģijas un paradumu pārveidošana ir darbs, kas prasa veselas paaudzes. Atrisināt šo jautājumu attiecībā pret sīko zemkopi, atveseļot, tā sakot, visu viņa psīcholoģiju var tikai materiālā bāze, technika, mašīnu un traktoru lietošana zemkopībā masu mērogā, elektrifikācija masu mērogā» (XXVI sēj., 239. lpp.).

Kas var noliegt, ka kolchozi ir tieši tā sociālistiskās saimniecības forma, ar kura tikai daudzie sīkzemnieku miljoni arī var tikt pie mašīnām un traktoriem kā pie saimnieciskā kāpinājuma svirām, kā pie lauksaimniecības sociālistiskās attīstības svirām?

Visu to ir aizmirsuši mūsu «kreisie» frāžu kalēji.

To ir aizmirsis arī mūsu orators.

VI PĀRMAIŅAS ŠĶIRU STĀVOKLĪ UN PAGRIEZIENS PARTIJAS POLITIKĀ

Beidzot jautājums par pārmaiņām šķira stāvoklī un par sociālisma uzbrukumu lauku kapitālistiskajiem elementiem.

Pēdējā gadā mūsu darba raksturīgā pazīme ir tā, ka mēs kā partija, kā Padomju vara: a) visā frontē esam izvērsuši uzbrukumu pret lauku kapitālistiskajiem elementiem, b) šis uzbrukums ir devis un joprojām dod, kā zināms, ļoti jūtamus pozitīvus rezultātus.

Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka no kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politikas mēs esam pārgājuši uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku. Tas nozīmē, ka mēs esam veikuši un joprojām veicam vienu no izšķīrējiem pagriezieniem visā mūsu politikā.

Līdz pēdējam laikam partija stāvēja uz kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas pozīcijas. Ir zināms, ka šo politiku deklarēja jau VIII kongresā. To, šo pašu politiku, no jauna pasludināja, nodibinot nepu un mūsu partijas XI kongresā. Visiem atmiņā Ļeņina zināmā vēstule Preobraženskim (1922. g.), kur viņš no jauna atgriežas pie jautājuma par tieši šādas politikas realizēšanas nepieciešamību. Beidzot to pastiprināja mūsu partijas XV kongress. Līdz pēdējam laikam mēs to arī ieturējām.

Vai šī politika bija pareiza? Jā, tā bez vārda runas bija pareiza. Vai mēs varējām pirms gadiem pieciem vai trijiem uzsākt šādu uzbrukumu kulakiem? Vai mēs toreiz varējām cerēt uz šāda uzbrukuma panākumiem? Nē, nevarējām. Tas būtu bijis visbīstamākais avantūrisms. Tā būtu bijusi visbīstamākā rotaļa ar uzbrukumu. Jo mēs te droši būtu izkrituši cauri un izkrizdami būtu nostiprinājuši kulaku pozīcijas. Kāpēc? Tāpēc, ka mums vēl nebija to atbalsta punktu uz laukiem plaša sovchozu un kolchozu tīkla veidā, uz kuriem būtu bijis iespējams bāzēties izšķirīgā uzbrukumā kulakiem. Tāpēc, ka toreiz mums nebija iespējams kulaku kapitālistiskās ražošanas vietā likt sociālistisku ražošanu kolchozu un sovchozu veidā.

1926. un 1927. g. zinovjeviešu-trockistu opozicija pastiprināti centās uzspiest partijai politiku par tūlītēju uzbrukumu kulakiem. Partija šai bīstamajā avantūrā neielaidās, jo viņa zināja, ka nopietni cilvēki nedrīkst sev atļaut rotaļu ar uzbrukumu. Uzbrukums kulakiem ir nopietna lieta. To nedrīkst sajaukt ar deklamācijām pret kulakiem. To nedrīkst tāpat sajaukt ar ķīvēšanās politiku ar kulakiem, ko pastiprināti centās uzspiest partijai zinovjeviešu-trockistu opozicija. Uzbrukt kulakiem nozīmē — salauzt kulakus un likvidēt tos kā šķiru. Ārpus šiem mērķiem uzbrukums ir deklamācija, ķīvēšanās, balamutība — viss, ko vēlaties, tikai ne īsts boļševistisks uzbrukums. Uzbrukt kulakiem — nozīmē sagatavoties un dot kulakiem triecienu, bet dot tādu triecienu, lai viņi vairs nevarētu tikt uz kājām. Mēs, boļševiki, to arī saucam par īstu uzbrukumu. Vai mēs varējām pirms gadiem pieciem vai trijiem sākt šādu uzbrukumu cerībā uz panākumiem? Nē, nevarējām.

Patiešām, 1927. g. kulaks ražoja vairāk nekā 600 miļj. pudu

labības un izveda no šās sumas ārpussādžas maiņas kārtībā apmēram 130 milj. pudu. Tas ir diezgan nopietns spēks, ar kuru nevar nerēķināties. Bet cik toreiz ražoja mūsu sovchozi un kolchozi? Apmēram 80 milj. pudu, no kuriem izveda tirgū (preču labība) apmēram 35 milj. pudu. Spriediet paši, vai mēs varējām toreiz kulaku ražošanas un kulaku preču labības vietā likt mūsu kolchozu un sovchozu ražošanu un to preču labību? Skaidrs, ka nevarējām. Ko nozīmē šādos apstākļos sākt izšķīrēju uzbrukumu kulakiem? Tas nozīmē droši izkrist cauri, pastiprināt kulaku pozicijas un palikt bez labības. Lūk, tāpēc mēs nevarējām sākt un tāpēc mums nebija toreiz jāsāk uzbrukums kulakiem, pretēji zinovjeviešu-trockistu opozīcijas avantūristiskajām deklamācijām.

Nu, bet tagad? Kāds tagad ir stāvoklis? Tagad mums ir pietiekama materiāla bāze, lai dotu triecienu kulakiem, salauztu viņu pretestību, likvidētu viņus kā šķiru un viņu ražošanas vietā liktu kolchozu un sovchozu ražošanu. Ir zināms, ka 1929. g. labības produkcija kolchozos un sovchozos nebija mazāka par 400 milj. pudu (par 200 milj. pudu mazāk nekā kulaku saimniecību kopprodukcija 1927. g.). Tālāk, ir zināms, ka 1929. g. kolchozi un sovchozi deva vairāk nekā 130 milj. pudu preču labības (t. i., vairāk nekā kulaks 1927. g.). Beidzot, ir zināms, ka 1930. g. kolchozu un sovchozu labības kopprodukcija nebūs mazāka par 900 milj. pudu (t. i., vairāk par kulaku kopprodukciju 1927. g.) un ka preču labības tie nodos ne mazāk par 400 milj. pudu (t. i., nesalīdzināmi vairāk nekā kulaks 1927. g.).

Lūk, biedri, tāds stāvoklis mums ir tagad.

Lūk, tādi pārkārtojumi ir notikuši pie mums valsts ekonomikā.

Lūk, tāds spēku pārkārtojums pie mums ir noticis pēdējā laikā.

Tagad mums, kā redzat, ir materiāla bāze, lai kulaku saimniecību ražošanas vietā liktu kolchozu un sovchozu ražošanu. Lūk, tāpēc mūsu uzbrukums kulakiem tagad ir neapšaubami sekmīgs. Luk, ta jauzbruk kulakiem, ja runājam par īstu uzbrukumu, bet nevis aprobežojamies ar tukšām deklamācijām pret kulakiem.

Lūk, tāpēc mēs pēdējā laikā esam pārgājuši no kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politikas uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku.

Nu, bet ko darīt ar kulaku ekspropriācijas politiku, vai vienlaidu kolektivizācijas rajonos var pieļaut kulaku ekspropriāciju? — jautā no dažādām pusēm. Smieklīgs jautājums! Kulaku ekspropriāciju nevarēja pieļaut tikmēr, kamēr mēs pieturējāmies pie kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas viedokļa, kamēr mums nebija iespējams pāriet izšķirīgā uzbrukumā pret kulakiem, kamēr mums nebija iespējams kulaku saimniecību ražošanas vietā likt kolchozu un sovchozu ražošanu. Toreiz politika, kas nepieļāva kulaku ekspropriāciju, bija nepieciešama un pareiza. Bet tagad? Tagad — cita lieta. Tagad mums ir iespēja sākt izšķirīgu uzbrukumu kulakiem, salauzt viņu pretošanos, likvidēt viņus kā šķiru un viņu ražošanas vietā likt kolchozu un sovchozu ražošanu. Tagad kulakus ekspropriē pašas nabadzīgo un vidējo zemnieku masas, kas realizē vienlaidu kolektivizāciju. Tagad kulaku ekspropriācija vienlaidu kolektivizācijas rajonos nav vairs vienkāršs administratīvs solis. Tagad kulaku ekspropriācija tur ir kolchozu dibināšanas un attīstības sastāvdaļa. Lūk, tāpēc tagad ir smieklīgi un nenopietni daudz runāt par kulaku ekspropriāciju. Ja galva nost, — par matiem neraud.

Ne mazāk smieklīgs šķiet otrs jautājums: vai kulaku var laist kolchozā. Protams, ka kolchozā viņu nevar laist. Nevar tāpēc, ka viņš ir nāvīgs kolchozu kustības ienaidnieks.

Liekas, ir skaidrs.

VII SECINĀJUMI

Lūk, biedri, seši pamatjautājumi, kuriem mūsu agrāriešumarksistu teorētiskais darbs nevar paiet garām.

So jautājumu nozīme vispirms ir tā, ka to marksistiska izstrādāšana dod iespēju izraut ar visām saknēm visas un visādas buržuāziskas teorijas, kuras — mums par kaunu — dažreiz izplata mūsu biedri-komūnisti un kuras piegružo galvas mūsu praktiķiem. Bet šīs teorijas jau sen vajadzēja ar saknēm izravēt un atmest nost. Jo tikai nesaudzīgā cīņā pret šīm teorijām var izaugt un nostiprināties agrāriešu-marksistu teorētiskā doma.

So jautājumu nozīme beidzot ir tā, ka tie dod jaunu izskatu vecajām pārejas perioda ekonomikas problēmām.

Jaunā veidā tagad izvirzīts jautājums par nepu, par šķirām, par kolchoziem, par pārejas perioda ekonomiku. Jāatsedz to kļūda, kas nepu saprot kā atkāpšanos un tikai kā atkāpšanos. Patiesībā Ļeņins, jau nepu dibinot, teica, ka neps ar atkāpšanos nav izsmelts, ka tas nozīmē reizē ar to sagatavošanos jaunam izšķirīgam uzbrukumam pilsētas un lauku kapitālistiskiem elementiem. Jāatsedz to kļūda, kuri domā, ka neps vajadzīgs tikai sakaru uzturēšanai starp pilsētu un laukiem. Ne katra veida sakari starp pilsētu un laukiem mums ir vajadzīgi. Mums vajadzīgi tādi sakari, kas nodrošina sociālisma uzvaru. Un ja mēs turamies pie nepa, tad tāpēc, ka tas kalpo sociālismam. Un kad tas beigs kalpot sociālismam, mēs to aiztrieksim pie velna. Ļeņins teica, ka neps ir nodibināts nopietni un uz ilgu laiku. Bet nekad viņš nav teicis, ka neps ir nodibināts uz visiem laikiem.

Tāpat jāizvirza jautājums par marksistiskās atražošanas teorijas popularizēšanu. Jāizstrādā jautājums par mūsu tautsaimniecības bilances sastādīšanas schēmu. Tas, ko 1926. gadā publicēja Centrālā statistikas pārvalde kā tautsaimniecības bilanci, nav vis bilance, bet rotaļāšanās ar cipariņiem. Neder arī Bazarova un Gromaņa tautsaimniecības bilances problēmas traktējums. PSRS tautsaimniecības bilances schēma jāizstrādā revolucionāriem marksistiem, ja viņi vispār grib nodarboties ar pārejas perioda ekonomikas jautājumu izstrādāšanu.

BUtu labi, ja mUsu ekonomisti-marksisti izvirzītu speciālu darbinieku grupu pārejas perioda ekonomikas problēmu izstrādāšanai to jaunajā nostādnē.

KULAKU KA ŠĶIRAS LIKVIDĀCIJAS POLITIKAS JAUTĀJUMĀ

LAIKRAKSTA «Krasnaja Zvezda» 16. nr. rakstā «Kulaku kā šķiras likvidācija», kas vispār neapstrīdami pareizs, ir divas neprecizitātes formulējumos. Man liekas, ka šīs neprecizitātes ir jāizlabo.

1. Rakstā teikts:

«Atjaunošanas periodā mums bija pilsētu un lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politika. Ar rekonstrukcijas laikmeta sākšanos mēs pārgājām no ierobežošanas politikas uz viņu izstumšanas politiku».

Šī teze nav pareiza. Kapitālistisko elementu ierobežošanas politika un to izstumšanas politika nav divas dažādas politikas. Tā ir viena un tā pati politika. Lauku kapitālistisko elementu izstumšana ir kapitālistisko elementu ierobežošanas politikas, kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politikas nenovēršamais rezultāts un sastāvdaļa. Lauku kapitālistisko elementu izstumšana vēl nav kulaku kā šķiras izstumšana. Lauku kapitālistisko elementu izstumšana ir tādu kulaku atsevišķu grupu izstumšana un pārvarēšana, kas nav izturējušas nodokļu spiedienu, nav izturējušas Padomju varas ierobežojumu sistēmu. Saprotams, ka kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politika, lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politika nevar neizrosināt atsevišķu kulaku grupu izstumšanu. Tāpēc atsevišķu kulaku grupu izstumšanu nevar uzlūkot citādi kā par lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politikas nenovēršamu rezultātu un sastāvdaļu.

Šī politika mums bija ne tikai atjaunošanas periodā, bet arī rekonstrukcijas periodā, bet arī pēc XV kongresa (1927. g. decembris), bet arī mUsu partijas XVI konferences periodā (1929. g. aprīlis), kā arī pēc šās konferences līdz pat 1929. g. vasarai,

kad mums sākās vienlaidu kolektivizācijas laika posms, kad iestājās lūzums kulaku kā šķiras likvidācijas politikas virzienā.

Ja skatām cauri svarīgākos partijas dokumentus, sākot kaut ar X IV kongresu 1925. g. decembrī (sk. rezolūciju par CK pārskatu) un beidzot ar XVI konferenci 1929. g. aprīlī (sk. rezolūciju «Par lauksaimniecības kāpinājuma ceļiem»), tad nevar neievērot, ka teze par «kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanu» vai par «kapitālisma augšanas ierobežošanu uz laukiem» vienmēr ir blakus tēzei par «lauku kapitālistisko elementu izstumšanu», par «lauku kapitālistisko elementu pārvarēšanu».

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka partija neatdala lauku kapitālistisko elementu izstumšanu no kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politikas, no lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas politikas.

Partijas XV kongress, kā arī XVI konference, pilnīgi bāzējas uz «lauksaimnieciskās buržuāzijas ekspluatātorisko tieksmju ierobežošanas» politiku (XV kongresa rezolūcija «Par darbu uz laukiem»), bāzējas uz politiku par «jaunu līdzekļu izlietošanu kapitālisma attīstības ierobežošanai uz laukiem» (sk. turpat), bāzējas uz politiku par «kulaku ekspluatātorisko tendenču noteiktu ierobežošanu» (sk. XV kongresa rezolūciju par piecgadi), bāzējas uz politiku par «uzbrukumu kulakam», saprotot to kā «pāreju uz tālāku, sistemātiskāku un neatlaidīgāku kulaka un privātā īpašnieka ierobežošanu» (sk. turpat), bāzējas uz politiku par pilsētas un lauku «privātkapitālistiskās saimniecības elementu» «vēl noteiktākas saimnieciskās izstumšanas» politiku (sk. XV kongresa rezolūciju par CK pārskatu).

Tātad, a) nav taisnība minētā raksta autoram, kas tēlo kapitālistisko elementu ierobežošanas politiku un viņu izstumšanas politiku kā divas dažādas politikas. Fakti liecina, ka mums šeit ir darīšana ar vienu vispārēju kapitālisma ierobežošanas politiku, kuras sastāvdaļa un rezultāts ir atsevišķu kulaku grupu izstumšana.

Tātad, b) nav taisnība minētā raksta autoram, apgalvojot,, ka lauku kapitālistisko elementu izstumšana sākusies tikai rekonstrukcijas periodā, XV kongresa periodā. Patiesībā izstumšana notika arī pirms XV kongresa, atjaunošanas periodā, un pēc XV kongresa, rekonstrukcijas periodā. XV kongresa periodā kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politika tika vienīgi pastiprināta ar jauniem papildlīdzekļiem, un sakarā ar to bija jāpastiprinās arī atsevišķu kulaku grupu izstumšanai.

2. Rakstā teikts:

«Kulaku kā šķiras likvidācijas politika pilnīgi secināma no kapitālistisko elementu izstumšanas politikas un ir šās politikas turpinājums jaunā etapā».

Šī teze nav precīza un tāpēc nepareiza. Saprotams, ka kulaku kā šķiras likvidācijas politika nevarēja nokrist no debesīm. To bija sagatavojis viss iepriekšējais lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas un tātad arī izstumšanas periods. Bet tas vēl nenozīmē, ka tā radikāli neatšķirtos no lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas, ka tā ir it kā ierobežošanas politikas turpinājums. Runāt tā, kā runā mūsu autors, — nozīmē noliegt lūzumu lauku attīstībā, sākot ar 1929. gada vasaru. Runāt tā — nozīmē noliegt to faktu, ka šai periodā mēs esam izdarījuši pagriezienu mūsu partijas politikā uz laukiem. Runāt tā — nozīmē radīt zināmu ideoloģisku slēptuvi mūsu partijas labējiem elementiem, kas tagad pieķeras XV kongresa lēmumiem pret partijas jauno politiku tāpat, kā savā laikā Frumkins pieķērās XIV kongresa lēmumiem pret kolchozu un sovchozu ieviešanas politiku.

Uz kā pamatojās XV kongress, pasludinādams lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas pastiprināšanu? Uz tā, ka ar visu šo kulaku ierobežošanu kulakiem kā šķirai tomēr zināmu Jaiku vēl jāpaliek. Uz šā pamata XV kongress atstāja spēkā likumu par zemes nomāšanu, labi zinādams, ka nomātāji savā vairākumā ir kulaki. Uz šā pamata

XV kongress atstāja spēkā likumu par algoto darbu uz laukiem, prasīdams tā precīzu realizēšanu. Uz šā pamata vēlreiz tika pasludināts, ka kulaku ekspropriācija nav pieļaujama. Vai šie likumi un šie lēmumi ir pretrunā lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikai? Bez šaubām, nē. Vai šie likumi un šie lēmumi ir pretrunā kulaku kā šķiras likvidācijas politikai? Bez šaubām, — jā! Tātad, šie likumi un šie lēmumi būs tagad jāatliek pie malas vienlaidu kolektivizācijas rajonos, kuras izplatīšanās sfēra aug ne dienām, bet stundām. Starp citu, pati kolchozu kustības gaita vienlaidu kolektivizācijas rajonos tos jau ir nobīdījusi pie malas.

Vai pēc tā var apgalvot, ka kulaku kā šķiras likvidācijas politika ir lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas turpinājums? Skaidrs, ka nevar.

Minētā raksta autors aizmirst, ka kulakus kā šķiru nevar izstumt ar nodokļu un dažādu citu ierobežojumu līdzekļiem, atstājot šās šķiras rokās ražošanas līdzekļus ar tiesībām brīvi lietot zemi un paturot mūsu praksē likumu par algotu darbu uz laukiem, likumu par nomu, kulaku ekspropriācijas aizliegumu. Autors aizmirst, ka ar kulaku ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politiku var cerēt tikai uz atsevišķu kulaku grupu izstumšanu, kas nerunā pretī, bet, gluži otrādi, paredz kulaku kā šķiras saglabāšanos līdz turpmākajam. Lai izstumtu kulakus kā šķira, nepietiek ar atsevišķu to grupu ierobežošanas un izstumšanas politiku. Lai izstumtu kulakus kā šķiru, jāsalauž atklātā cīņā šās šķiras pretestība un jāatņem šai šķirai tās eksistencei un attīstībai vajadzīgie ražošanas avoti (brīva zemes lietošana, ražošanas rīki, noma, algota darba tiesības utt.). Tas arī ir pagrieziens uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku. Bez tā runas par kulaku kā šķiras izstumšanu ir tukša pļāpāšana, kas vēlama un izdevīga vienīgi labējiem novirzniekiem. Bez tā nav domājama nekāda nopietna un vēl jo vairāk vienlaida lauku kolektivizācija. To ir labi sapratuši mūsu lauku nabadzīgie un vidējie zemnieki, kas grauj kulakus un reālizē vienlaidu kolektivizāciju. To vēl, kā liekas, nesaprot daži mūsu biedri.

Tātad tagadējā partijas politika uz laukiem ir nevis vecās politikas turpinājums, bet pagrieziens no vecās lauku kapitālistisko elementu ierobežošanas (un izstumšanas) politikas uz jaunu politiku — uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku.

«Krasnaja Zvezda» 18. nr. 1930. g. 21. janvārī.

PANĀKUMU REIBONIS

Par kolchozu kustības jautājumiem

PAR PADOMJU varas panākumiem kolchozu kustībai tagad runā visi. Pat ienaidniekiem jāatzīst, ka ir gūti nopietni panākumi. Un šie panākumi patiešām ir lieli.

Tas ir fakts, ka līdz š. g. 20. februārim jau ir kolektivizētas 50°/o PSRS zemnieku saimniecību. Tas nozīmē, ka līdz 1930. g 20. februārim mēs esam vairāk nekā divreiz pārsnieguši piecgadu plānu.

Tas ir fakts, ka līdz š. g. 28. februārim kolchozi jau ir paspējuši sabērt vairāk nekā 36 milj. centneru sēklas vasarāja sējai, t. i., vairāk nekā 90% plāna, t. i., apmēram 220 milj. pudu, Nevar neatzīt, ka 220 milj. pudu sēklas savākšana pa kolchozu līniju vien — pēc sekmīgi izpildīta labības sagādes plāna — ir milzīgs sasniegums.

Ko viss tas liecina?

To, ka lauku radikālu pagriezienu uz sociālismu jau var uzskatīt par nodrošinātu.

Nav jāpierāda, ka šiem panākumiem ir vislielākā nozīme mūsu zemes liktenim, visai strādnieku šķirai kā mūsu zemes vadošajam spēkam, pēdīgi pašai partijai. Nemaz jau nerunājot par tiešiem praktiskiem rezultātiem, tiem, šiem panākumiem, ir milzīga nozīme pašas partijas iekšējā dzīvē, mūsu partijas audzināšanā. Tie ievieš mūsu partijā spirgtu garu un ticību saviem spēkiem. Tie apbruņo strādnieku šķiru ar ticību mūsu lietas uzvarai. Tie pieved mūsu partijai jaunas miljonu rezerves.

No tā partijas uzdevums: nostiprināt iegūtos panākumus un plānveidīgi tos izlietot, lai virzītos tālāk uz priekšu.

Bet panākumiem ir arī sava ēnas puse, sevišķi, ja tie gūti

samērā «viegli», tā sakot, «negaidītā» kārtā. Šādi panākumi dažreiz iepotē iedomības un augstprātības garu: «Mēs visu varam!», «Mums viss ir nieks!» Tie, šie panākumi, nereti apdullina cilvēkus, pie kam cilvēkiem no panākumiem sāk reibt galva, zūd mēra sajūta, zūd spējas saprast īstenību, rodas tieksme savus spēkus vērtēt par augstu un par zemu novērtēt pretinieka spēkus, rodas avantūristiski mēģinājumi «ar vienu rāvienu» atrisināt visus sociālistiskās celtniecības jautājumus. Te vairs nav vietas gādībai par to, lai nostiprinātu iegūtos panākumus un plānveidīgi izlietotu tos tālākai kustībai uz priekšu. Kādēļ mums nostiprināt iegūtos panākumus, — mēs arī tā spēsim «ar vienu rāvienu» aizskriet līdz pilnīgai sociālisma uzvarai: «Mēs visu varam!», «Mums viss ir nieks!».

No tā, — partijas uzdevums: noteikti cīnīties pret šiem mūsu lietai bīstamajiem un kaitīgajiem noskaņojumiem un izdzīt tos ārā no partijas.

Nevar teikt, ka šie lietai bīstamie un kaitīgie noskaņojumi būtu kaut cik plaši izplatījušies mūsu partijas rindās. Bet tie, šie noskaņojumi, mūsu partijā tomēr ir, turklāt nav pamata apgalvot, ka tie nepastiprināsies. Un ja tie, šie noskaņojumi, iegūs pie mums pilsoņu tiesības, tad var nešaubīties, ka kolchozu kustība tiks ievērojami vājināta un ka šīs kustības izjaukšanas briesmas var kļūt par realitāti.

No tā, — mūsu preses uzdevums: sistemātiski atmaskot šos un tamlīdzīgus antiļeņiniskus noskaņojumus.

Daži fakti.

1. Mūsu kolchozu politikas panākumi izskaidrojami, starp citu, ar to, ka tā, šī politika, balstās uz brīvprātību kolchozu kustībā un PSRS dažādo rajonu apstākļu dažādības apsvēršanu. Kolchozus nevar ieviest ar varu. Tas būtu muļķīgi un reakcionāri. Kolchozu kustībai jābalstās uz zemnieku pamatmasu aktīvu atbalstu. Nevar mechaniski pārnest attīstīto rajonu kolchozu celtniecības paraugus uz neattīstītiem rajoniem. Tas būtu muļķīgi un reakcionāri. Sāda «politika» ar vienu rāvienu

diskreditētu kolektivizācijas ideju. Kolchozu celtniecības tempu un metodes nosakot, rūpīgi jāapsver apstākļu dažādība atsevišķos PSRS rajonos.

Kolchozu kustībā visu rajonu priekšgalā mums ir graudkopības rajoni. Kāpēc? Pirmkārt, tāpēc, ka šais rajonos mums ir vislielākais daudzums jau nostiprinājušos sovchozu un kolchozu, kur zemniekiem bija iespēja pārliecināties par jaunās technikas spēku un nozīmi, par jaunās, kolektīvās saimniecības organizācijas spēku un nozīmi. Otrkārt, tāpēc, ka šie rajoni ir izgājuši divgadīgu cīņas skolu pret kulakiem labības sagādes kampaņu laikā, kas nevarēja neatvieglot kolchozu kustību. Beidzot, tāpēc, ka pēdējos gados šie rajoni sevišķi pastiprinātā veidā tika apgādāti ar labākajiem kadriem no rūpniecības centriem.

Vai var teikt, ka šie sevišķi labvēlīgie apstākļi ir arī citos rajonos, piemēram, patērētāju rajonos, kādi ir mūsu ziemeļapgabali, vai arvien vēl atpalikušo tautību rajonos, kā, teiksim, Turkestanā?

Nē, to nevar teikt.

Ir skaidrs, ka dažādo PSRS rajonu apstākļu nevienādības apsvēršanas princips blakus brīvprātības principam ir viens no nopietnākajiem veselīgas kolchozu kustības priekšnoteikumiem.

Bet kas dažreiz pie mums notiek īstenībā? Vai var teikt, ka brīvprātības un vietējo īpatnību apsvēršanas principu nepārkāpj vairākos rajonos? Nē, to diemžēl nevar teikt. Ir zināms, piemēram, ka vairākos patērētāju joslas ziemeļrajonos, kur labvēlīgu apstākļu tūlītējai kolchozu organizēšanai ir samērā mazāk nekā graudkopības rajonos, nereti cenšas aizstāt sagatavošanas darbu kolchozu organizēšanai ar kolchozu kustības ierēdniecisku dekrētēšanu, ar papīra rezolūcijām par kolchozu pieaugumu, ar papīra kolchozu organizēšanu, kuru īstenībā vēl nav, bet par kuru «pastāvēšanu» ir vesela kaudze lielīgu rezolūciju. Vai ņemsim dažus Turkestanas rajonus, kur labvēlīgu apstākļu tūlītējai kolchozu organizēšanai ir vēl mazāk nekā patērētāju joslas ziemeļapgabalos. Ir zināms, ka vairākos Turkestanas rajonos jau ir mēģināts «sasniegt un pārsniegt» PSRS attīstītākos rajonus, piedraudot ar militāru spēku, piedraudot nedot apūdeņošanu un rūpniecības preces tiem zemniekiem, kas pagaidām vēl negrib iestāties kolchozos.

Kas gan var būt kopīgs šai untera Prišibejeva «politikai» ar partijas politiku, kas kolchozu celtniecības darbā balstās uz brīvprātības un vietējo īpatnību ievērošanas? Ir skaidrs, ka starp tām nav un nevar būt nekā kopīga.

Kam vajadzīgi šie sagrozījumi, šī kolchozu kustības ierēdnieciskā dekrētēšana, šie necienīgie draudi zemniekiem? Nevienam, atskaitot mūsu ienaidniekus!

Ko tie var radīt, šie sagrozījumi? Mūsu ienaidnieku pastiprināšanos un kolchozu kustības ideju diskreditēšanu.

Vai nav skaidrs, ka šo sagrozījumu autori, kuri iedomājas sevi par «kreisiem», patiesībā lej ūdeni uz labējā oportūnisma dzirnavām?

2. Viena no mūsu partijas politiskās stratēģijas vislielākajām vērtībām ir tā, ka katrā atsevišķā momentā tā prot izvēlēties kustības galveno posmu, pie kura pieķerdamās, tā tad velk visu ķēdi uz vienu kopīgu mērķi, lai panāktu uzdevuma atrisinājumu. Vai var teikt, ka partija jau ir izvēlējusies galveno kolchozu kustības ķēdes posmu kolchozu celtniecības sistēmā? Jā, var un vajag.

Kur ir tas, šis galvenais posms?

Varbūt zemes kopapstrādāšanas sabiedrībā? Nē, ne tur. Zemes kopapstrādāšanas sabiedrības, kur ražošanas līdzekļi vēl nav padarīti par sabiedrības īpašumu, ir jau noieta pakāpe kolchozu kustībā.

Varbūt lauksaimniecības komūnā? Nē, nevis komūnā. Komūnas pagaidām vēl ir reta parādība kolchozu kustībā. Lauksaimniecības komūnām, kā galvenai formai, kur sabiedriska ir ne vien visa ražošana, bet arī sadalīšana, apstākļi vēl nav nobrieduši.

Galvenais ķēdes posms kolchozu kustībā, tās izplatītākā forma šai momentā, pie kuras tagad jāķeras, ir lauksaimniecības artelis.

Lauksaimniecības artelī par sabiedriskiem padarīti galvenie ražošanas līdzekļi, galveno tiesu graudsaimniecībā: darbs, zemes lietošana, mašīnas un pārējais inventārs, darba lopi, saimniecības ēkas. Tanī nav padarīti par sabiedriskiem: zeme pie mājas (sīkie sakņu dārzi, dārziņi), dzīvojamās ēkas, zināma daļa piena lopu, sīklopi, mājputni utt. Artelis ir galvenais ķēdes posms kolchozu kustībā tāpēc, ka tas ir vislietderīgākais graudu problēmas atrisināšanas veids. Turpretim graudu problēma ir galvenais ķēdes posms visā lauksaimniecības sistēmā tāpēc, ka bez šās problēmas atrisināšanas nav iespējams atrisināt ne lopkopības (sīkās un lielās) problēmu, ne technisko un speciālo kultūru problēmu, kuras dod galvenās izejvielas rūpniecībai. Lūk, tāpēc lauksaimniecības artelis pašreizējā momentā ir galvenais ķēdes posms kolchozu kustības sistēmā.

Uz tā pamatojas kolchozu «Paraugstatūti», kuru galīgais teksts šodien tiek publicēts1 . — Uz tā paša jāpamatojas arī mūsu partijas un padomju darbiniekiem, kuru viens pienākums ir izstudēt šos statūtus būtībā un realizēt tos līdz galam.

Tāda ir partijas nostādne pašreizējā momentā.

Vai var teikt, ka šo partijas nostādni realizē bez pārkāpumiem un sagrozījumiem? Nē, to diemžēl nevar teikt. Ir zināms, ka vairākos PSRS rajonos, kur cīņa par kolchozu pastāvēšanu vēl nebūt nav pabeigta un kur arteļi vēl nav nostiprināti, ir mēģinājumi izlēkt no arteļu ietvariem un pārlēkt uzreiz lauksaimniecības komūnā. Artelis vēl nav nostiprināts, bet viņi jau «sabiedrisko» dzīvojamās ēkas, sīklopus, mājputnus, turklāt šī «sabiedriskošana» izvirst birokrātiskā dekrētēšanā uz papīra, jo nav vēl tādu apstākļu, kas šādu sabiedriskošanu padarītu nepieciešamu. Var domāt, ka graudu

problēma kolchozos jau ir atrisināta, ka tā ir jau pārsniegta pakāpe, ka galvenais uzdevums pašreizējā momentā ir nevis graudu problēmas atrisināšana, bet gan lopkopības un putnkopības problēmas atrisināšana. Rodas jautājums: kam vajadzīgs šis putrošanas «darbs» — dažādo kolchozu kustības formu sagāšana vienā kaudzē? Kam vajadzīga šī muļķīgā un lietai kaitīgā aizsteigšanās priekšā? Kaitināt zemnieku-kolchoznieku ar dzīvojamo ēku, visu piena lopu, visu sīklopu un mājputnu «sabiedriskošanu», kad graudu problēma vēl nav atrisināta, kad kolchozu arteļa forma vēl nav nostiprināta, — vai nav skaidrs, ka šāda «politika» var būt vēlama un izdevīga vienīgi mūsu nāvīgajiem ienaidniekiem? Viens no šādiem centīgiem «sabiedriskotājiem» aiziet pat tik tālu, ka izdod artelim pavēli, kur uzdod «reģistrēt triju dienu laikā visus līdz pēdējam mājputnus katrā saimniecībā», nodibināt speciālu reģistrācijas un uzraudzības «komandieru» amatu, «ieņemt artelī komandējošās virsotnes», «komandēt sociālistiskajā kaujā, neatstājot posteņus» un, skaidra lieta — sažņaugt dūrē visu arteli. Kas tas ir — kolchoza vadīšanas politika vai tā ārdīšanas un diskreditēšanas politika? Es pat nerunāju par tiem, lai atļauts teikt, «revolucionāriem», kas arteļa organizēšanas darbu sāk ar zvanu noņemšanu no baznīcām. Noņemt zvanus — padomā tik, kas par

rrrevolūcionārismu!

Kā varēja rasties mūsu vidū šī aplamā vingrināšanās «sabiedriskošana», šie smieklīgie mēģinājumi pārlēkt pāri sev pašiem, mēģinājumi, kuru mērķis ir apiet šķiras un šķiru cīņu, bet kas īstenībā lej ūdeni uz mūsu šķiras ienaidnieku dzirnavām? Tie varēja rasties vienīgi mūsu kolchozu celtniecības frontē gūto «vieglo» un «negaidīto» panākumu atmosfērā. Tie varēja rasties vienīgi aplamo noskaņojumu rezultātā vienas mūsu partijas daļas rindās: «Mēs varam visu!», «Mums viss ir nieks!». Tie varēja rasties vienīgi tā rezultātā, ka dažiem mūsu biedriem sāka reibt galva no panākumiem, un viņi uz brīdi pazaudēja prāta skaidrību un skata asumu.

Lai izlabotu darba līniju kolchozu celtniecības laukā, šiem noskaņojumiem jādara gals.

Tas tagad ir viens no kārtējiem partijas uzdevumiem.

Vadības māksla ir nopietna lieta. Nedrīkst atpalikt no kustības, jo atpalikt — nozīmē atrauties no masām. Bet nedrīkst arī aizsteigties priekšā, jo aizsteigties priekšā — nozīmē pazaudēt sakarus ar masām. Kas grib vadīt kustību un reizē uzturēt sakarus ar miljonu masām, tam jācīnās divās frontēs — ir pret tiem, kas atpaliek, ir pret tiem, kas aizsteidzas priekšā.

Mūsu partija ir stipra un neuzvarama tāpēc, ka, vadīdama kustību, tā prot uzglabāt un pavairot savus sakarus ar strādnieku un zemnieku miljonu masām.

«Pravda» 60. nr. 1930. g. 2. martā.

ATBILDE BIEDRIEM K O L C H O Z N I E K I E M

NO AVĪZĒM ir zināms, ka Staļina raksts «Panākumu reibonis» un zināmais CK lēmums «Par cīņu pret partijas līnijas sagrozījumiem kolchozu kustībā» izrosīja daudzas atsauksmes kolchozu kustības praktiķu rindās. Sakarā ar to pēdējā laikā es esmu saņēmis veselu virkni vēstuļu no biedriem kolchozniekiem ar pieprasījumu atbildēt uz tur uzdotiem jautājumiem. Mans pienākums bija atbildēt uz vēstulēm privātas sarakstīšanās kārtībā. Bet tas izrādījās neiespējami, jo vairāk nekā puse vēstuļu bija saņemtas bez autoru adresēm (bija piemirsuši atsūtīt adreses). Tomēr par jautājumiem, kas aizskarti vēstulēs, ir milzīga politiska interese visiem mūsu biedriem. Bez tam saprotams, ka es nevarēju atstāt bez atbildes arī tos biedrus, kas bija piemirsuši atsūtīt savas adreses. Aiz šā iemesla es jutos spiests atbildēt uz biedru kolchoznieku vēstulēm atklāti, t. i., presē, ņemot no tām visus lietai vajadzīgos jautājumus. Ar jo lielāku prieku es uzņēmos šo darbu tāpēc, ka par to man bija tiešs CK lēmums.

Pirmais jautājums. Kur meklējama kļūdu sakne zemnieku jautājumā?

Atbilde. Nepareizā pieejā vidējam zemniekam. Vardarbības pieļaušanā saimnieciskās attieksmēs ar vidējo zemnieku. Aizmirstot to, ka saimnieciskā saikne ar vidējo zemnieku masām jāceļ nevis uz vardarbīgas rīcības, bet uz vienošanās pamatiem ar vidējo zemnieku, uz savienības pamatiem ar vidējo zemnieku. Aizmirstot to, ka kolchozu kustības pamats pašreizējā brīdī ir strādnieku šķiras un nabadzīgās zemniecības savienība ar vidējo zemnieku pret kapitālismu vispār, pret kulakiem sevišķi.

Kamēr uzbrukums vienotā frontē ar vidējo zemnieku bija vērsts pret kulakiem, viss gāja labi. Bet kad daži mūsu biedri, apreibuši no panākumiem, sāka nemanot noslīdēt no uzbrukuma ceļa kulakiem uz cīņas ceļa pret vidējo zemnieku, kad viņi, dzīdamies pēc augsta kolektivizācijas procenta, sāka lietot pretvidējo zemnieku vardarbību, atņemdami viņam vēlēšanu tiesības, viņu «likvidēdami kā kulaku» un ekspropriēdami, — uzbrukums sāka šķobīties, vienotā fronte ar vidējo zemnieku sāka irt, un, skaidra lieta, kulaks guva iespēju pamēģināt atkal nostāties uz kājām.

Aizmirsa, ka vardarbība, kas nepieciešama un derīga cīņā pret mūsu šķiras ienaidniekiem, ir nepieļaujama un pazudinoša attiecībā pret vidējo zemnieku, kas ir mūsu sabiedrotais.

Aizmirsa, ka ka Valerijas uzbrukumi, kas nepieciešami un derīgi militāru uzdevumu atrisināšanai, ir nederīgi un postoši, atrisinot kolchozu celtniecības uzdevumus, ko turklāt organizē savienībā ar vidējo zemnieku.

Šeit ir kļūdu sakne zemniecības jautājumā.

Lūk, ko saka Ļeņins par saimnieciskām attieksmēm ar vidējo zemnieku:

«Visvairāk mums jāpamatojas uz tās patiesības, ka ar vardarbīgām metodēm šeit pēc pašas jautājuma būtības nekas nav sasniedzams. Ekonomiskais uzdevums šeit pavisam citāds. Šeit nav tās virsotnes, ko varētu nogriezt, atstājot visu pamatu, visu ēku. Tās virsotnes, kas pilsētā bija kapitālisti, šeit nav. Rīkoties šeit vardarbīgi nozīmē pazudināt visu lietu… Nav nekā muļķīgāka kā pati doma par vardarbību vidējā zemnieka saimniecisko attieksmju sfērā» (XXIV sēj., 168. lpp.).

Tālāk:

«Vardarbība pret vidējo zemnieku ir vislielākais ļaunums. Tas ir

liels, daudz miljonu liels slānis. Pat Eiropā, kur tas nekur nesasniedz tādu spēku, kur milzīgos apmēros ir attīstīta technika un kultūra, pilsētas dzīve, dzelzceļi, kur visvieglāk būtu par to domāt, — neviens, it neviens no visrevolūcionārākiem sociālistiem nav ieteicis vardarbīgu rīcību attieksmē pret vidējo zemniecību» (XXIV sēj., 167. lpp.).

Liekas, tas ir skaidrs.

Otrs jautājums. Kādas ir galvenās kļūdas kolchozu kustībā?

Atbilde. To, šo kļūdu, ir vismaz trīs.

1) Pārkāpa ļeņinisko brīvprātības principu kolchozu celšanā. Pārkāpa galvenos partijas aizrādījumus un lauksaimniecības arteļa paraugstatūtus par kolchozu celtniecības brīvprātīgo raksturu.

Ļeņinisms māca, ka zemniekus vajag pārvest uz kolektīvas saimniecības sliedēm brīvprātīgi, pārliecinot viņus par sabiedriskas, kolektīvas saimniecības priekšrocībām pret individuālo saimniecību. Ļeņinisms māca, ka pārliecināt zemniekus par kolektīvas saimniecības priekšrocībām var tikai tai gadījumā, ja viņiem būs darbā un pieredzē parādīts un pierādīts, ka kolchozs ir labāks par individuālo saimniecību, ka tas izdevīgāks par individuālo saimniecību, ka kolchozs atver zemniekam, nabadzīgajam un vidējam, izeju no trūkuma un nabadzības. Ļeņinisms māca, ka ārpus šiem noteikumiem kolchozi nevar būt stipri. Ļeņinisms māca, ka katrs mēģinājums uzspiest kolchozu saimniecību ar varu, ka katrs mēģinājums ieviest kolchozus piespiedu kārtā var dot vienīgi negatīvus rezultātus, var vienīgi atbaidīt zemniekus no kolchozu kustības.

Un patiešām, kamēr šo galveno noteikumu ievēroja, kolchozu kustība deva panākumu pēc panākuma. Bet daži mūsu biedri, apreibuši no panākumiem, sāka ignorēt šo noteikumu, sāka izrādīt pārmērīgu steidzību un, dzīdamies pēc liela kolektivizācijas procenta, sāka ieviest kolchozus piespiedu kārtā. Nav brīnums, ka šādas «politikas» negatīvie rezultāti nelika sevi ilgi gaidīt. Uz ātru roku radušies kolchozi sāka tikpat ātri kust, kā tie bija radušies, un daļa zemniecības, kas vēl vakar pret kolchoziem bija izturējusies ar milzīgu uzticību, sāka no tiem novērsties.

Tā ir pirmā un galvenā kļūda kolchozu kustībā.

Lūk, ko saka Ļeņins par kolchozu celtniecības brīvprātīgo raksturu:

«Pašreiz mūsu uzdevums — pāreja uz zemes sabiedrisku apstrādāšanu, pāreja uz lielu, kopīgu saimniecību. Bet nekādas piespiešanas no Padomju varas puses nedrīkst būt; nekāds likums uz to nespiež. Lauksaimniecības komūna dibināma brīvprātīgi, pāreja uz zemes sabiedrisku apstrādāšanu drīkst būt vienīgi brīvprātīga, ne mazākās piespiešanas šajā ziņā no strādnieku un zemnieku valdības puses nedrīkst būt, un likums to nepieļauj. Ja kāds no jums šādu piespiešanu ir novērojis, tad jums jāzina, ka tā ir ļaunprātība, ka tā ir likuma pārkāpšana, ko mēs visiem spēkiem cenšamies labot un arī labosim»1 (sk. XXIV sēj., 43. lpp.).

Tālāk:

«Vienīgi tajā gadījumā, ja ar darbiem izdosies parādīt zemniekiem sabiedriskas, kolektīvas, biedriskas, arteļveidīgas zemes apstrādāšanas priekšrocības, vienīgi tad, ja izdosies palīdzēt zemniekam ar biedrisku, arteļveidīgu saimniecību, vienīgi tad strādnieku šķira, kas tur savās rokās valsts varu, patiešām pierādīs zemniekam, ka viņai ir taisnība, patiešām cieši un kā nākas pārvilks savā pusē miljoniem lielo zemnieku masu. Tāpēc daždažādo pasākumu nozīmi biedriskas, arteļveidīgas zemkopības veicināšanā nevar pārspīlēt. Mums ir miljoni pa vientuļām nomalēm izmētātu, sadrumstalotu sādžu un atsevišķu saimniecību … Vienīgi tad, kad praktiski, pieredzē, kas zemniekam tuva, būs pierādīts, ka pāreja uz sabiedrisku arteļveidīgu zemkopību ir nepieciešama un iespējama, vienīgi tad mums būs tiesības teikt, ka tādā milzīgā zemnieku valstī kā Krievijā ir sperts nopietns solis pa sociālistiskās zemkopības ceļu»1 (sk. XXIV sēj., 579. un 580. lpp.).

Beidzot vēl viena vieta no Ļeņina darbiem:

«Veicinot daždažādas sabiedrības, kā arī vidējo zemnieku lauksaimniecības komūnas, Padomju varas pārstāvji nedrīkst pieļaut ne mazākās piespiešanas, tādas nodibinot. Vienīgi tās apvienības ir ko vērtas, kuras nodibinājuši paši zemnieki uz savu brīvu ierosmi un kuru derīgumu viņi pārbaudījuši praksē. Pārmērīga steidzība šajā darbā ir kaitīga» jo tā spēj vienīgi pastiprināt vidējās zemniecības aizspriedumus pret jauninājumiem. Tie Padomju varas pārstāvji, kas atļaujas lietot ne tikai tiešu, bet kaut vai netiešu piespiešanu, lai pievienotu zemniekus komūnām, jāsauc pie visstingrākās atbildības un jāatceļ no darba uz laukiem»1 (XXIV sēj, 174. lpp.).

Liekas, ir skaidrs.

Vai maz jāpierāda, ka partija realizēs šos Ļeņina norādījumus ar visu stingrību.

2) Pārkāpa ļeņinisko principu par kolchozu celtniecības apstākļu nevienādības ievērošanu dažādos PSRS rajonos. Aizmirsa, ka PSRS ir visdažādākie apgabali ar nevienādu ekonomisku struktūru un kultūras līmeni. Aizmirsa, ka starp šiem apgabaliem ir priekšgalā ejoši, vidēji un atpalikuši apgabali. Aizmirsa, ka kolchozu kustības tempi un kolchozu celtniecības metodes šajos stipri nevienādajos apgabalos nevar bUt vienādas.

«Būtu kļūda», saka Ļeņins, «ja mēs vienkārši pēc šablona norakstītu dekrētus visām Krievijas malām, ja boļševiki-komūnisti, padomju darbinieki Ukrainā un pie Donas sāktu tos bez izšķirības, viscaur attiecināt uz citiem apgabaliem…» jo «mēs nekādā gadījumā nesaistām sevi ar viena veida šablonu, nelemjam reiz uz visiem laikiem, ka mūsu pieredzi, Centrālās Krievijas pieredzi, var pilnīgi pārnest uzvisām malienēm» <XXIV sēj, 125. un 126. lpp.).

Tālāk Ļeņins saka, ka:

«Sablonizēt Centrālo Krieviju, Ukrainu un Sibīriju, pakļaut tās zināmam šablonam būs vislielākā muļķība» (XXVI sēj, 243. lpp.).

Pēdīgi Ļeņins uzliek Kaukazijas komunistiem pienākumu, lai viņi

«saprastu sava stāvokļa, savu republiku stāvokļa īpatnību atšķirībā no KPFSR stāvokļa un apstākļiem, saprastu nepieciešamību nekopēt mūsu taktiku, bet to apdomīgi pārveidot saskaņā ar konkrēto apstākļu dažādību» (XXVI sēj, 191. lpp.).

Liekas, ir skaidrs.

Pamatojoties uz šiem Ļeņina aizrādījumiem, mUsu partijas CK savā lēmumā «Par kolektivizācijas tempu» (sk. «Pravda» 1930. g. 6. janvārī) sadalīja no kolektivizācijas tempu viedokļa PSRS apgabalus trīs grupās, no kurām Ziemeļkaukazija, Vidusvolga un Lejasvolga var galvenos vilcienos pabeigt kolektivizāciju 1931. g. pavasarī, citi graudkopības apgabali (Ukraina, Centrālais melnzemes apgabals, Sibirija, Urali, Kazakstana utt.) var galvenos vilcienos to pabeigt 1932. g. pavasarī, bet pārējie apgabali var paildzināt kolektivizāciju līdz piecgades beigām, t. i., līdz 1933. g.

Liekas, ir saprotami.

Bet kas notika īstenībā? Izrādījās, ka daži mūsu biedri, apreibuši no pirmajiem kolchozu kustības panākumiem, bija laimīgi aizmirsuši ir šos Ļeņina norādījumus, ir CK lēmumu. Drudžaini dzīdamies pēc pārspīlētiem kolektivizācijas skaitļiem. Maskavas apgabals sāka orientēt savus darbiniekus uz kolektivizācijas pabeigšanu 1930. g. pavasarī, lai gan tā rīcībā bija ne mazāk kā trīs gadi (1932. g. beigas). Nevēlēdamies «atpalikt no citiem», Centrālais melnzemes apgabals sāka orientēt savus darbiniekus uz kolektivizācijas pabeigšanu 1930. g. pirmajā pusē, lai gan tā rīcībā bija ne mazāk kā divi gadi (1931. g., beigas). Bet aizkaukazieši un turkestanieši savā centībā «sasniegt un pārsniegt» attīstītākos rajonus, sāka orientēties uz kolektivizācijas pabeigšanu «visīsākā laikā», lai gan viņu rīcībā bija veseli četri gadi (1933. g. beigas). Saprotams, ka ar šādu sasteidzinātu kolektivizācijas «tempu» rajoni, kas bija mazāk sagatavoti kolchozu kustībai, savā centībā «pārsniegt» vairāk sagatavotos rajonus, izrādījās spiesti laist darbā pastiprinātu administratīvu spiedienu, mēģinādami straujam kolchozu kustības tempam pietrūkstošo faktoru vietā likt savu pašu administratīvo dedzību. Rezultāti ir zināmi. Visiem ir zināms tas juceklis, kas radās šajos apgabalos un kas pēc tam bija jāatrežģī ar CK iejaukšanos.

Tā ir otra kļUda kolchozu kustībā.

3) Pārkāpa ļeņinisko principu, ka kolchozu celtniecībā nav pieļaujama lēkšana pāri vēl nepabeigtai kustības formai. Pārkāpa Ļeņina principu — nesteigties masu attīstībai priekšā, nedekrētēt masu kustību, neatrauties no masām, bet iet kopā ar masām un virzīt tās uz priekšu, tuvinot tās mUsu lozungiem un palīdzot tām pārliecināties pašu pieredzē, ka mUsu lozungi ir pareizi.

«Kad Petrogradas proletariāts un Petrogradas garnizona zaldāti ņēma varu», saka Ļeņins, «viņi ļoti labi zināja, ka celtniecībai uz laukiem būs lielas grūtības, ka šeit jāiet pakāpeniskāk, ka šeit mēģināt ieviest ar dekrētiem, ar likumparagrafiem sabiedrisku zemes apstrādāsanu, būtu vislielākā nejēdzība, ka tam piekrist varēja niecīgs apzinīgo skaits, bet lielum lielais zemnieku vairākums šo uzdevumu neizvirzīja. Un tāpēc mēs aprobežojāmies ar to, kas absolūti nepieciešams revolūcijas attīstības interesēs: nekādā gadījumā nesteigties masu attīstībai priekšā, bet gaidīt, kamēr no šo masu pašu pieredzes, no viņu pašu cīņas izaugs kustība uz priekšu»1 (XXIII sēj, 252. lpp.).

Pamatodamies uz šiem Ļeņina aizrādījumiem, CK savā zināmā lēmumā «Par kolektivizācijas tempu» (sk. «Pravda» 1930. g. 6. janvārī) atzina, ka a) kolchozu kustības galvenā forma pašreizējā brīdī ir lauksaimniecības artelis, ka b) tāpēc ir nepieciešami izstrādāt lauksaimniecības arteļa kā kolchozu kustības galvenās formas, paraugstatūtus, ka c) mūsu praktiskā darbā nedrīkst pieļaut kolchozu kustības «dekrētēšanu» no augšas un «kolektivizācijas rotaļu».

Tas nozīmē, ka pašlaik mums jātur kurss nevis uz komūnu, bet uz lauksaimniecības arteli kā uz galveno kolchozu celtniecības formu, ka nedrīkst pieļaut pārlēkšanu pāri lauksaimniecības artelim uz komūnu, ka nedrīkst zemnieku masu virzīšanos uz kolchoziem aizstāt ar kolchozu «dekrētēšanu», «kolchozu rotaļu».

Liekas, ir skaidrs.

Bet kas notika īstenībā? Izrādījās, ka daži mūsu biedri, apreibuši no pirmajiem kolchozu kustības panākumiem, bija laimīgi piemirsuši ir Ļeņina norādījumus, ir CK lēmumu. Tā vietā, lai organizētu masu kustību lauksaimniecības arteļu labā, šie biedri sāka «pārvest» individuālos zemniekus tieši uz komūnas statūtiem. Tā vietā, lai nostiprinātu arteiļveidīgo kustības formu, tur piespiedu kārtā sāka «sabiedriskot» sīklopus, putnus, pašu patēriņam nepieciešamos piena lopus, dzīvojamās ēkas. Šās ļeņinietim nepieļaujamās steidzības rezultāti tagad ir visiem zināmi. Izturīgas komūnas īstenībā, protams, nenodibināja. Bet toties izlaida no rokām veselu virkni lauksaimniecības arteļu. Tiesa gan, palika «labas» rezolūcijas. Bet kāds no tām labums?

Tā ir trešā kļūda kolchozu kustībā.

Trešais jautājums. Kā varēja rasties šīs kļūdas un kā tās jāizlabo partijai?

Atbilde. Tās radās mūsu kolchozu kustībā gūto ātro panākumu rezultātā. Panākumi dažreiz reibina galvu. Tie dažreiz rada pārmērīgu iedomību un augstprātību. Sevišķi viegli tas var notikt ar tās partijas pārstāvjiem, kas atrodas pie varas. Sevišķi ar tādas partijas kā mūsu partija, kuras spēks un autoritāte gandrīz nav izmērījami. Šeit pilnīgi iespējami komunistiskās vīzdegunības fakti, pret ko nikni cīnījās Ļeņins. Šeit pilnīgi iespējama ticība dekrēta, rezolūcijas, rīkojuma visvarenībai. Šeit gluži reāli draud briesmas, ka atsevišķi partijas pārstāvji pārvērtīs partijas revolucionāros pasākumus tukšā, ierēdnieciskā dekrētēšanā tajos vai citos mūsu neaptveramās valsts stūrīšos. Es te domāju ne vien vietējos darbiniekus, bet arī atsevišķus apgabalu darbiniekus, bet arī atsevišķus CK locekļus. «Komunistiskā vīzdegunība, — saka Ļeņins, — nozīmē to, ka cilvēks, kas atrodas komunistiskajā partijā un nav vēl no turienes iztīrīts, iedomājas, ka visus savus uzdevumus viņš var atrisināt ar komunistisku dekrētēšanu» (XXVII sēj., 50. un 51. Ipp.).

Lūk, uz kāda pamata ir radušās kļūdas kolchozu kustībā, partijas līnijas sagrozījumi kolchozu celtniecības darbā.

Kas ir bīstams šais sagrozījumos un kļūdās, ja tās turpināsies arī uz priekšu, ja tās ātri un galīgi nelikvidēs?

Bīstams šeit ir tas, ka tās, šīs kļūdas, mūs ved taisnā ceļā uz kolchozu kustības diskreditēšanu, uz nesaskaņām ar vidējo zemnieku, uz nabadzīgo zemnieku dezorganizāciju, uz apjukumu mūsu rindās, uz visas mūsu sociālistiskās celtniecības vājināšanu, uz kulaku atjaunošanu. īsi sakot, šīm kļūdām ir tendence neļaut mums nostiprināt savienību ar zemniecības pamatmasām, neļaut mums nostiprināt proletariāta diktatūru un grūst mus uz sakaru parraušanu ar šim masam, uz proletariāta diktatūras satricināšanu.

Šis briesmas kļuva redzamas jau februāra otrā pusē, tajā pašā brīdī, kad daļa mūsu biedru, kļuvusi akla no iepriekšējiem panākumiem, aulekšoja projām no ļeņiniskā ceļa. Partijas CK apsvēra šīs briesmas un bez kavēšanās iejaucās šajā lietā, uzdodama Staļinam brīdināt pārsteidzīgos biedrus speciālā rakstā par kolchozu kustību. Daži domā, ka raksts «Panākumu reibonis» ir Staļina personīgas ierosmes rezultāts. Tās, protams, ir blēņas. Ne jau tādēļ mums pastāv CK, lai šādā lietā pieļautu personas, vienalga kuras, iniciatīvu. Tas bija CK dziļš izlūkošanas gājiens. Un kad noskaidrojās kļūdu dziļums un apmēri, CK bez kavēšanās ar visu savas autoritātes spēku deva triecienu šīm kļūdām, publicēdama savu ievērojamo 1930. g. 15. marta lēmumu.

Trakā skrējienā grūti apturēt un pagriezt uz pareizā ceļa ļaudis, kas pa galvu pa kaklu traucas uz bezdibeni. Bet mūsu CK tāpēc jau arī saucas par ļeņiniskās partijas Centrālo Komiteju, ka ne tādas vien grūtības tā prot pārvarēt. Un galvenos vilcienos tā šīs grūtības jau ir pārvarējusi.

Grūti šādos gadījumos apturēt savu skrējienu veselām partijas grupām, laikā pagriezties uz pareizā ceļa un neapstājoties pārkārtot savas rindas. Bet mūsu partija tāpēc jau arī saucas par Ļeņina partiju, ka tā ir diezgan lokana, lai pārvarētu šādas grūtības. Un galvenos vilcienos tā šīs grūtības jau ir pārvarējusi.

Galvenais šeit ir vīrišķīgi atzīt savas kļūdas un atrast sevī spēku tās likvidēt visdrīzākā laikā. Bailes atzīt savas kļūdas pēc apreibināšanās ar neseniem panākumiem, bailes no paškritikas, nevēlēšanās ātri un noteikti labot savas kļūdas — tā ir galvenā grūtība. Vajag tikai pārvarēt šo grūtību, vajag tikai atmest pārspīlētos skaitliskos uzdevumus un kancelejiski birokrātisko maksimālismu, vajag vērst savu uzmanību uz kolchozu organizatoriski saimnieciskās celtniecības uzdevumiem, lai no kļūdām pat pēdas nepaliktu. Nav nekāda pamata šaubīties par to, ka pamatvilcienos partija šo bīstamo grūtību jau ir pārvarējusi.

«Visas revolucionārās partijas», saka Ļeņins, «kas līdz šim ir gājušas bojā, ir gājušas bojā tāpēc, ka tās kļuva iedomīgas un neprata saskatīt, kur to spēks, un baidījās runāt par savām vājībām. Bet mēs neiesim bojā, tāpēc ka mēs nebaidāmies runāt par savām vājībām un iemācīsimies vājību pārvarēt»1 (XXVII sēj, 260. un 261. lpp.).

Šos Ļeņina vārdus nedrīkst aizmirst.

Ceturtais jautājums. Vai cīņa pret partijas līnijas sagrozījumiem nav solis atpakaļ, atkāpšanās?

Atbilde. Protams, nē. Par atkāpšanos te var runāt vienīgi cilvēki, kas kļūdu un sagrozījumu turpināšanu uzskata par uzbrukumu, bet cīņu pret kļūdām — par atkāpšanos. Uzbrukums ar kaudzēm kļūdu un sagrozījumu, — neko teikt, labs «uzbrukums».

Mēs esam izvirzījuši lauksaimniecības arteli kā galveno kolchozu kustības formu pašreizējā brīdī, dodami attiecīgus paraugstatūtus kā rokas grāmatu kolchozu celtniecības darbam. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Mēs esam izvirzījuši strādnieku šķiras un nabadzīgo zemnieku ražošanas saiknes nostiprināšanu ar vidējo zemnieku kā pamatu kolchozu kustībai pašreizējā brīdī. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Mēs esam izvirzījuši lozungu likvidēt kulakus kā šķiru, kā galveno mūsu praktiskā darba lozungu uz laukiem pašreizējā brīdī. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Mēs sākām zināmu PSRS lauksaimniecības kolektivizācijas tempu jau 1930. gada janvārī, sadalīdami PSRS apgabalus zināmās grupās un noteikdami katrai grupai savu īpašu tempu. Vai mēs atkāpjamies no šā darba? Protams, nē!

Kur tad te ir partijas «atkāpšanās»?

Mēs gribam, lai cilvēki, kas pieļāvuši kļūdas un sagrozījumus, atkāptos no savām kļūdām. Mēs gribam, lai putriķi atkāptos no savām aplamībām uz ļeņinisma pozicijām. Mēs gribam to, jo vienīgi ar šo nosacījumu būs iespējams turpināt īstu uzbrukumu mūsu šķiras ienaidniekiem. Vai tas nozīmē, ka mēs ar to kāpjamies atpakaļ? Protams, nē! Tas nozīmē tikai to, ka mēs gribam izdarīt pareizu uzbrukumu, bet nevis muļķīgu uzbrukuma rotaļu.

Vai nav skaidrs, ka vienīgi joku pēteri un «kreisie» pārmērībnieki var novērtēt šādu partijas nostādni kā atkāpšanos?

Cilvēki, kas pļāpā par atkāpšanos, nesaprot vismaz divas lietas.

1) Viņi nezina uzbrukuma likumus. Viņi nesaprot, ka uzbrukums bez iekaroto pozīciju nostiprināšanas ir uzbrukums, kam lemts izgāzties. Kad uzbrukums var būt sekmīgs, teiksim, kara apstākļos? Kad ļaudis neaprobežojas ar vispārēju virzīšanos uz priekšu, bet cenšas reizē ar to nostiprināt ieņemtās pozicijas, pārgrupēt savus spēkus saskaņā ar pārgrozījušos stāvokli, pievilkt aizmugures daļas, pievest rezerves. Kādēļ viss tas vajadzīgs? Tādēļ, lai nodrošinātu sevi pret pārsteigumiem, lai likvidētu atsevišķus pārrāvumus, no kā nav garantēts neviens uzbrukums, un lai tā sagatavotu ienaidnieka pilnīgu likvidāciju. Poļu karaspēka kļūda 1920. g., ja aplūkojam tikai jautājuma militāro pusi, ir tā, ka tas ignorēja šo noteikumu. Ar to, starp citu, arī izskaidrojams, ka tas, bez apstājas aizveldamies līdz Kijevai, bija spiests pēc tam viss tāpat bez apstājas velties atpakaļ līdz Varšavai. Padomju karaspēka kļūda 1920. g.5 , ja atkal ņemam tikai jautājuma militāro pusi, ir tā, ka tas savā. uzbrukumā Varšavai atkārtoja poļu kļūdu.

Tas pats sakāms par uzbrukuma likumiem šķiru cīņas frontē:. Nav iespējams sekmīgi veikt uzbrukumu šķiras ienaidnieku likvidācijas nolūkā, nenostiprinot iekarotās pozicijas, nepār grupējot savus spēkus, nenodrošinot fronti ar rezervēm, nepievelkot tuvāk aizmugures daļas utt.

Lieta ta, ka putriķi nesaprot uzbrukuma likumus. Lieta ta, ka partija tos saprot un realizē.

2) Viņi nesaprot uzbrukuma šķirisko raksturu. Kliedz par uzbrukumu. Bet uzbrukums kādai šķirai, savienībā ar kādu šķiru? Mēs uzbrūkam lauku kapitālistiskiem elementiem savienībā ar vidējo zemnieku, jo vienīgi šāds uzbrukums var mums dot uzvaru. Bet ko darīt, ja ar atsevišķu partijas grupu aizraušanos uzbrukums sāk noslīdēt no pareizā ceļa un pavērsties ar savu asumu pret mūsu sabiedroto, pret vidējo zemnieku? Vai mums vajadzīgs jebkurš uzbrukums, bet nevis uzbrukums zināmai šķirai savienībā ar zināmu šķiru? Uzbrukdams dzirnavām, Don-Kichots taču arī iedomājās, ka viņš uzbrūk ienaidniekiem. Tomēr ir zināms, ka šajā, ja atļauts tā teikt, uzbrukumā viņš sev sadauzīja pieri.

Kā redzams, Don-Kichota lauri nedod mieru mūsu «kreisajiem» pārmērībniekiem.

Piektais jautājums. Kuras mums ir galvenās briesmas, labējās vai «kreisās»?

Atbilde. Galvenās briesmas mums ir labējās. Labējās briesmas mums bija un paliek galvenās briesmas.

Vai šī teze nav pretrunā ar zināmo tezi CK 1930. g. 15. marta lēmumā par to, ka «kreiso» pārmērībnieku kļūdas un sagrozījumi tagad ir galvenais kolchozu kustības bremzētājs? Nē, nav pretrunā. Lieta tā, ka «kreiso» pārmērībnieku kļūdas kolchozu kustības sfērā ir tādas kļūdas, kas rada labvēlīgus apstākļus labējā novirziena pastiprināšanai un nostiprināšanai partijā. Kāpēc? Tāpēc, ka šīs kļūdas attēlo partijas līniju neīstā gaismā, — tātad tās atvieglina partijas diskreditēšanu, — tātad tās atvieglina labējo elementu cīņu pret partijas vadību. Partijas vadības diskreditēšana ir tas viselementārākais pamats, uz kura vienīgi var uzliesmot labējo novirznieku cīņa pret partiju. Šo pamatu labējiem novirzniekiem dod «kreisie» pārmērībnieki, viņu kļūdas un sagrozījumi. Tādēļ, lai sekmīgi cīnītos pret labējo oportūnismu, jāpārvar «kreiso» oportūnistu

kļūdas. Objektīvi ņemot, «kreisie» parmenbnieki ir labējo no-

virznieku sabiedrotie.

Tāds ir īpatnējais sakars starp «kreiso» oportūnismu un

labējo novirzienu.

Ar šo sakaru arī izskaidrojams tas fakts, ka daži «kreisie» bieži vien runā par bloku ar labējiem. Ar to arī izskaidrojama tā īpatnējā parādība, ka viena daļa «kreiso», kas vēl vakar «veda» urā-uzbrukumu un mēģināja kolektivizēt PSRS kādās divi trīs nedēļās, šodien kļūst pasīva, nolaiž rokas un laimīgi atdod kaujas lauku labējiem novirzniekiem, tā ieņemdama patiesu atkāpšanās līniju (bez pēdiņām!) kulaku priekšā.

Pārdzīvojamā momenta īpatnība ir tā, ka cīņa pret «kreiso» pārmērībnieku kļūdām pie mums ir labējā oportūnisma sekmīgas apkarošanas nosacījums un īpatnējs veids.

Sestais jautājums. Kā novērtēt vienas zemnieku daļas aizplūšanu no kolchoziem?

Atbilde. Vienas zemnieku daļas aizplūšana nozīmē, ka pēdējā laikā mums ir radies zināms daudzums nestabilu kolchozu, kas tagad notīrās no neizturīgiem elementiem. Tas nozīmē, ka uzpūstie kolchozi izzudīs, bet izturīgie paliks un nostiprināsies. Es domāju, ka tā ir gluži normāla parādība. Daži biedri no tā krīt izmisumā, padodas panikai un drudžaini ķeras pie pārspīlētiem procentiem. Citi ļauni priecājas un pareģo kolchozu kustības «izgāšanos». Ir vieni, ir otri rūgti maldās. Ir vieni, ir otri stāv tālu no kolchozu kustības būtības marksistiskās izpratnes.

Aiziet no kolchoziem vispirms tā dēvētās mirušās dvēseles. Tā pat nav aiziešana, bet tukšuma konstatējums. Vai mums vajadzīgas mirušās dvēseles? Protams, nav vajadzīgas. Es domāju, ka ziemeļkaukazieši un ukrainieši rīkojas gluži pareizi, likvidēdami kolchozus ar mirušām dvēselēm un organizēdami patiešām dzīvus un patiešām izturīgus kolchozus. Kolchozu kustībai tas ir tikai par labu.

Aiziet, otrkārt, sveši, mūsu darbam taisni naidīgi elementi.

Skaidrs, ka, jo drīzāk šadi elementi tiks iztriekti, jo labak tas būs kolchozu kustībai.

Aiziet, beidzot, svārstīgie elementi, kurus nevar dēvēt ne par svešiem, ne par mirušām dvēselēm. Tie ir tie paši zemnieki, kurus šodien mēs vēl neesam spējuši pārliecināt par mūsu lietas taisnīgumu, bet kurus mēs droši pārliecināsim rīt. Šādu zemnieku aiziešana ir nopietns, kaut arī pārejošs zaudējums kolchozu kustībai. Tāpēc cīņa par kolchozu svārstīgajiem elementiem tagad ir viens no visneatliekamākiem kolchozu kustības uzdevumiem.

Izrādās, ka vienas zemnieku daļas aizplūšana no kolchoziem nav tikai negatīva parādība. Izrādās, ka, ciktāl šī aizplūšana atbrīvo kolchozus no mirušām dvēselēm un gluži svešiem elementiem, tā nozīmē kolchozu izveseļošanās un nostiprināšanās labvēlīgu procesu.

Priekš mēneša domāja, ka mums graudkopības apgabalos ir vairāk nekā 60% liela kolektivizācija. Tagad ir skaidrs, ka, ja runājam par īstiem un kaut cik stabiliem kolchoziem, tad šis skaitlis bijis redzami pārspīlēts. Ja kolchozu kustība pēc vienas zemnieku daļas aizplūšanas nostiprināsies, sasniedzot 40% lielu kolektivizāciju graudkopības apgabalos, — un tas droši ir realizējams, — tad tas būs vislielākais kolchozu kustības sasniegums pašreizējā brīdī. Es ņemu vidēju skaitli graudkopības apgabaliem, labi zinādams, ka mums pie tam ir atsevišķi vienlaidu kolektivizācijas rajoni ar 80—90% lielu kolektivizācijas skaitli. 40% liela kolektivizācija graudkopības apgabalos nozīmē, ka pirmējo kolektivizācijas piecgadu plānu 1930. g. pavasarī mēs esam spējuši izpildīt divkārt.

Kas iedrošināsies noliegt šā vēsturiskā sasnieguma izšķirīgo raksturu PSRS sociālistiskā attīstībā?

Septītais jautājums.. Vai labi dara svārstīgie zemnieki, aiziedami no kolchoziem?

Atbilde. Nē, viņi nedara labi. Aiziedami no kolchoziem, viņi rīkojas paši pret savām interesēm, jo vienīgi kolchozi dod zemniekiem izeju no trūkuma un tumsības. Aiziedami no kolchoziem, viņi nostāda sevi sliktākā stāvoklī, jo laupa sev tos atvieglinājumus un labumus, kādus kolchoziem piešķir Padomju vara. Kļūdas un nepareizības kolchozos nav izstāšanās arguments. Kļūdas jāizlabo kopīgiem spēkiem, paliekot kolchozā. Tās jo vieglāk var izlabot tāpēc, ka Padomju vara visiem spēkiem pret tām cīnīsies.

Ļeņins saka, ka:

«Sīksaimniecības sistēma preču ražošanā nespēj atbrīvot cilvēci no masu nabadzības un viņu apspiešanas» (XX sēj, 122. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Ar sīksaimniecību no trūkuma neizkļūt» (XXIV sēj, 540. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Ja mēs kā agrāk sēdēsim sīksaimniecības, kaut arī kā brīvi pilsoņi uz brīvas zemes, tad tik un tā mums draud nenovēršama bojā eja» <XX sēj, 417. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Vienīgi ar kopīga, arteļveidīga, biedriska darba palīdzību var izkļūt no tā strupceļa, kur mūs iedzinis imperiālistiskais karš» (XXIV sēj, 537. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Nepieciešami pāriet uz kopīgu apstrādāšanu lielās priekšzīmīgās saimniecībās», jo «bez tā nav iespējams izkļūt no tā sabrukuma, no tā taisni izmisuma stāvokļa, kādā atrodas Krievija» (XX sēj, 418. lpp.).

Ko viss tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka kolchozi ir vienīgais līdzeklis, kas dod zemniekiem izeju no trūkuma un tumsības.

Skaidrs, ka zemnieki rīkojas nepareizi, izstādamies no kolchoziem.

Ļeņins saka, ka:

«Jūs, protams, visi zināt no visas Padomju varas darbības, kādu milzīgu nozīmi mēs piešķiram komūnām, arteļiem un vispār visādām organizācijām, kas domātas sīkās, individuālās zemnieku saimniecības

parveršanai, pakapeniskai šas parveršanas veicināšanai sabiedriska, biedriskā vai arteļveidigā saimniecībā»1 (XXIV sēj, 579. lpp.).

Ļeņins saka, ka:

«Padomju vara ir devusi tiešas priekšrocības komūnām un sabiedrībām, noliekot tās pirmajā vietā»1 (XXIII sēj, 399. lpp.).

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka Padomju vara piešķirs kolchoziem atvieglinājumus un priekšrocības pret individuālajām saimniecībām. Tas nozīmē, ka tā dos kolchoziem atvieglinājumus, ir piešķirot zemi, ir apgādājot ar mašīnām, traktoriem, sēklu utt., ir atvieglinot nodokļu likmes, ir piešķirot kredītus.

Kāpēc Padomju vara piešķir atvieglinājumus un priekšrocības kolchoziem?

Tāpēc, ka kolchozi ir vienīgais līdzeklis, kā izglābt zemniekus no nabadzības.

Tāpēc, ka sevišķā palīdzība kolchoziem ir visīstenākais palīdzības veids nabadzīgajiem un vidējiem zemniekiem.

Sajās dienās Padomju vara nolēma atbrīvot uz diviem gadiem no aplikšanas ar nodokļiem visus sabiedriskā īpašumā apvienotos darba lopus kolchozos (zirgus, vēršus utt.), visas govis, cūkas, aitas un putnus, kā tos, kas ir kolchozu kolektīvs īpašums, tā arī tos, kas ir kolchoznieku individuāls īpašums.

Bez tam Padomju vara nolēma kolchozniekiem pagarināt līdz gada beigām parādu nomaksu par izsniegtiem kredītiem un atcelt visus sodus un tiesas piespriestos maksājumus, kas līdz 1. aprīlim uzlikti kolchozos iegājušiem zemniekiem.

Beidzot, tā ir nolēmusi šogad noteikti realizēt kolchoznieku kreditēšanu 500 milj. rbļ. apmērā.

Šie atvieglinājumi būs palīdzība zemniekiem-kolchozniekiem. Šie atvieglinājumi būs palīdzība tiem zemniekiemkolchozniekiem, kas ir pratuši noturēties pret aizplūšanu, kas ir norūdījušies cīņā pret kolchozu ienaidniekiem, kas ir aizsargājuši kolchozus un noturējuši savās rokās kolchozu kustības lielo karogu. Šie atvieglinājumi būs palīdzība tiem nabadzīgajiem un vidējiem zemniekiem-kolchozniekiem, kas tagad ir mūsu kolchozu galvenais kodols, kas nostiprinās un izveidos mūsu kolchozus un kas iekaros sociālismam miljonus un atkal miljonus zemnieku. Šie atvieglinājumi būs palīdzība tiem zemniekiem-kolchozniekiem, kas tagad ir kolchozu galvenie kadri un kas pilnīgi pelna to, ka viņus nosauc par kolchozu kustības varoņiem.

Šos atvieglinājumus nesaņems zemnieki, kas no kolchoziem. aizgājuši.

Vai nav skaidrs, ka, aiziedami no kolchoziem, zemnieki pieļauj kļūdu?

Vai nav skaidrs, ka, vienīgi atgriežoties kolchozos, viņi var nodrošināt sev šo atvieglinājumu saņemšanu?

Astotais jautājums. Ko darīt ar komūnām, vai tās nav jālikvidē?

Atbilde. Nē, nav jālikvidē un nav nekādas vajadzības to darīt. Es runāju par īstām, bet nevis par komūnām uz papīra. PSRS graudkopības apgabalos ir daudzas lieliskas komūnas, kas pelna to, ka tās veicina un pabalsta. Es runāju par vecajām komūnām, kas ir izcietušas gadiem ilgus pārbaudījumus un ir norūdījušās cīņā, pilnīgi attaisnodamas savu pastāvēšanu. Kas attiecas uz jaunām komūnām, kas tikai nesen nodibinājušās, tad tās spēs aizstāvēt savu eksistenci vienīgi tajā gadījumā, ja tās būs organizējušās brīvprātīgi ar zemnieku aktīvu atbalstu, bez mājas dzīves piespiedu sabiedriskošanas.

Komūnu dibināšana un vadīšana ir sarežģīts un grūts darbs. Lielas un izturīgas komūnas var pastāvēt un attīstīties vienīgi tad, ja ir pieredzējuši kadri un pārbaudīti vadītāji. Ārkārtīgi steidzīga pāreja no arteļa statūtiem uz komūnas statūtiem var tikai atgrūst zemniekus no kolchozu kustības. Tāpēc pret šo darbu jāizturas ar sevišķu nopietnību un b z jebkādassteigas. Artelis — vieglāka lieta un plašu zemnieku masu;

apziņai vairāk pieejams. Tāpēc artelis pašreizējā brīdī ir visizplatītākais kolchozu kustības veids. Vienīgi samērā ar lauksaimniecības arteļu pastiprināšanos un nostiprināšanos var rasties pamats plašai zemnieku kustībai uz komūnas pusi. Tāpēc komūna, kas ir augstāka forma, var kļūt par galveno kolchozu kustības ķēdes posmu tikai nākotnē.

Devītais jautājums. Ko darīt ar kulakiem?

Atbilde. Līdz šim mums bija runa par vidējo zemnieku. Vidējais zemnieks ir strādnieku šķiras sabiedrotais, un mūsu politikai pret viņu jābūt draudzīgai. Cita lieta — kulaks. Kulaks ir Padomju varas ienaidnieks. Ar viņu mums nav un nevar būt miera. Mūsu politika pret kulakiem ir viņu, kā šķiras, likvidācija. Tas, protams, nenozīmē, ka mēs viņus varam likvidēt ar vienu rāvienu. Bet tas nozīmē, ka mēs rīkosimies tā, lai viņus ielenktu un likvidētu.

Lūk, ko Ļeņins saka par kulaku:

«Kulaki ir viszvēriskākie, visrupjākie, vismežonīgākie ekspluatātori, kas citu valstu vēsturē ne vienu reizi vien ir atjaunojuši muižnieku, caru, popu, kapitālistu varu. Kulaku ir vairāk nekā muižnieku un kapitālistu. Bet tomēr kulaki tautā ir mazākumā… Sie asinssūcēji ir iedzīvojušies no tautas posta kara laikā, viņi ir sakrājuši tūkstošus un simtus tūkstošus naudas, paceldami labības un citu produktu cenas. Sie zirnekļi aptaukojās uz karā izpostīto zemnieku rēķina, uz izbadojušos strādnieku rēķina. Šīs dēles sūca darba ļaužu asinis, kļūdamas jo bagātākas, jo vairāk strādnieks pilsētās un fabrikās cieta badu. Sie vampiri ir sagrābuši un sagrābj savās rokās muižnieku zemi, no jauna un atkal no jauna viņi nospiež parādjūgā nabadzīgos zemniekus» (XXIII sēj, 206. un 207. lpp.).

Mēs cietām šos asinssūcējus, zirnekļus un vampirus, realizēdami viņu ekspluatātorisko tendenču ierobežošanas politiku. Cietām tāpēc, ka nebija, ko likt kulaku saimniecību, kulaku saimniecību ražošanas vietā. Tagad mums ir iespēja ar uzviju viņu saimniecību vietā likt mūsu kolchozu un sovchozu saimniecību. Ciest ilgāk šos zirnekļus un asinssūcējus nav nekādas vajadzības. Ciest ilgāk šos zirnekļus un asinssūcējus, kas dedzina koichozus, slepkavo kolchozu darbiniekus un mēģina izjaukt sēju, — nozīmē nostāties pret strādnieku un zemnieku interesēm.

Tāpēc kulaku kā šķiras likvidācijas politika jārealizē ar vislielāko neatlaidību un konsekvenci, uz kādu vien boļševiki ir spējīgi.

Desmitais jautājums. Kāds ir kolchozu tuvākais praktiskais uzdevums?

Atbilde. Kolchozu tuvākais praktiskais uzdevums ir cīņa par sēju, cīņa par maksimālu sējas platības palielināšanu, cīņa par pareizu sējas organizēšanu.

Sējas uzdevumam tagad jāpieskaņo visi citi kolchozu uzdevumi.

Sējas organizēšanas darbam tagad jāpakļauj visi citi darbi kolchozos.

Tas nozīmē, ka kolchozu un to bezpartejiskā aktīva stabilitāte, kolchozu vadītāju un to boļševistiskā kodola spējas tiks pārbaudītas nevis pēc skanīgām rezolūcijām un plašiem apsveikumiem, bet pareizi noorganizētas sējas dzīvā darbā.

Bet lai godam veiktu šo praktisko uzdevumu, kolchozu darbinieku uzmanība jāpievērš kolchozu celtniecības saimnieciskajiem jautājumiem, kolchozu iekšējās celtniecības jautājumiem.

Līdz pēdējam laikam kolchozu darbinieku uzmanības centrā bija dzīšanās pēc augstiem kolektivizācijas skaitļiem, pie kam cilvēki negribēja redzēt starpību starp īstu kolektivizāciju un kolektivizāciju uz papīra. Tagad jāatmet šī aizraušanās ar skaitļiem. Tagad darbinieku uzmanība jākoncentrē uz kolchozu nostiprināšanu, uz kolchozu organizatorisku izveidošanu, uz lietišķa darba organizēšanu kolchozos.

Līdz pēdējam laikam kolchozu darbinieku uzmanība bija koncentrēta uz lielu kolchozu vienību organizēšanu, uz tā saucamo «gigantu» organizēšanu, pie kam «giganti» nereti izvirta milzīgās papīra komandantūrās, kurām nebija saimniecisku pamatu sādžās un ciemos. Parādes darbs tātad nomāca lietišķo darbu. Tagad šī aizraušanās ar parādēm jāatmet. Tagad darbinieku uzmanība jāsaasina kolchozu organizatoriski saimnieciskajā darbā sādžās un ciemos. Kad šis darbs parādīs pienācīgus panākumus, «giganti» radīsies paši no sevis.

Līdz pēdējam laikam maz vērības pievērsts vidējā zemnieka iesaistīšanai vadošā darbā kolchozos. Tomēr starp vidējiem zemniekiem ir ievērojami saimnieki, kas varētu kļūt par lieliskiem saimnieciskiem darbiniekiem kolchozu celtniecībā. Tagad šis trūkums mūsu darbā jālikvidē. Tagad mūsu uzdevums ir iesaistīt vadošā darbā kolchozos labākos cilvēkus no vidējiem zemniekiem un dot viņiem iespēju attīstīt šajā darbā savas spējas.

Līdz pēdējam laikam pietiekamu vērību nepievērsa darbam starp zemniecēm. Pagājušais periods ir rādījis, ka darbs starp zemniecēm ir mūsu darba visvājākā vieta. Tagad šis trūkums jālikvidē noteikti un galīgi.

Līdz pēdējam laikam komunisti daudzos rajonos domāja, ka visus kolchozu celtniecības uzdevumus viņi var atrisināt paši saviem spēkiem. Pamatodamies uz to, viņi nepievērsa pietiekamu vērību bezpartejisko iesaistīšanai atbildīgā darbā kolchozos, bezpartejisko izvirzīšanai vadošā darbā kolchozos, plaša bezpartejiskā aktīva organizēšanai kolchozos. Mūsu partijas vēsture pierādījusi, un pagājušais kolchozu celtniecības periods lieku reizi ir rādījis, ka šāds viedoklis ir galīgi nepareizs. Ja komunisti noslēgtos savā čaulā, norobežodamies ar mūri no bezpartejiskiem, viņi pazudinātu visu lietu. Ja kaujās par sociālismu komunistiem izdevās kļūt slaveniem un komunisma ienaidnieki izrādījās sakauti, tad tas, starp citu, ir tāpēc, ka komunisti bija pratuši iesaistīt darbā labākos bepartejiskos cilvēkus, bija pratuši smelt spēkus no plašu bezpartejisko slāņu vidus, bija pratuši pulcināt ap savu partiju plašu bezpartejisko aktīvu. Tagad šis trūkums mūsu darbā ar bezpartejiskiem ir jālikvidē noteikti un galīgi.

Izlabot šos mūsu darba trūkumus, likvidēt viņus pašā saknē tieši tas arī nozīmē nostatīt uz sliedēm kolchozu saimeiecisko darbu.

Tātad:

1)    Pareiza sējas organizācija tāds ir uzdevums

2)   Uzmanības koncentrēšana uz kolchozu kustības saimnieciskiem jautājumiem tāds ir šā uzdevuma atrisināšana! aepieciešamais līdzeklis.

«Pravda» 92. nr. 1930. g. 3. aprīlī.

PAR SAIMNIECISKO DARBINIEKU UZDEVUMIEM

Runa pirmajā Vissavienības sociālistiskas rūpniecības darbinieku konference

1931. gada 4. februārī

BIEDRI! Jūsu konferences darbi tuvojas beigām. Tūlīt jūs pieņemsit rezolūcijas. Nešaubos, ka tās pieņems vienbalsīgi. Sajās rezolūcijās, — es tās mazliet zinu, — jūs atzīstat rūpniecības kontrolskaitļus 1931. gadam par pareiziem un dodat solījumu tos izpildīt.

Boļševika vārds — nopietns vārds. Boļševiki ir paraduši izpildīt solījumus, ko viņi dod. Bet ko nozīmē apņemšanās izpildīt kontrolskaitļus 1931. gadam? Tas nozīmē nodrošināt rūpniecības produkcijas kopīgo pieaugumu par 45%. Bet tas ir ļoti liels uzdevums. Vēl vairāk. Šāda apņemšanās nozīmē, ka jūs ne tikai solāties izpildīt mūsu piecgadi 4 gados, — tas jau ir izšķirts jautājums, un nekādas rezolūcijas te vairs nav vajadzīgas, — tas nozīmē, ka galvenajās, izšķirīgās rūpniecības nozarēs jūs to solāties izpildīt 3 gados.

Tas ir labi, ka konference dod solījumu izpildīt 1931. gada plānu, izpildīt piecgadi trīs gados. Bet mēs esam mācījušies no «rūgtas pieredzes». Mēs zinām, ka solījumus ne vienmēr pilda. 1930. gada sākumā arī tika dots šāds solījums izpildīt gada plānu. Toreiz mūsu rūpniecības produkciju vajadzēja palielināt par 31—32%. Tomēr solījums netika pilnīgi izpildīts. Rūpniecības produkcijas pieaugums 1930. gadā patiesībā bija 25%. Mums jājautā: vai tik tas pats neatkārtosies arī šogad? Mūsu rūpniecības vadītāji un darbinieki sola tagad palielināt rūpniecības produkciju 1931. gadā par 45%. Bet kāda tad ir garantija, ka solījumu izpildīs?

Kas vajadzīgs, lai izpildītu kontrolskaitļus, lai dotu produkcijas pieaugumu par 45%, lai panāktu piecgades izpildīšanu nevis 4, bet galvenajās un izšķirīgās nozarēs 3 gados?

Tam ir vajadzīgi divi pamatnosacījumi.

Pirmkārt, lai tam būtu reālas jeb, kā pie mums mēdz teikt, «objektīvas» iespējas.

Otrkārt, lai būtu vēlēšanās un prasme vadīt mūsu uzņēmumus tā, lai šīs iespējas tiktu realizētas.

Vai pagājušā gadā mums bija «objektīvas» iespējas pilnīgi izpildīt plānu? Jā, bija. Par to liecina neapstrīdami fakti. Šie fakti ir tādi, ka pagājušā gada martā un aprīlī, salīdzinot ar iepriekšējo gadu, rūpniecības produkcija deva pieaugumu par 31%. Jājautā, kāpēc tad mēs neizpildījām visa gada plānu? Kas. traucēja? Kā trūka? Trūka prasmes izmantot esošās iespējas. Trūka prasmes pareizi vadīt rūpnīcas, fabrikas un šachtas.

Mums bija pirmais nosacījums: «objektīvas» iespējas izpildīt plānu. Bet mums nebija pietiekami otra nosacījuma: prasmes vadīt ražošanu. Un tieši tāpēc, ka trūka prasmes vadīt uzņēmumus — tieši tāpēc plāns izrādījās neizpildīts. 31—32%* pieauguma vietā mēs devām tikai 25%.

Protams, 25% pieaugums — ir liela lieta. Nevienā kapitālistiskā zemē 1930. gadā nebija un arī tagad nav produkcijas pieauguma. Bez izņēmuma visās kapitālistiskās zemēs ir straujš ražošanas kritums. Tādos apstākļos 2 5% pieaugums ir liels solis uz priekšu. Bet mēs varējām dot vairāk. Tam mums bija visi nepieciešamie «objektīvie» nosacījumi.

Tātad, kāda garantija, ka pagājušā gada kāzus neatkārtosies arī šogad, ka plānu izpildīs pilnīgi, ka esošās iespējas mēs izmantosim tā, kā tās vajag izmantot, ka zināma daļa jūsu solījuma nepaliks uz papīra?

Valstu vēsturē, zemju vēsturē, armiju vēsturē ir bijuši gadījumi, kad bijušas visas iespējas panākumiem, uzvarai, bet tās* šīs iespējas ir palikušas neizmantotas, jo vadītāji neievēroja šīs iespējas, neprata tās izmantot, un armijas tika sakautas.

Vai mums ir visas iespējas, kas nepieciešamas 1931. gada kontrolskaitļu izpildīšanai?

Jā, šādas iespējas mums ir.

Kadas ir šis iespejas, kas vajadzīgs, lai šis iespejas pastavetu reāli?

Vispirms nepieciešamas pietiekamas dabas bagātības zemē: dzelzs rūda, ogles, nafta, labība, kokvilna. Vai mums tās ir? Ir. Ir vairāk nekā kurā citā zemē. Ņemiet kaut vai Uralus, kas ir tāda bagātību kombinācija, kādu nevar atrast nevienā citā zemē. Rūda, ogles, nafta, maizes labība — kā gan nav Uralos! Mūsu zemē ir viss, atskaitot varbūt kaučuku. Bet pēc viena vai diviem gadiem arī kaučuks būs mūsu rīcībā. No šās puses, dabas bagātību puses, mēs esam nodrošināti pilnīgi. To mums ir pat vairāk nekā vajadzīgs.

Kas vēl vajadzīgs?

Ir vajadzīga tāda vara, kam būtu vēlēšanās un spēks virzīt uz priekšu šo milzīgo dabas bagātību izmantošanu tautas labā. Vai mums ir tāda vara? Ir. Tiesa, mūsu dabas bagātību izmantošanas darbs ne vienmēr noris bez rīvēšanās starp mūsu pašu darbiniekiem. Piemēram, pagājušā gadā Padomju varai bija jāveic zināma cīņa jautājumā par otras ogļu un metalurģijas bāzes nodibināšanu, bez kuras mēs vairs nevaram tālāk attīstīties. Bet šos šķēršļus mēs jau esam pārvarējuši. Un drīzumā mums šī bāze būs.

Kas vēl vajadzīgs?

Vēl vajadzīgs, lai šai varai būtu strādnieku un zemnieku miljonu masu atbalsts. Vai mūsu varai ir šāds atbalsts? Jā, ir. Visā pasaulē jūs neatradīsit otru tādu varu, kurai būtu tāds strādnieku un zemnieku atbalsts, kāds ir Padomju varai. Es neatsaukšos uz sociālistiskās sacensības pieaugšanas faktiem, uz trieciennieku augšanas faktiem, uz cīņas kampaņu par ražošanas un linanču pretplāniem. Visi šie fakti, kuros spilgti redzams, ka Padomju varu atbalsta miljonu masas, ir visiem zināmi.

Kas vēl vajadzīgs, lai izpildītu un izpildītu ar uzviju 1931. gada kontrolskaitļus?

Ir vajadzīga vēl tāda iekārta, kam nebūtu nedziedināmo kapitālisma slimību un kam būtu nopietnas priekšrocības, salīdzinot ar kapitālismu. Krize, bezdarbs, izšķērdība, plašu masu nabadzība, — lūk, kapitālisma nedziedināmās slimības. Mūsu iekārta no šīm slimībām necieš, tāpēc ka vara ir mūsu rokās, strādnieku šķiras rokās, tāpēc ka mēs saimniekojam pēc plāna, plānveidīgi uzkrājam resursus un pareizi tos sadalām pa tautsaimniecības nozarēm. Mēs esam brīvi no nedziedināmām kapitālisma slimībām. Te ir mūsu atšķirība, te ir mūsu izšķirīgā priekšrocība, salīdzinot ar kapitālismu. Paskatieties, kā kapitālisti grib izkļūt no krizes. Viņi maksimāli samazina strādnieku darba algu. Viņi maksimāli samazina izejvielu un pārtikas produktu cenas. Bet viņi negrib kaut cik nopietni samazināt rūpniecības ražojumu cenas. Tas nozīmē, ka viņi grib iziet no krizes uz galveno preču patērētāju rēķina, uz strādnieku rēķina, uz zemnieku rēķina, uz to zemju darba ļaužu rēķina, kuras ražo izejvielu un pārtiku. Kapitālisti aizcērt to zaru, uz kura paši sēž. Un krizes likvidācijas vietā rodas tās padziļinājums, uzkrājas jauni priekšnoteikumi, kas rada jaunu, vēl nežēlīgāku krizi. Mūsu priekšrocība ir tā, ka pārprodukcijas krizes mums ir svešas, ka mums nav un nebūs miljoniem bezdarbnieku, ka mums nav anarchijas ražošanā, jo mēs saimniekojam pēc plāna. Bet tas nav viss. Mēs esamviskoncentrētākās rūpniecības zeme. Tas nozīmē, ka savu rūpniecību mēs varam celt uz vislabākās technikas pamatiem un šā apstākļa dēļ nodrošināt neredzētu darba ražīgumu, neredzētu uzkrājumu tempu. Mūsu vājums pagātnē bija tas, ka šī rūpniecība bāzējās uz sadrumstalotas un sīkas zemnieku saimniecības. Bet tas bija. Tagad tā vairs nav. Rīt, varbūt pēc gada, mēs kļūsim par vislielākās lauksaimniecības valsti pasaulē. Sovchozi un kolchozi — bet tās ir lielsaimniecības formas — jau šogad ir devuši pusi no visas mūsu preču labības. Un tas nozīmē, ka mūsu iekārta, padomju iekārta, dod mums tādas iespējas ātri virzīties uz priekšu, par kādām nevar sapņot neviena buržuāziska zeme.

Kas vēl vajadzīgs, lai virzītos uz priekšu septiņjūdžu soļiem?

Ir vajadzīga partija, kas pietiekami saliedēta un vienota, lai virzītu visu labāko strādnieku šķiras ļaužu pūles uz vienu punktu, un kas pietiekami pieredzējusi, lai nebaidītos no grūtībām un sistemātiski realizētu pareizu, revolucionāru, boļševistisku politiku. Vai mums ir tāda partija? Jā, ir. Vai tās politika pareiza? Jā, pareiza, jo tai ir nopietni panākumi. To tagad atzīst ne tikai strādnieku šķiras draugi, bet arī ienaidnieki. Paskatieties, kā gaudo un trako pret mūsu partiju visiem zināmie «cienījamie» džentlmeņi — Fišs Amerikā, Cerčils Anglijā, Puankarē Francijā. Kāpēc viņi gaudo un trako? Tāpēc, ka mūsu partijas politika ir pareiza, tāpēc, ka tā gūst vienu panākumu pēc otra.

Lūk, biedri, visas tās iespējas, kas mums atvieglina 1931. gada kontrolskaitļu realizēšanu, kas dod iespēju izpildīt piecgadi 4 un izšķirīgās nozarēs pat 3 gados.

Tādējādi pirmais plāna izpildīšanas nosacījums — «objektīvās» iespējas — mums ir.

Vai mums ir otrs nosacījums — prasme šīs iespējas izmantot?

Citiem vārdiem, vai mums ir pareiza fabriku, rūpnīcu, šachtu vadība? Vai viss te ir kārtībā?

Diemžēl ne viss te ir kārtībā. Un mums kā boļševikiem tas jāsaka tieši un atklāti.

Ko nozīmē vadīt ražošanu? Pie mums ne vienmēr boļševis*tiski skatās uz jautājumu par uzņēmumu vadību. Pie mums nereti domā, ka vadīt — nozīmē parakstīt papīrus. Tas ir bēdīgi, bet tas ir fakts. Dažreiz neviļus nāk prātā Sčedrina pompadūri. Atcerieties, kā pompadūre mācīja jauno pompadūru: nelauzi galvu zinātnē, neiedziļinies darbā, lai citi ar to nodarbojas, tā nav tava darīšana, — tava darīšana ir vadīt, parakstīt papīrus. Mums par kaunu jāatzīst, ka arī starp mums, boļševikiem, ir ne mazums tādu, kas vada, parakstīdami papīrus. Bet, lūk, lai iedziļinātos darbā, apgūtu techniku, kļūtu par darba saimnieku, — šai ziņā nekā!

Kā varēja notikt, ka mēs, boļševiki, kas esam izcīnījuši trīs revolūcijas, kas ar uzvaru esam beiguši nikno pilsoņu karu> atrisinājuši lielo rūpniecības celtniecības uzdevumu, pagriezuši zemniecību uz sociālisma ceļa, — kā varēja gadīties, ka ražošanas vadībā mēs nolaižam rokas papīrīša priekšā?

Cēlonis šeit ir tas, ka parakstīt papīru ir vieglāk nekā vadīt ražošanu. Un, lūk, daudzi saimnieciski darbinieki sāka iet pa šo vismazākās pretestības līniju. Ir te arī mūsu vaina, centra vaina. Pirms gadiem desmit tika dots lozungs: «Tā kā komunisti vēl,, kā nākas, nesaprot ražošanas techniku, tā kā viņiem vēl jāmācās pārvaldīt saimniecību, tad lai vecie techniķi un inženieri, speciālisti, vada ražošanu, bet jūs, komunisti, nejaucieties darba technikā, bet, neiejaukdamies studējiet techniku, studējiet ražošanas pārvaldes techniku neatlaidīgi, lai pēc tam kopā ar mums uzticīgiem speciālistiem kļūtu par īstiem ražošanas vadītājiem, par īstiem darba saimniekiem». Tāds bija lozungs. Bet kas iznāca īstenībā? Šās formulas otru pusi atmeta, jo mācīties ir grūtāk nekā parakstīt papīrus, bet formulas pirmo pusi sagānīja, iztulkojot neiejaukšanos kā atteikšanos no ražošanas technikas studēšanas. Iznāca muļķība, kaitīga un bīstama muļķība,— no kuras jo drīzāk atsvabināsimies, jo labāk.

Pati dzīve ne reizi vien mums signalizējusi par nekārtībām šajā lietā. Šachtu prāva bija pirmais signāls. Šachtu prāva parādīja, ka partijas organizācijām un arodbiedrībām bija trūcis revolucionāras modrības. Tā parādīja, ka mūsu saimnieciskie darbinieki ir nejēdzīgi atpalikuši techniskā ziņā, ka daži vecie inženieri un techniķi, strādādami bez kontroles, vieglāk nonāk uz kaitniecības ceļa, it sevišķi vēl tāpēc, ka viņiem no ārzemēm nemitīgi plijas virsū ienaidnieki ar saviem «priekšlikumiem».. Otrs signāls — «Rūpniecības partijas» prāva.

Kaitniecības pamatā, protams, ir šķiru cīņa. Protams, šķiras ienaidnieks neganti pretojas sociālistiskajam uzbrukumam. Bet ar to vien nepietiek, lai izskaidrotu tādu krāšņu kaitniecības uzplaukumu.

Kā varēja notikt, ka kaitniecība pieņēmusi tik plašus apmērus? Kas te vainīgs? Vainīgi esam mēs. Ja saimniecības vadības darbu mēs būtu iekārtojuši citādi, ja mēs daudz agrāk būtu ķērušies pie darba technikas studēšanas, pie technikas apgūšanas, ja mēs biežāk un sapratīgi būtu jaukušies iekšā saimniecības vadībā, tad kaitniekiem nebūtu izdevies tik daudz kaitēt.

Jākļūst pašiem par speciālistiem, par darba saimniekiem, jāpievērš uzmanība techniskām zināšanām, — lūk, kurp mūs virzīja dzīve. Bet ne pirmais signāls, pat ne otrs signāls vēl nenodrošināja nepieciešamo pagriezienu. Laiks, jau sen laiks pievērsties technikai. Laiks atmest veco lozungu, novecojušos lozungu par neiejaukšanos technikā un pašiem kļūt par speciālistiem, par lietpratējiem, pašiem kļūt par pilnīgiem darba saimniekiem.

Bieži jautā, kāpēc mums nav vienvadības? Tās nav un nebūs, iekām mēs nebūsim apguvuši techniku. ļekām starp mums, starp boļševikiem, nebūs diezgan daudz cilvēku, kas labi pazīst technikas, ekonomikas un finanču jautājumus, mums nebūs īstas vienvadības. Rakstiet rezolūcijas cik patīk, zvēriet kādiem vārdiem patīk, bet ja neapgūsit rūpnīcas, fabrikas, šachtas techniku, ekonomiku un linances, — nekāda labuma nebūs, vienvadības nebūs.

Uzdevums tātad ir tas, ka mums pašiem jāapgūst technikā, pašiem jākļūst par darba saimniekiem. Tikai šai apstāklī garantija, ka mūsu plānus izpildīs pilnīgi un ka vienvadību realizēs.

Šis darbs, protams, nav viegls, bet pilnīgi veicams. Zinātne, techniska pieredze, zināšanas, — visas tās ir iegūstamas lietas. Šodien to nav, bet rīt tās būs. Galvenais šeit ir tas, lai būtu dedzīga boļševistiska vēlēšanās apgūt techniku, apgūt ražošanas zinātni. Ar dedzīgu vēlēšanos var panākt visu, var pārvarēt wisu.

Dažreiz jautā, vai nedrīkst mazliet palēnināt tempus, aizturēt kustību. Nē, biedri, nedrīkst! Tempus palēnināt nedrīkst! Gluži otrādi, samērā ar spēkiem un iespējām tie jāpaātrina. To prasa no mums mūsu pienākumi pret PSRS strādniekiem un zemniekiem. To prasa no mums mūsu pienākumi pret visas pasaules strādnieku šķiru.

Aizturēt tempus — tas nozīmē atpalikt. Bet atpalikušos sit» Mēs negribam tikt sisti. Nē, negribam! Vecās Krievijas vēsture bija, starp citu, tā, ka viņu bez apstājas sita par atpalicību. Sita mongoļu chani. Sita turku beki. Sita zviedru feodāļi. Sita poļu un lietuvju pani. Sita angļu un franču kapitālisti. Sita japāņu baroni. Sita visi — par atpalicību. Par militāru atpalicību, par kultūras atpalicību, par valstisku atpalicību, par rūpniecisku atpalicību, par lauksaimniecisku atpalicību. Sita tāpēc, ka tas bija ienesīgi un notika nesodīti. Atcerieties pirmsrevolūcijas dzejnieka vārdus: «Tu esi nabaga, tu esi bagāta, tu esi varena, tu esi vārga, māmuļa Krievija». Šos vecā dzejnieka vārdus šie kungi bija labi iemācījušies. Viņi sita un piemetināja: «tu esi bagāta», — tātad uz tava rēķina var iedzīvoties. Viņi sita un piebilda: «tu esi nabaga, vārga» — tātad tevi var sist un laupīt bez kāda soda. Tāds jau ir ekspluatātoru likums — sist atpalikušos un vājos. Kapitālisma vilku likums. Tu esi atpalicis, tu esi vārgs — tātad tev nav taisnība, tātad tevi var sist un verdzināt. Tu esi varens — tātad tev taisnība, tātad no tevis jāsargās.

Lūk, kāpēc mēs vairs nedrīkstam atpalikt.

Pagātnē mums nebija un nevarēja būt tēvijas. Bet tagad, kad kapitālismu esam nogāzuši un mums ir strādnieku vara, — mums ir tēvija, un mēs cīnīsimies par tās neatkarību. Vai gribat, lai mūsu sociālistisko tēviju sakautu un lai viņa pazaudētu savu neatkarību? Bet ja to negribat, tad jums visīsākajā laikā jālikvidē tās atpalicība un jāattīsta īsti boļševistiski tempi tās sociālistiskās saimniecības celtniecībā. Citu ceļu nav. Lūk, kāpēc Oktobra dienās Ļeņins teica: «Vai nu nāve, vai panākt un aizsteigties priekšā attīstītākajām kapitālistiskajām zemēm».

No attīstītākajām zemēm mēs esam atpalikuši par 50—100 gadiem, šis attālums mums jānoskrien desmit gados. Vai nu mēs to veiksim, vai arī mūs samīs.

Lūk, ko mums diktē mūsu pienākumi pret PSRS strādniekiem un zemniekiem.

Bet mums ir vēl citi, nopietnāki un svarīgāki pienākumi. Tie ir pienākumi pret pasaules proletariātu. Tie ir vienādi ar pirmā veida pienākumiem. Bet mēs tos vērtējam augstāk. PSRS strādnieku šķira ir daļa no pasaules strādnieku šķiras. Mēs uzvarējām ne tikai ar PSRS strādnieku šķiras pūlēm, bet arī ar pasaules strādnieku šķiras atbalstu. Bez šāda atbalsta mūs sen būtu saplosījuši. Saka, ka mūsu zeme esot visu zemju proletariāta triecienbrigāde. Tas ir labi teikts. Bet tas uzliek mums visnopietnākos pienākumus. Kāpēc mūs atbalsta starptautiskais proletariāts, ar ko mēs esam izpelnījušies šādu atbalstu? Ar to, ka mēs pirmie metamies kaujā pret kapitālismu, mēs pirmie nodibinājām strādnieku varu, mēs pirmie sākām celt sociālismu. Ar to, ka mēs darām darbu, kas, ja tas būs sekmīgs, apgriezīs visu pasauli un atbrīvos visu strādnieku šķiru. Bet kas nepieciešams, lai gūtu panākumus? Mūsu atpalicības likvidācija, strauju boļševistisku celtniecības tempu attīstīšana. Mums jāvirzās uz priekšu tā, lai, raudzīdamās uz mums, visas pasaules strādnieku šķira varētu teikt: lūk, viņš, mans priekšpulks, lūk, viņa, mana triecienbrigāde, lūk, viņa, mana strādniecības vara, lūk, viņa, mana tēvija, — viņi dara savu darbu, mūsu darbu, — labi, — atbalstīsim viņus pret kapitālistiem un iedegsim pasaules revolūciju. Vai mums ir jāattaisno pasaules strādnieku šķiras cerības, jāizpilda savi pienākumi pret to? Jā, tas mums jādara, ja negribam piedzīvot vislielāko kaunu.

Tādi ir mūsu pienākumi, iekšējie un starptautiskie.

Jūs redzat, ka tie mums diktē boļševistiskus attīstības tempus.

Es neteikšu, ka saimniecības vadībā šajos gados pie mums nekas nav padarīts. Ir padarīts, un pat ļoti daudz. Mēs esam divkārt palielinājuši rūpniecības produkciju, salīdzinot ar pirmskara. Mēs esam radījuši vislielāko lauksaimniecisko ražošanu pasaulē. Bet mēs būtu varējuši padarīt vēl vairāk, ja pa šo laiku būtu centušies kā vajadzīgs apgūt ražošanu, tās techniku, tās fīnanciāli ekonomisko pusi.

Lielākais desmit gados mums jānoskrien tas atstatums, par kādu mēs esam atpalikuši no attīstītākajām kapitālisma zemēm. Tam mums ir visas «objektīvās» iespējas. Trūkst tikai prasmes kā nākas izmantot šīs iespējas. Bet tas ir atkarīgs no mums. Vienīgi no mums! Laiks mums iemācīties izmantot šīs iespējas. Laiks darīt galu satrunējušai nostājai par neiejaukšanos ražošanā. Laiks iegaumēt citu, jaunu, tagadējam periodam atbilstošu nostāju: iejaukties visur. Ja tu esi rūpnīcas direktors — iejaucies visās lietās, iedziļinies visur, nepalaid garām neko, mācies un vēlreiz mācies. Boļševikiem jāapgūst technika. Laiks boļševikiem pašiem kļūt speciālistiem. Rekonstrukcijas periodā technika izšķir visu. Un saimnieciskais darbinieks, kas nevēlas studēt techniku, kas nevēlas apgūt techniku, — tas ir anekdots, bet nevis saimniecisks darbinieks.

Saka, ka techniku apgūt esot grūti. Nav tiesa! Nav tādu cietokšņu, ko boļševiki nevarētu ieņemt. Mēs esam atrisinājuši veselu virkni visgrūtāko uzdevumu. Mēs esam gāzuši kapitālismu. Mēs esam saņēmuši varu. Mēs esam uzcēluši milzīgu sociālistisku rūpniecību. Mēs esam pagriezuši vidējo zemnieku uz sociālisma ceļu. Vissvarīgāko no celtniecības viedokļa mēs jau esam veikuši. Mums atlicis nedaudz: iestudēt techniku, apgūt zinātni. Un kad mēs to būsim padarījuši, tad mums sāksies tādi tempi, par kādiem tagad mēs nedrīkstam ne sapņot. Un mēs to izdarīsim, ja vien to īsti gribēsim!

JAUNI APSTĀKĻI JAUNI SAIMNIECISKAS CELTNIECĪBAS UZDEVUMI

Runa saimniecisko darbinieku apspriedē 1931. gada 23. jūnijā

BIEDRI! No apspriedes materiāliem redzams, ka no plāna izpildīšanas viedokļa mūsu rūpniecība rāda diezgan īaibu ainu. Ir rūpniecības nozares, kas pagājušajos piecos mēnešos, salīdzinot ar pagājušo gadu, ir devušas produkcijas pieaugumu par 40—50%. Ir nozares, kas devušas ne vairāk par 20—30°/o pieauguma. Ir beidzot atsevišķas rūpniecības nozares, kas devušas minimālu pieaugumu — kādus 6—10%, un pat vēl mazāk par to. Pēdējām jāpieskaita ogļu rūpniecība un melnā metalurģija. Aina, kā redzat, ir raiba.

Ar ko lai izskaidro šo raibumu? Kur cēlonis dažu rūpniecības nozaru atpalikšanai? Kur cēlonis tam, ka dažas rūpniecības nozares dod tikai 20—25% pieauguma, bet ogļu rūpniecība un melnā metalurģija dod vēl mazāku pieaugumu, velkas citām nozarēm astē?

Cēlonis tas, ka pēdējā laikā pašos pamatos grozījušies rūpniecības attīstības noteikumi, radies jauns stāvoklis, kas prasa jaunus vadības paņēmienus, bet daži mūsu saimnieciskie darbinieki darba paņēmienu maiņas vietā arvien vēl turpina strādāt pa vecam. Lieta tātad ir tā, ka jaunie rūpniecības attīstības noteikumi prasa jauna veida darbu, bet daži mūsu saimnieciskie darbinieki to nesaprot un neredz to, ka tagad jāvada pa jaunam.

Te ir dažu mūsu rūpniecības nozaru atpalikšanas cēlonis.

Kādi ir šie mūsu rūpniecības attīstības jaunie noteikumi? No kurienes tie radušies?

Viņu, šo jauno noteikumu, ir vismaz seši.

Apskatīsim šos noteikumus.

DARBA SPĒKS

Runa ir vispirms par uzņēmumu nodrošināšanu ar darba spēku. Agrāk strādnieki parasti paši gāja uz rūpnīcām, uz fabrikām, — šajā lietā tātad bija zināma pašplūsme. Un šī pašplūsme radās no tā, ka bija bezdarbs, bija šķiru diferenciācija uz laukiem, bija nabadzība, bija bailes no bada, kas dzina ļaudis no laukiem uz pilsētu. Vai atceraties formulu: «Zemnieka bēgšana no laukiem uz pilsētu»? Kas spieda zemnieku bēgt no laukiem uz pilsētu? Bailes no bada, bezdarbs, tas apstāklis, ka sādža viņam bija pamāte un viņš bija gatavs bēgt no tās kaut velnam uz ragiem, lai tikai dabūtu kaut kādu darbu.

Tāds vai gandrīz tāds stāvoklis mums bija nesenajā pagātnē.

Vai var teikt, ka tagad mums ir gluži tāda pati aina? Nē,, to nevar teikt. Gluži otrādi, stāvoklis tagad ir pamatā grozījies. Un tieši tāpēc, ka stāvoklis ir grozījies, mums vairs nav darba spēka pašplūsmes. Kas tad īstenībā ir grozījies pa šo laiku? Pirmkārt, mēs esam likvidējuši bezdarbu, esam tātad iznīcinājuši to spēku, kas radīja spiedienu «darba tirgū». Otrkārt, mēs esam pilnīgi paralizējuši šķiru diferenciāciju uz laukiem, — tātad esam pārvarējuši to pašu masu nabadzību, kas dzina zemnieku no laukiem uz pilsētu. Beidzot, mēs esam apgādājuši laukus ar desmitiem tūkstošiem traktoru un lauksaimniecības mašīnu, esam satriekusi kulaku, noorganizējuši kolchozus un devuši zemniekiem iespēju dzīvot un strādāt cilvēciski. Tagad sādžu vairs nevar saukt par zemnieka pamāti. Un tieši tāpēc, ka to vairs nevar saukt par pamāti, zemnieks ir sācis: palikt uz laukiem, un mums nav vairs ne «zemnieka bēgšanas no laukiem uz pilsētu», ne darba spēka pašplūsmes.

Jūs redzat, ka tagad mums ir gluži jauna situācija un jauni noteikumi uzņēmumu apgādāšanai ar darba spēku.

Kas no tā jāsecina?

No tā jāsecina, pirmkārt, ka nevar vairs paļauties uz darba spēka pašplūsmi. Tātad no pašplūsmes «politikas» jāpāriet uz organizētas rūpniecības strādnieku vervēšanas politiku. Bet tam ir tikai viens ceļš — saimniecisko organizāciju līgumi ar kolchoziem un kolchozniekiem. Jūs zināt, ka dažas saimnieciskās organizācijas un kolchozi jau ir uz šā ceļa nostājušies, pie kam pieredze rāda, ka līgumu prakse dod nopietnus panākumus kā kolchoziem, tā arī rūpniecības uzņēmumiem.

No tā jāsecina, otrkārt, tas, ka bez kavēšanās jāpāriet uz smagāko darba procesu mechanizāciju, izvēršot šo darbu plašos apmēros (mežu rūpniecība, būvniecība, ogļu rūpniecība, iekraušana un izkraušana, transports, melnā metalurģija u. tml.). Tas, protams, nenozīmē, ka roku darbs jāpamet novārtā. Gluži otrādi, roku darbam ražošanā vēl ilgi būs ļoti nopietna loma. Bet tas nozīmē, ka darba procesu mechanizācija mums ir tas jaunais un izšķirīgais spēks, bez kā nav iespējams izturēt ne mūsu tempus, ne jaunos ražošanas apjomus.

Mums vēl ir ne mazums saimniecisku darbinieku, kas «netic» ne mechanizācijai, nedz līgumiem ar kolchoziem. Tie ir tie paši saimnieciskie darbinieki, kas nesaprot jauno stāvokli, negrib strādāt pa jaunam un ilgojas pēc «veciem labiem laikiem», kad darba spēks «pats gāja» uz uzņēmumiem. Nav vārdam vietas, ka šādi saimnieciski darbinieki no tiem jaunajiem saimnieciskās celtniecības uzdevumiem, kādus mums izvirza jaunie apstākļi, ir tik pat tālu kā debess no zemes. Viņi, redzams, domā, ka grūtības ar darba spēku ir nejauša parādība, ka darba spēka trūkums izzudīs pats no sevis, tā sakot, pašplūsmes ceļā. Tā ir maldīšanās, biedri. Grūtības ar darba spēku pašas nevar izzust. Tās var izzust vienīgi mūsu pašu pūļu rezultātā.

Tātad, organizēti vervēt darba spēku, noslēdzot līgumus ar kolchoziem, mechanizēt darbu, tāds ir uzdevums.

Tā tas ir ar jautājumu par pirmo jauno noteikumu mūsu rūpniecības attīstībā.

Pievērsīsimies jautājumam par otru noteikumu.

II STRĀDNIEKU DARBA ALGA

Es tikko runāju par strādnieku organizētu vervēšanu mūsu uzņēmumiem. Bet salīgt strādniekus vēl nenozīmē padarīt visu darbu. Lai nodrošinātu mūsu uzņēmumus ar darba spēku, ir nepieciešams panākt strādnieku piesaistīšanu ražošanai un padarīt strādnieku sastāvu uzņēmumos daudz maz pastāvīgāku. Vai maz jāpierāda, ka bez pastāvīga strādnieku sastāva, kas vairāk vai mazāk iemācījušies ražošanas techniku un pieraduši pie jaunajiem mechanismiem, — nav iespējams virzīties uz priekšu, nav iespējams izpildīt ražošanas plānus. Pretējā gadījumā būtu katru reizi no jauna jāapmāca strādnieki un jāizlieto puse laika viņu apmācīšanai, kamēr šo laiku varētu izlietot ražošanai. Bet kas pie mums tagad notiek īstenībā? Vai var teikt, ka strādnieku sastāvs uzņēmumos mums ir vairāk vai mazāk pastāvīgs? Nē, to diemžēl nevar teikt. Gluži otrādi, mūsu uzņēmumos arvien vēl ir tā saucamā darba spēka klejošana. Vēl vairāk, veselā rindā uzņēmumu darba spēka klejošana ne tikai neizzūd, bet, otrādi, aug un pastiprinās. Katrā ziņā maz jūs atradīsit tādu uzņēmumu, kur strādnieku sastāvs pusgada vai pat ceturkšņa laikā nemainītos vismaz par 30—40%.

Agrāk, rūpniecības atjaunošanas periodā, kad techniskās ierīces mums nebija sarežģītas un ražošanas mērogi nebija lieli, varēja kaut kā «ciest» tā dēvēto darba spēka klejošanu. Tagad cita lieta. Tagad stāvoklis ir grozījies pašos pamatos. Tagad, plaši izvērstas rekonstrukcijas periodā, kad ražošanas mērogi ir kļuvuši milzīgi un techniskās ierīces ārkārtīgi sarežģītas, — darba spēka klejošana ir kļuvusi par ražošanas nelaimi, kas dezorganizē mūsu uzņēmumus. «Ciest» tagad darba spēka klejošanu — nozīmē dezorganizēt mūsu rūpniecību, iznīcināt iespēju izpildīt ražošanas plānus, satricināt iespēju uzlabot produkcijas kvalitāti.

Kur cēlonis darba spēka klejošanai?

Nepareizā darba algas organizācijā, nepareizā tarifu sistēmā,, «kreisā» darba algas nivelēšanā. Vairākos uzņēmumos tarifa likmes mums ir noteiktas tādā veidā, ka gandrīz izzūd starpība starp kvalificētu darbu un nekvalificētu darbu, starp smagu darbu un vieglu darbu. Nivelēšanā ved pie tā, ka nekvalificēts strādnieks nav ieinteresēts pāriet kvalificētos un tātad viņam nav perspektīvas tikt uz priekšu, un tāpēc ražošanā viņš jūtas kā «vasarnieks», kas strādā tikai pagaidām, tādēļ, lai drusku «iepelnītu» un pēc tam aizietu kaut kur uz citu vietu «meklēt laimi». Nivelēšanā noved pie tā, ka kvalificēts strādnieks ir spiests pāriet no uzņēmuma uz uzņēmumu tādēļ, lai sameklētu beidzot tādu uzņēmumu, kur kvalificētu darbu prot pienācīgi novērtēt.

No tā rodas «vispārēja» kustība no uzņēmuma uz uzņēmumu, darba spēka klejošana.

Lai iznīcinātu šo ļaunumu, jāatceļ nivelēšanā un jāsatriec vecā tarifu sistēma. Lai iznīcinātu šo ļaunumu, jāorganizē tāda tarifu sistēma, kurā būtu ievērota starpība starp kvalificētu darbu un nekvalificētu darbu, starp smagu darbu un vieglu darbu. Nevar pieļaut, ka metāla velmētājs melnajā metalurģijā saņem tikpat daudz kā slaucītājs. Nevar pieļaut, ka mašīnists dzelzceļa transportā saņem tikpat daudz kā pārrakstītājs. Markss un Ļeņins saka, ka starpība starp kvalificētu un nekvalificētu darbu pastāvēs pat sociālismā, pat pēc šķiru iznicināšanas, ka vienīgi komunismā šai starpībai jāizzūd, ka tāpēc «darba alga» pat sociālismā jādod pēc darba, bet nevis pēc vajadzībām. Bet mūsu nivelētāji no saimniecisko un arodbiedrību darbiniekiem tam nepiekrīt un domā, ka mūsu padomju iekārtā šī starpība jau ir izzudusi. Kam taisnība — Marksam un Ļeņinam vai nivelētajiem? Jādomā, ka taisnība te ir Marksam un Ļeņinam. Bet no tā jāsecina, ka tas, kas tarifa sistēmu tagad ceļ uz nivelēšanas «principiem», neņemot vērā starpību starp kvalificētu darbu un nekvalificētu darbu, tas aiziet no marksisma, aiziet no ļeņinisma.

Katrā rūpniecības nozarē, katrā uzņēmumā, katrā cechā ir -daudzmaz kvalificētu strādnieku vadošas grupas, kuras uzņēmumam jāpiesaista vispirms un galveno tiesu, ja mēs tiešām gribam nodrošināt pastāvīgu strādnieku sastāvu uzņēmumā. Tās, šīs vadošās strādnieku grupas, ir galvenais ķēdes posms ražošanā. Piesaistīt tās uzņēmumam, cecham — nozīmē piesaistīt visu strādnieku sastāvu, un pašā pamatā izskaust darba spēka klejošanu. Bet kā viņus piesaistīt uzņēmumam? Viņus var piesaistīt vienīgi, virzot viņus uz augšu, paceļot viņu darba algas līmeni, ar tādu darba algas organizāciju, kas darbinieka kvalifikāciju vērtētu kā nākas. Bet ko nozīmē viņus virzīt uz augšu un pacelt viņu darba algas līmeni? Bez visa pārējā tas nozīmē atvērt perspektīvu nekvalificētajiem strādniekiem un radīt viņos stimulu virzīties uz augšu, lai pārietu kvalificēto kategorijā. Jūs paši zināt, ka mums tagad ir vajadzīgi simti tūkstoši un miljoni kvalificētu strādnieku. Bet lai radītu kvalificētus strādniekus, jārada neapmācītos strādniekos .stimuls un jādod perspektīva virzīties uz priekšu, pacelties augšup. Un jo drošāk mēs nostāsimies uz šā ceļa, jo labāk, tāpēc ka šeit ir pamata līdzeklis darba spēka klej ošanas likvidēšanai. Turpretī ekonomēt šai darbā — nozīmē izdarīt noziegumu, iet pret mūsu sociālistiskās rūpniecības interesēm.

Bet tas nav viss.

Lai piesaistītu strādniekus uzņēmumam, vēl ir nepieciešama strādnieku apgādes un dzīvokļu jautājuma tālāka uzlabošana. Nevar noliegt, ka dzīvokļu celtniecības un strādnieku apgādes sfērā pēdējos gados ir darīts diezgan daudz. Bet ar padarīto nepavisam nepietiek, lai apmierinātu strādnieku ātri augošās vajadzības. Nevar atsaukties uz to, ka agrāk dzīvokļu bija mazāk nekā tagad un ka tāpēc var apmierināties ar sasniegtajiem rezultātiem. Tāpat nevar atsaukties uz to, ka agrāk strādnieku apgāde bija daudz sliktāka nekā tagad un tāpēc var apmierināties ar tagadējo stāvokli. Tikai satrunējuši un caurcaurēm izkurtējuši cilvēki var mierināties ar atsaukšanos

uz pagātni. Jāpamatojas nevis uz pagātni, bet uz augošām strādnieku vajadzībām tagadnē. Jāsaprot, ka strādnieku eksistences apstākļi pie mums ir pašos pamatos grozījušies. Tagad strādnieks nav tas, kas agrāk. Tagadējais strādnieks, mūsu padomju strādnieks, grib dzīvot tā, lai apmierinātu visas savas materiālās un kulturālās prasības ir pārtikas apgādes ziņā, ir dzīvokļu ziņā, ir kulturālo un visu citu prasību apmierināšanas ziņā. Viņam ir tiesības uz to, un mūsu pienākums ir nodrošināt viņam šos apstākļus. Tiesa, pie mums viņš necieš no bezdarba,, viņš ir brīvs no kapitālisma jūga, viņš vairs nav vergs, bet ir saimnieks savā darbā. Bet ar to nepietiek. Viņš prasa visu savu materiālo un kulturālo prasību apmierināšanu, un mūsu pienākums ir izpildīt šo viņa prasību. Neaizmirstiet, ka mēs paši tagad uzstādām zināmas prasības strādniekam, — prasām no viņa darba disciplīnu, spraigu darbu, sacensību, triecienniecību. Neaizmirstiet, ka milzīgs strādnieku vairākums pieņēma šīs Padomju varas prasības ar lielu sajūsmu un varonīgi izpilda tās. Tāpēc nebrīnieties, ka, izpildīdami Padomju varas prasības, strādnieki savukārt prasīs no tās, lai tā izpilda savus pienākumus strādnieku materiālā un kulturālā stāvokļa tālākai uzlabošanai.

Tātad likvidēt darba spēka klejošanu, iznīcināt nivelēšanu, pareizi organizēt darba algu, uzlabot strādnieku dzīves apstākļus, — tāds ir uzdevums.

Tā tas ir ar jautājumu par mūsu rūpniecības otru jauno attīstības noteikumu.

Pāriesim pie jautājuma par trešo noteikumu.

III DARBA ORGANIZĀCIJA

Iepriekš es runāju par nepieciešamību likvidēt darba spēka klejošanu, par strādnieku piesaistīšanu uzņēmumiem. Bet ar strādnieku piesaistīšanu vien vēl viss nav aptverts. Ar klejošanas novēršanu nepietiek. Strādniekiem vēl jāsagādā tādi darba apstākļi, kas viņiem dotu iespēju strādāt apzinīgi, celt ražīgumu, uzlabot produkcijas kvalitāti. Tātad darbs uzņēmumos jāorganizē tādā veidā, lai ar katru mēnesi, ar katru ceturksni celtos ražīgums.

Vai var teikt, ka pašreizējā faktiskā darba organizācija mūsu uzņēmumos atbilst modernām ražošanas prasībām? Diemžēl to nevar teikt. Katrā ziņā mums arvien vēl ir vairāki uzņēmumi, kur darba organizācija nostatīta pavisam slikti, kur darba kārtības un saskaņotības vietā ir nekārtība un juceklis, kur atbildības vietā valda pilnīga neatbildība un bezpersoniskums.

Kas ir bezpersoniskums? Bezpersoniskums ir jebkādas atbildības trūkums par uzdoto darbu, atbildības trūkums par mechanismiem, par darba galdiem, par instrumentiem. Saprotams, ka, eksistējot bezpersoniskumam, nevar būt ne runas par kaut cik nopietnu darba ražīguma pacelšanu, par produkcijas kvalitātes uzlabošanu, par saudzīgu apiešanos ar mechanismiem, darba galdiem, instrumentiem. Jūs zināt, kādas sekas bija bezpersoniskumam dzelzceļa transportā. Tādus pašus rezultātus tas izrosina arī rūpniecībā. Mēs esam iznīcinājuši bezpersoniskumu dzelzceļa transportā un pacēluši pēdējā darbu. Tas pats mums jāizdara rūpniecībā, lai paceltu tās darbu uz augstākas pakāpes.

Agrāk vēl varēja kaut kā «iztikt» ar to nepareizo darba organizāciju, kas ērti sadzīvo ar bezpersoniskumu, ar to, ka neviens neatbild par zināmu konkrētu darbu. Tagad — cita lieta. Tagad stāvoklis ir pavisam citāds. Ar tagadējiem grandiozajiem ražošanas mērogiem un gigantiskajiem uzņēmumiem bezpersoniskums ir tāda nelaime rūpniecībā, kas apdraud visus mūsu ražošanas un organizācijas sasniegumus uzņēmumos.

Kā bezpersoniskums varēja iesakņoties vairākos uzņēmumos? Tas ieradās uzņēmumos kā nelikumīgs nepārtrauktās darba nedēļas pavadonis. Būtu nepareizi sacīt, ka nepārtrauktai darba nedēļai obligāti nāk līdz bezpersoniskums ražošanā. Ar darba pareizu organizāciju, ar katra cilvēka atbildības organizēšanu par noteiktu darbu, kad noteiktas strādnieku grupas ir piesaistītas mechanismiem, darbagaldiem, ar pareizi noorganizētām maiņām, kas neatpaliek viena no otras labuma un kvalifikācijas ziņā, — tādos apstākļos nepārtrauktā darba nedēļa rada milzīgu darba ražīguma pieaugumu, darba kvalitātes uzlabošanos, bezpersoniskuma izskaušanu. Tā tas ir, piemēram, dzelzceļa transportā, kur tagad pastāv nepārtraukta darba nedēļa, bet kur bezpersoniskuma vairs nav. Vai var teikt, ka rūpniecības uzņēmumos mums ir tāda pati labvēlīga aina ar nepārtraukto darba nedēļu? Diemžēl to nevar teikt. Lieta tā, ka daudzos uzņēmumos pie mums pārgāja uz nepārtrauktu darba nedēļu pārāk steidzīgi, nesagatavojot attiecīgus apstākļus, pienācīgi neorganizējot maiņas, kas daudzmaz līdzvērtīgas kvalitātes un kvalifikācijas ziņā, neorganizējot katra cilvēka atbildību par zināmu konkrētu darbu. Bet tas noveda pie tā, ka stichijas varā atstātā nepārtrauktā darba nedēla kļuva par bezpersoniskumu. Rezultātā — daudzos uzņēmumos mums ir nepārtraukta darba nedēļa uz papīra un vārdos, bet bezpersoniskums nevis uz papīra, bet reāli. Rezultātā — nav atbildības sajūtas par darbu, nevērīga apiešanās ar mechanismiem, masveidīga darba galdu bojāšana un stimula trūkums darba ražīguma pacelšanai. Ne velti strādnieki saka: «darba ražīgumu mēs jau nu paceltu un stāvokli uzlabotu, bet kas gan mūs novērtēs, ja neviens ne par ko neatbild?»

No tā jāsecina, ka viens otrs no mūsu biedriem ir pasteidzies vienā otrā vietā ar nepārtrauktas darba nedēļas nodibināšanu un pasteigdamies ir izķēmojis nepārtraukto darba nedēļu, pārvērzdams to par bezpersoniskumu. Šāda stāvokļa likvidēšanai un bezpersoniskuma iznīcināšanai ir divas i/ejas. Vai nu pārgrozīt nepārtrauktās darba nedēļas realizēšanas noteikumus tā, lai nepārtrauktā darba nedēļa nekļūtu par bezpersoniskumu, līdzīgi tam, kā tas izdarīts dzelzceļa transportā. Vai arī tur, kur pašlaik nav labvēlīgu apstākļu šādam mēģinājumam, — atmest uz papīra pastāvošo nepārtraukto darba nedēļu, pāriet pagaidām uz pārtrauktu 6 dienu darba nedēļu, kā tas nesen izdarīts Staļingradas traktoru rūpnīcā, un sagatavot apstākļus, lai pēc tam atgrieztos pie īstas nepārtrauktas darba nedēļas, bet nevis pie tādas, kas pastāv uz papīra, lai atgrieztos pie nepārtrauktas darba nedēļas bez b ezp er s oniskuma.

Citu izeju nav.

Nevar būt šaubu, ka mūsu saimnieciskie darbinieki visu to saprot diezgan labi. Bet viņi klusē. Kāpēc? Redzams tāpēc, ka baidās no patiesības. Bet no kura laika boļševiki ir sākuši baidīties no patiesības? Vai tas nav pareizi, ka daudzos uzņēmumos nepārtrauktā darba nedēļa ir kļuvusi par bezpersoniskumu, ka nepārtrauktā darba nedēļa tādā veidā ir izķēmota līdz pēdējam? Rodas jautājums, kam šāda nepārtraukta darba nedēļa ir vajadzīga? Kas iedrošināsies teikt, ka šās, uz papīra pastāvošās, izķēmotās nepārtrauktās darba nedēļas paturēšana ir svarīgāka nekā pareiza darba organizācija, svarīgāka nekā darba ražīguma attīstība, svarīgāka nekā patiesa nepārtraukta darba nedēļa, svarīgāka nekā mūsu sociālistiskā rūpniecība? Vai nav skaidrs, ka, jo drīzāk mēs apraksim šo nepārtraukto darba nedēļu uz papīra, jo drīzāk panāksim īstas, ne papīra, nepārtrauktas darba nedēļas noorganizēšanu?

Daži biedri domā, ka bezpersoniskumu var iznīcināt ar svinīgām frāzēm, daudzsološām runām. Es vismaz zinu vairākus saimnieciskus darbiniekus, kas savā cīņā pret bezpersoniskumu aprobežojas ar to, ka bieži vien runā sapulcēs, lādēdami bezpersoniskumu, kā redzams, domādami, ka pēc šādām runām bezpersoniskumam jāizzūd pašam, tā sakot, pašplūsmes ceļā. Viņi dziļi maldās, ja domā, ka bezpersoniskumu var izskaust no prakses ar runām un svinīgām frāzēm. Nē, biedri, bezpersoniskums nekad pats neizzudīs. To mēs varam iznīcināt un tas jāiznīcina vienīgi mums pašiem, jo mums līdz ar jums ir vara, un mēs kopā ar jums atbildam par visu, tai skaitā arī par bezpersoniskumu. Es domāju, ka būtu daudz labāk, ja mūsu saimnieciskie vadītāji runu un svinīgu frāžu vietā apmestos uz vienu otru mēnesi, teiksim, šachtā vai rūpnīcā, izstudētu visas darba organizācijas detaļas un «sīkumiņus», patiešām izskaustu tur bezpersoniskumu un pēc tam izplatītu zināmā uzņēmuma pieredzi uz citiem uzņēmumiem. Tas būtu nesalīdzināmi labāk. Tā būtu īsta cīņa pret bezpersoniskumu, cīņa par pareizu boļševistisku darba organizāciju, cīņa par spēku pareizu izvietošanu uzņēmumā.

Tātad, likvidēt bezpersoniskumu, uzlabot darba organizāciju, pareizi izvietot spēkus uzņēmumā — tāds ir uzdevums

Tā tas ir ar mūsu rūpniecības trešo jauno attīstības noteikumu.

Pāriesim pie jautājuma par ceturto noteikumu.

IV JAUTĀJUMS PAR STRĀDNIEKU ŠĶIRAS RAŽOŠANAS UN TECHNISKO INTELIĢENCI

Stāvoklis ir grozījies arī attiecībā pret komandējošo sastāvu rūpniecībā vispār un attiecībā pret inženiertechnisko personālu sevišķi.

Agrāk stāvoklis pie mums bija tāds, ka visas mūsu rūpniecības galvenais avots bija Ukrainas ogļu un metalurģijas baze. Ukraina apgādāja ar metālu visus mūsu rūpniecības rajonus, kā Dienvidus, tā arī Maskavu un Ļeņingradu. Tā arī apgādāja ar oglēm mūsu galvenos uzņēmumus PSRS. Es šeit neietveru Uralus, tāpēc ka Uralu īpatsvars, salīdzinot ar Doņecas baseinu, bija nenozīmīgs lielums. Saskaņā ar to mums bija trīs galvenie centri rūpniecības komandējošā sastāva izveidošanai: Dienvidi, Maskavas rajons, Ļeņingradas rajons. Saprotams, ka šādos apstākļos mēs varējām tā vai citādi iztikt ar to inženiertechnisko spēku minimu, kāds mūsu zemei vien toreiz varēja būt.

Tā tas bija nesenā pagātnē.

Bet tagad mums ir pavisam cits stāvoklis. Tagad, es domāju, ir skaidrs, ka, saglabājot pašreizējos attīstības tempus un milzīgos ražošanas mērogus, mēs vairs nevaram iztikt ar vienu pašu Ukrainas ogļu un metalurģijas bazi. Jūs zināt, ka Ukrainas ogļu un metāla mums vairs nepietiek, lai gan to ražošana pieaug. Jūs zināt, ka tāpēc mēs esam spiesti dibināt jaunu ogļu un metalurģijas bazi austrumos — Uralu-Kuzbasu. Jūs zināt, ka mēs dibinām šo bazi ne bez panākumiem. Bet ar to nepietiek. Mums, tālāk, jārada metalurģija arī pašā Sibirijā, lai apmierinātu tās pieaugošās vajadzības. Un mēs to jau radām. Bez tam mums jānodibina jauna krāsainās metalurģijas bāze Kazakstanā, Turkestanā. Mums, beidzot, jāattīsta visplašākā dzelzceļu būvniecība. To prasa visas PSKS intereses — malienes republiku intereses tāpat kā centra intereses.

Bet no tā jāsecina, ka mēs vairs nevaram iztikt ar to rūpniecības inženiertechnisko un komandējošo spēku minimu, ar kuru mēs iztikām agrāk. No tā jāsecina, ka ar vecajiem inženiertechnisko spēku formēšanas centriem vairs nepietiek, ka jārada vesels jaunu centru tīkls — Uralos, Sibirijā, Vidusāzijā. Mums tagad trīsreiz, piecreiz vairāk jānodrošinās ar rūpniecības inženiertechniskajiem un komandējošiem spēkiem, ja mēs patiešām domājam realizēt PSRS sociālistiskās industrializācijas programu.

Bet mums nav vajadzīgi jebkuri komandējoši un inženiertechniski spēki. Mums vajadzīgi tādi komandējoši un inženiertechniski spēki, kas spēj saprast mūsu zemes strādnieku šķiras politiku, spēj apgūt šo politiku un ir gatavi pēc labākās sirdsapziņas realizēt to. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka mūsu zeme ir sasniegusi tādu attīstības fazi, kad strādnieku šķirai jārada pašai sava ražošanas techniskā inteliģence, kas spētu aizstāvēt tās intereses ražošanā kā valdošās šķiras intereses.

Neviena valdoša šķira nav iztikusi bez savas pašas inteliģences. Nav nekāda pamata šaubīties par to, ka arī PSRS strādnieku šķira tāpat nevar iztikt bez savas pašas ražošanas techniskās inteliģences.

Padomju vara ir apsvērusi šo apstākli un atvērusi strādnieku šķiras cilvēkiem augstāko mācības iestāžu durvis visās tautsaimniecības nozarēs. Jūs zināt, ka desmiti tūkstoši strādnieku un zemnieku jauniešu tagad mācās augstākajās mācības iestādēs. Ja agrāk, kapitālismam pastāvot, augstākās mācības iestādes bija kundziņu monopols, tad tagad, padomju iekārtā, strādnieku un zemnieku jaunatne tur ir valdošais spēks. Nav šaubu, ka drīz mēs saņemsim no mūsu mācības iestādēm tūkstošiem jaunu techniķu un inženieru, jaunu mūsu rūpniecības komandieru.

Bet tā ir tikai lietas viena puse. Otra lietas puse ir tā, ka strādnieku šķiras ražošanas techniskā inteliģence veidosies ne tikai no cilvēkiem, kas beiguši augstskolu, — tā rekrūtēsies arī no mūsu uzņēmumu praktiskajiem darbiniekiem, no kvalificētiem strādniekiem, no strādnieku šķiras kulturālajiem spēkiem rūpnīcā, fabrikā, šachtā. Sacensības ierosinātāji, triecienu brigāžu vadītāji, darba kāpinājuma praktiskie iedvesmotāji, darbu organizatori vienā vai otrā celtniecības sektorā, — lūk, jaunais strādnieku šķiras slānis, kam kopā ar augstskolu beigušiem biedriem jābūt strādnieku šķiras inteliģences kodolam, mūsu rūpniecības komandējošā sastāva kodolam. Uzdevums ir neatstumt šos iniciatīvos biedrus, drošāk izvirzīt viņus komandējošos amatos, dot viņiem iespēju parādīt savas organizatoriskās spējas, dot viņiem iespēju papildināt savas zināšanas un radīt viņiem piemērotus apstākļus, nežēlojot tam naudu.

Starp šiem biedriem ir ne mazums bezpartejisko. Bet tas nevar būt nekāds šķērslis tam, lai viņus drošāk izvirzītu vadošos posteņos. Gluži otrādi, tieši viņiem, šiem bezpartejiskajiem biedriem, jāpievērš sevišķa uzmanība, jāizvirza komandējošos amatos, lai viņi pārliecinātos īstenībā, ka partija prot pienācīgi novērtēt spējīgus un apdāvinātus darbiniekus. Daži biedri domā. ka vadošos posteņos fabrikās, rūpnīcās var izvirzīt vienīgi partijas biedrus. Uz šā pamata viņi nereti atstumj apdāvinātus un iniciatīvus bezpartejiskus biedrus, izvirzīdami pirmajā vietā partijas biedrus, kaut arī tie būtu mazāk apdāvināti un bez iniciatīvas. Nav vārdam vietas, ka nav nekā muļķīgāka ur: reakcionārāka par šādu, ja tā atļauts teikt, «politiku». Vai maz jāpierāda, ka ar šādu «politiku» var tikai diskreditēt partiju un atstumt no partijas bezpartejiskos strādniekus. Mūsu politikas nolūks nebūt nav padarīt partiju par noslēgtu kastu. Mūsu politika ir tāda, lai starp partejiskiem un bezpartejiskiem strādniekiem pastāvētu «savstarpējas uzticības» atmosfēra, «savstarpējas pārbaudes» atmosfēra (Ļeņins). Mūsu partija ir stipra strādnieku šķirā, starp citu, tāpēc, ka tā realizē tieši šādu politiku.

Tātad, panākt to, lai PSRS strādnieku šķirai būtu pašai sava ražošanas techniskā inteliģence — tāds ir uzdevums.

Tā tas ir ar mūsu rūpniecības ceturto jauno attīstības noteikumu.

Pāriesim pie jautājuma par piekto noteikumu.

PAGRIEZIENA PAZĪMES VECĀS RAŽOŠANAS TECHNISKAS INTELIĢENCES VIDŪ

Citādi nostatāms arī jautājums par attieksmēm pret veco, buržuāzisko ražošanas technisko inteliģenci.

Pirms gadiem diviem mums bija tāds stāvoklis, ka vecās techniskās inteliģences viskvalificētākā daļa bija saindēta ar kaitniecības slimību. Vēl vairāk, kaitniecība toreiz bija savā ziņā modes lieta. Vieni nodarbojās ar kaitniecību, otri slēpa kaitniekus, trešie mazgāja rokas nevainībā un ieturēja neitralitāti, ceturtie svārstījās starp Padomju varu un kaitniekiem. Protams, vecās techniskās inteliģences vairākums turpināja strādāt daudzmaz lojāli. Bet runa šeit ir nevis par vairākumu, bet par viskvalificētāko techniskās inteliģences daļu.

Kas radīja kaitniecības kustību, kas to kultivēja? Šķiru cīņas saasināšanās PSRS iekšienē, Padomju varas uzbrukuma politika pret pilsētas un lauku kapitālistiskajiem elementiem, šo pēdējo pretošanās Padomju varas politikai, sarežģītais starptautiskais stāvoklis, kolchozu un sovchozu celtniecības grūtības. Ja kaitnieku kaujnieciskās daļas aktivitāti stiprināja kapitālistisko zemju imperiālistu intervencionistiskie nodomi un labības sagādes grūtības valsts iekšienē, tad vecās techniskās inteliģences otras daļas svārstīšanos uz aktīvo kaitnieku pusi veicināja trockistu un meņševiku pļāpu modes sarunas par to, ka «no kolchoziem un sovchoziem tik un tā nekas neiznāks», ka «Padomju vara tik un tā deģenerējas un drīzā laikā tai jākrīt», ka «boļševiki ar savu politiku paši veicina intervenciju» utt., u. tml. Bez tam, ja pat daži veci labējā novirziena boļševiki nenoturējās pret «epidēmiju» un šajā periodā nosvērās sānis no partijas, tad nav iemesla brīnīties, ka vecās techniskās inteliģences zināma daļa, kura nekad nebija odusi boļševismu, ar dieva palīdzību arī sāka svārstīties.

Saprotams, ka šādos apstākļos Padomju vara varēja praktizēt tikai vienu vienīgu politiku attieksmē pret veco technisko inteliģenci — aktīvo kaitnieku satriekšanas, neitrālo diferenciācijas un lojālo pievilkšanas politiku.

Tā bija priekš viena vai divi gadiem.

Vai var teikt, ka tagad mums ir gluži tādi paši apstākļi? Nē, to nevar teikt. Tieši otrādi, tagad mums ir radušies pavisam citādi apstākļi. Sāksim kaut vai ar to, ka mēs esam satriekusi un sekmīgi pārvaram pilsētu un lauku kapitālistiskos elementus. Protams, vecajai inteliģencei tas prieku nedara. Ļoti ticams, ka viņa arvien vēl izrāda līdzjūtību saviem sakautajiem draugiem. Bet nenotiek vis tā, ka līdzjutēji, un vēl jo vairāk, neitrālie un svārstīgie labprātīgi būtu ar mieru uzņemties savu aktīvo draugu likteni pēc tam, kad šie pēdējie smagi un neglābjami sakauti. Tālāk, mēs esam pārvarējuši grūtības labības frontē, un ne tikai pārvarējuši, bet arī izvedam uz ārzemēm tādu labības daudzumu, kādu Padomju varas pastāvēšanas laikā vēl nekad neesam izveduši. Tātad atkrīt arī šis svārstīgo «arguments». Tālāk, tagad pat aklie redz, ka kolchozu un sovchozu celtniecības frontē mēs esam noteikti uzvarējuši, iegūdami vislielākos panākumus. Tātad pats galvenais no vecās inteliģences «arsenāla» ir kritis bezdibenī. Runājot par buržuāziskās inteliģences intervencionistiskām cerībām, jāatzīst, ka tās ir izrādījušās — vismaz pagaidām — par namiņu, kas celts uz smiltīm. Patiešām, sešus gadus solīja intervenciju, bet ne reizes nav mēģinājuši intervencēt. Laiks atzīt, ka mūsu acīgo buržuāzisko inteliģenci ir vienkārši vazājuši aiz deguna. Es pat nerunāju par to, ka pašai aktīvo kaitnieku rīcībai zināmajā tiesas procesā Maskavā bija jādiskreditē un tā patiešām diskreditēja kaitniecības ideju.

Saprotams, ka šie jaunie apstākļi nevarēja neietekmēt mūsu veco technisko inteliģenci. Jaunajai situācijai bija jārada un tā patiešām arī radīja jaunus noskaņojumus vecās techniskās inteliģences vidū. Ar to patiesībā arī izskaidrojams tas fakts, ka mums ir noteiktas pazīmes, ka šīs inteliģences zināma daļa, kas agrāk simpatizēja kaitniekiem, ir pagriezusies uz Padomju varas pusi. Tas fakts, ka ne tikai šis vecās inteliģences slānis, bet pat noteiktie nesenie kaitnieki, liela daļa neseno kaitnieku vairākās rūpnīcās un fabrikās sāk strādāt roku rokā ar strādnieku šķiru, — šis fakts neapšaubāmi liecina to, ka pagrieziens vecās techniskās inteliģences vidū jau ir sācies. Tas, protams, nenozīmē, ka kaitnieku mums vairs nav. Nē, nenozīmē. Kaitnieki ir un būs, kamēr mums ir šķiras, kamēr ir kapitālistiskais ielenkums. Bet tas nozīmē, ka, ciktāl vecās techniskās inteliģences ievērojama daļa, kas agrāk šā vai tā simpatizēja kaitniekiem, ir tagad pagriezusies uz Padomju varas pusi, — aktīvu kaitnieku ir palicis neliels daudzums, viņi izolēti un viņiem pagaidām būs jānoiet dziļā pagrīdē.

Bet no tā jāsecina, ka saskaņā ar to jāmainās arī mūsu politikai pret veco technisko inteliģenci. Ja kaitniecības uzliesmojuma periodā mūsu attieksmes pret veco technisko inteliģenci izpaudās galveno tiesu satriekšanas politikā, tad tagad, periodā, kad šī inteliģence sāk pagriezties uz Padomju varas pusi, mūsu attieksmēm pret viņu jāizpaužas galveno tiesu viņas pievilkšanas politikā un gādībā par viņu. Būtu nepareizi un nedialektiski turpināt veco politiku jaunos mainījušos apstākļos. Būtu muļķīgi un neprātīgi uzskatīt tagad gandrīz vai katru vecās skolas speciālistu un inženieri par nepieķertu noziedznieku un kaitnieku, «Specu ēšana» pie mums vienmēr ir tikusi uzskatīta un arī paliek kā kaitīga un apkaunojoša parādība.

Tātad, pārmainīt attieksmes pret vecās skolas inženiertechniskajiem spēkiem, parādīt viņiem lielāku uzmanību un gādību, drošāk iesaistīt viņus darbā, — tāds ir uzdevums.

Tā tas ir ar mūsu rūpniecības attīstības piekto jauno noteikumu.

Pāriesim pie jautājuma par pēdējo noteikumu.

VI PAR SAIMNIECISKO PAŠAPRĒĶINU

Aina būtu nepilnīga, ja es neskartu vēl vienu jaunu noteikumu. Runa ir par uzkrājuma avotiem rūpniecībai, tautsaimniecībai, par šā uzkrājuma tempu paātrināšanu.

Kas ir jauns un sevišķs mūsu rūpniecības attīstībā no uzkrājuma viedokļa? Tas, ka tālākai rūpniecības izvēršanai veco uzkrājuma avotu sāk jau nepietikt. Tas, ka tātad ir nepieciešams sataustīt jaunus uzkrājuma avotus un pastiprināt vecos, ja mēs patiešām gribam saglabāt un attīstīt boļševistiskos industrializācijas tempus.

No kapitālistisko zemju vēstures ir zināms, ka neviena jauna valsts, kas vēlējusies pacelt savu rūpniecību uz augstākas pakāpes, nav iztikusi bez palīdzības no ārienes ilgtermiņa kredītu vai aizdevumu veidā. Šā iemesla dēļ rietumzemju kapitālisti kategoriski atteicās dot mūsu valstij kredītus un aizdevumus, domādami, ka kreditu un aizņēmumu trūkums katrā ziņā paralizēs mūsu zemes industrializāciju. Bet kapitālisti kļūdījās. Viņi neapsvēra to, ka mūsu zemei, atšķirībā no kapitālistiskām zemēm, ir daži īpaši uzkrājuma avoti, kuru pietiek, lai atjaunotu un attīstītu tālāk industriju. Un patiešām, mēs ne tikai esam atjaunojuši rūpniecību, ne tikai esam atjaunojuši lauksaimniecību un transportu, bet mēs arī jau esam paspējuši nostatīt uz sliedēm grandiozo smagās rūpniecības, lauksaimniecības un transporta rekonstrukcijas darbu. Saprotams, ka šim darbam mēs patērējām desmitiem miljardu rubļu. No kurienes ņēma šos miljardus? No vieglās rūpniecības, no lauksaimniecības, no budžetu uzkrājumiem. Tā tas bija pie mums līdz pēdējam laikam.

Gluži citādi tas ir tagad. Ja agrāk pietika ar vecajiem uzkrājuma avotiem rūpniecības un transporta rekonstrukcijai, tad tagad to jau redzami sāk trūkt. Lieta tagad ir nevis tā, lai rekonstruētu veco rūpniecību. Lieta ir tā, lai radītu jaunu techniski apbruņotu rūpniecību Uralos, Sibirijā, Kazakstanā. Lieta tā, lai nodibinātu jaunu lauksaimniecības lielražošanu PSRS graudkopības, lopkopības un izejvielu rajonos. Lieta tā, lai radītu jaunu dzelzceļa tīklu starp PSRS Austrumiem un Rietumiem. Saprotams, ka veco uzkrājuma avotu šim grandiozajam darbam vairs nevar pietikt.

Bet tas nav viss. Šeit jāpievieno vēl tas apstāklis, ka aiz nesaimnieciskas rīcības saimnieciskā pašaprēķina principi izrādījušies galīgi satricināti daudzos mūsu uzņēmumos un saimnieciskās organizācijās. Tas ir fakts, ka daudzos uzņēmumos un saimnieciskās organizācijās jau sen ir izbeigts skaitīt, kalkulēt, sastādīt pamatotas ieņēmumu un izdevumu bilances. Tas ir fakts, ka daudzos uzņēmumos un saimnieciskās organizācijās jēdzieni: «ekonomijas režīms», «neražīgo izdevumu samazināšana», «ražošanas racionalizācija» — jau sen vairs nav modē. Acīm redzot viņi cer, ka Valsts banka «tik un tā mums izsniegs nepieciešamās sumas». Tas ir fakts, ka pašizmaksa pēdējā laikā daudzos uzņēmumos sākusi pieaugt. Tiem uzdots samazināt pašizmaksu par 10 un vairāk procentiem, bet tie to palielina. Bet kas ir pašizmaksas samazināšana? Jūs zināt, ka katrs pašizmaksas samazināšanas procents nozīmē 150—200 milj. rbļ. lielu uzkrājumu pašā rūpniecībā. Skaidrs, ka palielināt pašizmaksu šādos apstākļos — nozīmē pazaudēt rūpniecībai un visai tautsaimniecībai simtiem miljonu rubļu.

No visa tā secināms, ka nevar vairs iztikt ar vieglo rūpniecību vien, ar budžetu uzkrājumiem vien, ar ienākumiem no lauksaimniecības vien. Vieglā rūpniecība ir ļoti bagāts uzkrājuma avots, un tai tagad ir visas izredzes attīstīties tālāk, bet šis avots nav neizsmeļams. Lauksaimniecība ir ne mazāk bagāts uzkrājuma avots, bet tai pašai tagad, tās rekonstrukcijas periodā, vajadzīga financiāla palīdzība no valsts. Kas attiecas uz budžeta uzkrājumiem, tad paši zināt, ka tie nevar un nedrīkst būt neaprobežoti. Kas tad atliek? Atliek smagā rūpniecība. Tātad jāpanāk, lai smagā rūpniecība, un vispirms tās mašīnbūves daļa, arī dotu uzkrājumu. Tātad, pastiprinot un izvēršot vecos uzkrājuma avotus, jāpanāk, lai smagā rūpniecība — un vispirms mašīnbūvniecība — arī dotu uzkrājumu.

Te ir izeja.

Un kas šim nolūkam vajadzīgs? Nesaimnieciskuma iznīcināšana, rūpniecības iekšējo resursu mobilizācija, saimnieciskā pašaprēķina ieviešana un nostiprināšana visos mūsu uzņēmumos, pašizmaksas sistemātiska samazināšana, rūpniecības

iekšējā uzkrājuma pastiprināšana visās rūpniecības nozarēs bez

izņēmuma.

Tāds ir ceļš uz izeju.

Tātad, ieviest un nostiprināt saimniecisko pašaprēķinu, pacelt rūpniecības iekšējo uzkrājumu — tāds ir uzdevums.

VII PA JAUNAM STRĀDĀT, PA JAUNAM VADĪT

Tādi, biedri, ir mūsu rūpniecības attīstības jaunie noteikumi.

Šo jauno noteikumu nozīme ir tā, ka tie rada rūpniecībai jaunu stāvokli, kas prasa jaunus darba paņēmienus, jaunus vadības paņēmienus.

Tātad:

a)  Tādējādi iznāk, ka nevar vairs kā agrāk paļauties uz darba spēka pašplūsmi. Lai nodrošinātu rūpniecību ar darba spēku, pēdējais jārekrūtē organizēti, jāmechanizē darbs. Domāt, ka ar mūsu darba tempiem un ražošanas mērogiem var iztikt bez mechanizācijas — nozīmē cerēt uz to, ka jūru var izsmelt ar karoti.

b)    Tālāk, iznāk, ka nevar ilgāk ciest darba spēka klejošanu rūpniecībā. Lai tiktu vaļā no šā ļaunuma, jāorganizē darba alga pa jaunam un jāpadara strādnieku kontingents uzņēmumos vairāk vai mazāk pastāvīgs.

c)    Tālāk, iznāk, ka nedrīkst vairs ciest bezpersoniskumu ražošanā. Lai tiktu vaļā no šā ļaunuma, pa jaunam jāorganizē darbs, jāizvieto spēki tā, lai katra strādnieku grupa atbildētu par darbu, par mechanismiem, par darba galdiem, par darba kvalitāti.

d)    Tālāk, iznāk, ka nav iespējams vairs kā agrāk iztikt ar to veco inženiertechnisko spēku minimu, ko mēs esam mantojuši no buržuāziskās Krievijas. Lai paceltu tagadējos ražoša-

nas tempus un mērogus, japanak, lai strādnieku šķirai butu pašai sava ražošanas techniskā inteliģence.

e)    Tālāk, iznāk, ka nevar kā agrāk kraut vienā čupā visus vecās skolas speciālistus un inženiertechniskos spēkus. Lai apsvērtu mainījušos stāvokli, jāmaina mūsu politika un jāparāda maksimālā rūpība tiem speciālistiem un inženiertechniskajiem spēkiem, kas noteikti pagriežas uz strādnieku šķiras pusi.

f)    Pēdīgi, iznāk, ka nevar kā agrāk iztikt ar vecajiem uzkrājuma avotiem. Lai nodrošinātu tālāku rūpniecības un lauksaimniecības izvēršanos, jāpanāk, lai laistu darbā jaunus uzkrājuma avotus, likvidētu nesaimnieciskumu, ieviestu saimniecisko pašaprēķinu, samazinātu pašizmaksu un paceltu iekšējo rūpniecības uzkrājumu.

Tādi ir jaunie rūpniecības attīstības noteikumi, kas prasa jaunus darba paņēmienus, iaunus vadības paņēmienus saimnieciskajā celtniecībā.

Kas vajadzīgs, lai nokārtotu vadību pa jaunam?

Tam vispirms vajadzīgs, lai mūsu saimnieciskie vadītāji saprastu jauno stāvokli, konkrēti izstudētu jaunos rūpniecības attīstības noteikumus un pārkārtotu savu darbu saskaņā ar jaunā stāvokļa prasībām.

Tam tālāk vajadzīgs, lai mūsu saimnieciskie vadītāji vadītu uzņēmumus nevis «vispāri», nevis «no gaisa», bet konkrēti, lietišķi, lai katram jautājumam viņi tuvotos ne no vispārējas pļāpāšanas viedokļa, bet gan stingri lietišķi, lai tie neaprobežotos, atbildot ar papīrīti vai vispārējām frāzēm un lozungiem, bet lai iedziļinātos lietas technikā, iedziļinātos lietas detaļās, iedziļinātos «sīkumos», jo no «sīkumiem» tagad ceļ lielas lietas.

Tam tālāk vajadzīgs bez kavēšanās sadalīt mazākās mūsu tagadējās pārāk lielās apvienības, kuru sastāvā dažreiz ir 100—200 uzņēmumu, un iedalīt vairākās apvienībās. Protams, ka apvienības priekšsēdētājs, kam darīšana ar simts un vairāk

rūpnīcām, nevar kā pienākas pazīt šīs rūpnīcas, to iespējas, to darbu. Protams, ka, nepazīdams rūpnīcas, viņš nespēj tās vadīt. Tātad, lai apvienību priekšsēdētājiem dotu iespēju pamatīgi iepazīties ar rūpnīcām un tās vadīt, viņi jāatslogo no pārmērīgā rūpnīcu skaita, jāiedala apvienības vairākās apvienībās un jātuvina apvienības rūpnīcām.

Tam tālāk ir nepieciešami, lai mūsu apvienības pārietu no koleģiālās pārvaldīšanas uz vienpersonīgo pārvaldīšanu. Pašreiz stāvoklis ir tāds, ka apvienību kolēģijās sēž pa 10—15 cilvēku un raksta papīrus, diskutē. Biedri, tā pārvaldīt ilgāk nedrīkst. Jāizbeidz «vadība» pēc papīriem un jāpāriet uz īstu, lietišķu boļševistisku darbu. Lai apvienības priekšgalā paliek priekšsēdētājs un daži vietnieki. Ar to pilnīgi pietiks apvienības pārvaldīšanai. Pārējos kolēģijas locekļus būtu labāk novietot zemāk — rūpnīcās un fabrikās. Tas būtu daudz, daudz derīgāk ir viņiem, ir darbam.

Tam tālāk vajadzīgs, lai apvienību priekšsēdētāji un viņu vietnieki biežāki apbraukātu rūpnīcas, ilgāki paliktu tur darbā, labāk iepazītos ar rūpnīcu darbiniekiem un ne tikai mācītu vietējos cilvēkus, bet arī mācītos no viņiem. Domāt, ka tagad var vadīt no kancelejas, sēžot kantorī, tālu no rūpnīcām, — nozīmē maldīties. Lai vadītu rūpnīcas, biežāk jāsatiekas ar rūpnīcu darbiniekiem, jāuztur ar viņiem rosīgi sakari.

Pēdīgi, pāris vārdu par mūsu ražošanas plānu 1931. gadam. Eksistē daži ap partiju klīstoši mietpilsoņi, kas apgalvo, ka mūsu ražošanas programa neesot reāla, neesot izpildāma. Tie ir kaut kas līdzīgs Sčedrina «pārgudrajiem grunduļiem», kas vienmēr ir gatavi izplatīt ap sevi «seklas domāšanas tukšumu». Vai mūsu ražošanas programa ir reāla? Bez vārda runas, jā! Tā ir reāla kaut tāpēc vien, ka mums ir visi vajadzīgie noteikumi tās realizēšanai. Tā ir reāla kaut tāpēc vien, ka tās izpildīšana tagad atkarīga vienīgi no mums pašiem, no mūsu prasmes un mūsu gribas izlietot bagātās iespējas, kādas mums ir. Ar ko gan citu lai izskaidro to faktu, ka vairāki uzņēmumi un rūpniecības nozares jau izpildījušas plānu ar uzviju? Būtu muļķīgi domāt, ka ražošanas plāns nav nekas cits kā skaitļu un uzdevumu uzskaitījums. Patiesībā ražošanas plāns ir miljonu cilvēku dzīva, praktiska darbība. Mūsu ražošanas plāna realitāte — ir miljoni darbaļaužu, kas rada jaunu dzīvi. Mūsu programas realitāte, — tie ir dzīvi cilvēki, tie esam mēs un jūs, mūsu griba strādāt, mūsu gatavība strādāt pa jaunam, mūsu apņēmība izpildīt plānu. Vai mums tā ir, šī pati apņēmība? Jā, ir. Tātad mūsu ražošanas programu var un vajag realizēt. (Ilgi aplausi.)

PAR DAŽIEM BOĻŠEVISMA VĒSTURES JAUTĀJUMIEM

Vēstule žurnāla «Proļetarskaja Revolūcija» redakcijai

Godajamie biedri!

NOTEIKTI protestēju pret Slucka antipartejiskā un pustrockistiskā raksta «Boļševiki par Vācijas sociāldemokrātiju tās pirmskara krizes periodā» kā diskusijas raksta ievietošanu žurnālā «Proļetarskaja Revolūcija» (1930. g. 6. nr.).

Sluckis apgalvo, ka Ļeņins (boļševiki) neesot pietiekami novērtējis centrisma biedus Vācijas un vispār pirmskara sociāldemokrātijā, t. i., nepietiekami novērtējis apslēptā oportūnisma biedus, samierniecības biedus ar oportūnismu. Citiem vārdiem, pēc Slucka domām iznāk, ka Ļeņins (boļševiki) nav nesamierināmi cīnījies pret oportūnismu, jo centrisma nepietiekams novērtējums būtībā ir atteikšanās no plašas cīņas pret oportūnismu. Tādējādi iznāk, ka Ļeņins pirmskara periodā vēl neesot bijis īsts boļševiks, ka tikai imperiālistiskā kara periodā vai pat šā kara beigās Ļeņins kļuvis īsts boļševiks. Tā savā rakstā stāsta Sluckis. Bet jūs, tai vietā, lai kvalificētu šo jaunradušos «vēsturnieku» kā apmelotāju un viltotāju, ielaižaties ar viņu diskusijā, dodat viņam tribīni. Nevaru neprotestēt pret Slucka raksta ievietošanu jūsu žurnālā kā diskusijas rakstu, jo nedrīkst padarīt par diskusijas priekšmetu jautājumu par Ļeņina boļševismu, jautājumu par to, vai Ļeņins ir nesamierināmi principiāli cīnījies pret centrismu kā pret zināmu oportūnisma paveidu vai arī nav to darījis, vai Ļeņins ir bijis īsts boļševiks vai nav tāds bijis.

Savā paziņojumā «No redakcijas», kas 20. oktobrī piesūtīts CK, jūs atzīstat, ka redakcija pieļāvusi kļūdu, ievietodama Slucka rakstu kā diskusijas rakstu. Tas, protams, ir labi, kaut

arī redakcijas paziņojums parādās ar lielu novēlošanos. Bet jūs savā paziņojumā pieļaujat jaunu kļūdu, deklarēdami, ka «redakcija uzskata par politiski sevišķi aktuālu un nepieciešamu iztirzāt tālāk žurnāla «Proļetarskaja Revolūcija» slejās visas problēmas, kas saistītas ar boļševiku un pirmskara II Internacionāles savstarpējām attieksmēm». Tas nozīmē, ka jūs esat nodomājuši no jauna ievilkt cilvēkus diskusijā par jautājumiem, kas ir boļševisma aksiomas. Tas nozīmē, ka jautājumu par Ļeņina boļševismu jūs no jauna gribat padarīt no aksiomas par problēmu, kam vajadzīga «tālāka pētīšana». Kāpēc, uz kāda pamata? Visiem zināms, ka ļeņinisms ir radies, izaudzis un nostiprinājies nesaudzīgā cīņā pret visu sugu oportūnismu, tai skaitā pret centrismu Rietumos (Kautskis), pret centrismu pie mums (Trockis u. c ) . To nevar noliegt pat boļševisma tiešie ienaidnieki. Tā ir aksioma. Bet jūs velkat mūs atpakaļ, mēģinādami aksiomu padarīt par problēmu, kas «izpētījama tālāk». Kāpēc? Uz kāda pamata? Varbūt boļševisma vēstures nepazīšanas dēļ? Varbūt satrunējušā liberālisma dēļ, lai Slucki un citi Trocka skolnieki nevarētu teikt, ka viņiem aizbāž muti? Diezgan savāds liberālisms, ko realizē uz visdārgāko boļševisma interešu rēķina . . .

Ko īsteni redakcija atzīst Slucka rakstā par cienīgu apskatīt diskusijā?

1) Sluckis apgalvo, ka Ļeņins (boļševiki) neesot turējis kursu uz sakaru saraušanu, uz šķelšanos ar Vācijas sociāldemokrātijas oportūnistiem, ar II Internacionāles pirmskara perioda oportūnistiem. Jūs gribat diskutēt pret šo Slucka trockistisko tezi. Bet kas tad te ir diskutabls? Vai nav skaidrs, ka Sluckis vienkārši apmelo Ļeņinu, boļševikus? Apmelošana jānosoda, bet nevis jāpadara par diskusijas priekšmetu.

Katrs boļševiks, ja viņš patiešām ir boļševiks, zina, ka Ļeņins jau ilgi pirms kara, apmēram no 1903.—1904. gadam, kad Krievijā izveidojās boļševiku grupa un kad Vācijas sociāldemokrātijā pirmo reizi parādījās kreisie, — turēja kursu VLZ

sakaru saraušanu, uz šķelšanos ar oportūnistiem ir pie mums, Krievijas sociāldemokrātiskā partijā, ir tur, II Internacionālē, īpaši Vācijas sociāldemokrātijā. Katrs boļševiks zina, ka tieši tāpēc boļševiki jau tad (1903.—1905. g.) II Internacionāles oportūnistu rindās izpelnījās sev goda pilnu «šķēlēju» un «dezorganizātoru» slavu. Bet ko varēja izdarīt Ļeņins, ko varēja izdarīt boļševiki, ja kreisie s.-d. II Internacionālē, un vispirms Vācijas sociāldemokrātijā, bija vāja un nespēcīga grupa, organizatoriski neizveidota, ideoloģiski nesagatavota grupa, kas baidījās pat izrunāt vārdus «sakaru saraušana», «šķelšanās»? Nevar taču prasīt, lai Ļeņins, lai boļševiki no Krievijas sarīkotu kreiso vietā šķelšanos rietumu partijās. Es pat nerunāju par to, ka organizatoriskais un ideoloģiskais vājums bija raksturīga kreiso s.-d. pazīme ne tikai pirmskara periodā. Tā, šī negatīvā pazīme, kā zināms, palika kreisajiem arī pēckara periodā. Visiem zināms Vācijas kreiso s.-d. novērtējums pazīstamā Ļeņina rakstā «Par Juniusa brošūru»1 , kas uzrakstīts 1916. gada oktobrī, t. i., vairāk nekā divus gadus pēc kara sākuma, un kur Ļeņins, kritizēdams veselu rindu Vācijas s.-d. ļoti nopietnu politisku kļūdu, runā par «visu Vācijas kreiso vājumu, kuri no visām pusēm ir sapīti kautskiešu liekulības, pedantisma, «draudzības» pret oportūnistiem nelietīgajā tīklā», kur viņš runā par to, ka «Juhiuss nav pilnīgi atbrīvojies no vācu, pat kreiso sociāldemokrātu «vides», kuri baidās no šķelšanās, baidās izrunāt revolucionārus lozungus līdz galam».

No visiem II Internacionāles nogrupējumiem Krievijas boļševiki tolaik bija vienīgais nogrupējums, kas pēc savas organizatoriskās pieredzes un ideoloģiskās sagatavotības spēja uzsākt kaut ko nopietnu tiešas sakaru saraušanas, šķelšanās virzienā ar saviem oportūnistiem savā Krievijas sociāldemokrātijā. Lūk, ja Slucki pamēģinātu pat ne pierādīt, bet vienkārši iedomāties, ka Ļeņins un krievu boļševiki nav izlietojuši visu savu spēku,

* juniuss Roza Luksemburga, kreiso s.-d. līderis Vācijas sociāldemokrātijā.

lai organizētu šķelšanos ar oportūnistiem (Pļechanovs, Martovs, Dans) un izdzītu centristus (Trockis un pārējie Augusta bloka piekritēji), — tad varētu strīdēties par Ļeņina boļševismu, par boļševiku boļševismu. Bet tā jau ir tā lieta, ka Slucki neuzdrošinās pat ieminēties par labu tādam mežonīgam pieļāvumam. Neuzdrošinās, jo zina, ka visiem zināmie fakti par Krievijas boļševiku (1904.—1912. g.) noteikto sakaru saraušanas politiku, ko tie ieturēja attieksmē pret visu sugu oportūnistiem, protestē pret šādu pieļāvumu. Neuzdrošinās, jo zina, ka jau otrā dienā viņus pienaglos pie kauna staba.

Bet, lūk, jautājums: vai Krievijas boļševiki varēja realizēt šķelšanos ar saviem oportūnistiem un centristiem samierniekiem jau ilgi pirms imperiālistiskā kara (1904.—1912. g.), neturot reizē kursu uz sakaru saraušanu, uz šķelšanos ar II Internacionāles oportūnistiem un centristiem? Kas var šaubīties par to, ka Krievijas boļševiki uzskatīja savu politiku pret oportūnistiem un centristiem par politikas paraugu kreisajiem Rietumos? Kas var šaubīties par to, ka Krievijas boļševiki visādi mudināja kreisos s.-d. Rietumos, sevišķi kreisos Vācijas sociāldemokrātijā, uz sakaru saraušanu, uz šķelšanos ar saviem oportūnistiem un centristiem? Nav Ļeņina un Krievijas boļševiku vaina, ja Rietumu kreisie s.-d. izrādījās nenobrieduši, lai ietu pa Krievijas boļševiku pēdām.

2) Sluckis pārmet Ļeņinam un boļševikiem, ka viņi neesot noteikti un līdz galam atbalstījuši kreisos Vācijas s.-d., ka viņi tos atbalstījuši vienīgi ar nopietniem iebildumiem, ka frakcionāri apsvērumi kavējuši viņus atbalstīt kreisos līdz galam. Jūs gribat diskutēt pret šo šarlatānisko un caur un caur melīgo pārmetumu. Bet kas te īsti diskutabls? Vai nav skaidrs, ka Sluckis šeit manevrē un cenšas ar melīgu pārmetumu Ļeņinam un boļševikiem aizsegt patiesos trūkumus Vācijas kreiso pozicijā? Vai nav skaidrs, ka Vācijas kreisos, kas pastāvīgi svārstījās starp boļševismu un meņševismu, boļševiki nevarēja atbalstīt bez nopietniem iebildumiem, bez nopietnas viņu kļūdu kritizēšanas, nenododot strādnieku šķiru un tās revolūciju? Krāpnieku manevri jānosoda, bet nav jāpadara par diskusijas priekšmetu.

Jā, boļševiki atbalstīja kreisos s.-d. Vācijā tikai ar zināmiem nopietniem iebildumiem, kritizēdami viņu pusmeņševistiskās kļūdas. Bet par to viņi jāapsveic, bet nevis tiem jāpārmet.

Vai ir cilvēki, kas par to šaubās?

Pievērsīsimies visvairāk zināmiem vēstures faktiem.

a)    1903. gadā radās nopietnas nesaskaņas starp boļševikiem un meņševikiem Krievijā jautājumā par tiesībām būt par partijas biedru. Ar savu formulējumu par tiesībām būt par partijas biedru boļševiki gribēja radīt organizatoriskus iemauktus pret neproletārisku elementu ieplūšanu partijā. Šāda ieplūduma briesmas toreiz bija vairāk nekā reālas Krievijas revolūcijas buržuāziski demokrātiskā rakstura dēļ. Krievijas meņševiki aizstāvēja pretēju poziciju, kas plaši atvēra partijas durvis neproletāriskiem elementiem. Tā ka Krievijas revolūcijas jautājumi bija svarīgi visas pasaules revolucionārai kustībai, Rietumeiropas sociāldemokrāti nolēma iejaukties šai lietā. Iejaucās arī Vācijas kreisie sociāldemokrāti Parvuss un Roza Luksemburga, toreizējie kreiso līderi. Un kas nu notika? Abi viņi izteicās pret boļševikiem. Turklāt boļševikus apvainoja ultracentrālismā un blankistiskās tendencēs. Vēlāk šos nekrietnos un mietpilsoniskos epitetus paķēra meņševiki un iznēsāja pa visu pasauli.

b)    1905. gadā izraisījās domstarpības starp Krievijas boļševikiem un meņševikiem jautājumā par Krievijas revolūcijas raksturu. Boļševiki aizstāvēja ideju par strādnieku šķiras savienību ar zemniecību, pastāvot proletariāta hegemonijai. Boļševiki apgalvoja, ka jādarbojas proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskas diktatūras virzienā, lai no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas nekavējoties pārietu uz sociālistisku revolūciju, nodrošinot nabadzīgo zemnieku atbalstu. Krievijas meņševiki noraidīja ideju par proletariāta hegemoniju buržuāziski demokrātiskā revolūcijā, viņi deva priekšroku izlīgšanas politikai ar liberālo buržuāziju pret strādnieku šķiras un zemniecības savienības politiku, bet proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātisko diktatūru izsludināja par reakcionāru blankistisku schēmu, kas ir pretrunā ar buržuāziskās revolūcijas attīstību. Kā izturējās pret šiem strīdiem Vācijas sociāldemokrātijas kreisie, Parvuss un Roza Luksemburga? Viņi sacerēja utopisku un pusmeņševistisku permanentās revolūcijas schēmu (sakropļotu Marksa revolūcijas schēmas attēlojumu), kas caurcaurēm piesātināta ar meņševistisku strādnieku šķiras un zemniecības savienības politikas noliegšanu, un nostatīja to pretī boļševistiskai proletariāta un zemniecības revolucionāri demokrātiskās diktatūras schēmai. Vēlāk šo pusmeņševistisko permanentās revolūcijas schēmu paķēra Trockis (pa daļai Martovs) un padarīja to par cīņas ieroci pret ļeņinismu.

c) Pirmskara periodā II Internacionāles partijās kā viens no aktuālākiem jautājumiem radās nacionāli koloniālais jautājums, jautājums par apspiestajām nācijām un kolonijām, jautājums par apspiesto nāciju un koloniju atbrīvošanu, jautājums par imperiālisma apkarošanas veidiem, jautājums par imperiālisma gāšanas veidiem. Proletāriskās revolūcijas izvēršanas un imperiālisma ielenkšanas interesēs boļševiki ieteica atbalsta politiku apspiesto nāciju un koloniju atbrīvošanās kustībai uz nāciju pašnoteikšanās pamatiem un izvirzīja schēmu par vienotu fronti starp proletārisko revolūciju attīstītākās zemēs un tautu revolucionārās atbrīvošanās kustību kolonijās un apspiestajās zemēs. Sakarā ar to visu zemju oportūnisti, visu zemju sociālšovinisti un sociālimperiālisti bez kavēšanās uzsāka karagājienu pret boļševikiem. Boļševikus vajāja kā trakus suņus. Kādu pozīciju tolaik ieņēma kreisie s.-d. Rietumos? Viņi nāca ar pusmeņševistisku imperiālisma teoriju, noraidīja nāciju pašnoteikšanās principu tā marksistiskā izpratnē (līdz pat atdalīšanai un patstāvīgu valstu nodibināšanai), noraidīja tezi par koloniju un apspiesto zemju atbrīvošanās kustības nopietno revolucionāro nozīmi, noraidīja tezi par vienotas frontes iespējamību starp proletārisko revolūciju un nacionālās atbrīvošanās kustību un nostatīja visu šo pusmeņševistisko putro jumu, kas ir nacionāli koloniālā jautājuma pilnīgs nenovērtējums, pretī marksistiskai boļševiku schēmai. Ir zināms, ka pēc tam šo pusmeņševistisko putrojumu paķēra Trockis un izlietoja to kā cīņas ieroci pret ļeņinismu.

Tādas ir visiem zināmās kreiso sociāldemokrātu kļūdas Vācijā.

Es pat nerunāju par citām Vācijas kreiso kļūdām, kas nokritizētas attiecīgos Ļeņina rakstos.

Tāpat nerunāju par kļūdām, ko viņi pieļāvuši, vērtējot boļševiku politiku Oktobra apvērsuma periodā.

Ko liecina šīs Vācijas kreiso kļūdas, aplūkojot pirmskara periodu, ja ne to, ka kreisie s.-d. ar visu savu kreisumu vēl nav atbrīvojušies no meņševistiskās bagāžas?

Protams, Vācijas kreisajiem ir bijušas ne tikai nopietnas kļūdas. Viņi ir veikuši arī lielus un nopietnus revolucionārus darbus. Es te domāju viņu daudzos nopelnus un revolucionāro uzstāšanos iekšējās politikas jautājumos un sevišķi vēlēšanu cīņas jautājumos, parlamentārās un ārpusparlamentārās cīņas jautājumos, jautājumos par vispārējo streiku, par karu, par 1905. gada revolūciju Krievijā utt. Tieši tāpēc boļševiki ar viņiem rēķinājās kā ar kreisiem un atbalstīja viņus, bīdīja viņus uz priekšu. Bet tas neiznīcina un nevar iznīcināt to faktu, ka Vācijas kreisajiem s.-d. reizē ar to bija daudzas ļoti nopietnas politiskas un teorētiskas kļūdas, ka viņi vēl nebija atbrīvojušies no meņševistiskās nastas un ka tāpēc viņiem bija vajadzīga boļševiku visnopietnākā kritika.

Spriediet tagad paši, vai Ļeņins un boļševiki varēja atbalstīt kreisos s.-d. Rietumos bez nopietniem iebildumiem, bez nopietnas viņu kļūdu kritikas, nenododot strādnieku šķiras intereses, nenododot revolūcijas intereses, nenododot komunismu?

Vai nav skaidrs, ka Sluckis, pārmezdams Ļeņinam un boļševikiem to, par ko viņam būtu vajadzējis tos apsveikt, ja viņš butu bijis boļševiks, — galīgi atklaj sevi ka pusmeņševiku, ka maskotu trockistu?

Sluckis pieļauj, ka Ļeņins un boļševiki savā Rietumu kreiso novērtēšanā pamatojušies uz saviem frakcionāriem apsvēru miem, ka Krievijas boļševiki tātad esot upurējuši savas frakcijas interesēm lielo starptautiskās revolūcijas lietu. Vai maz jāpierāda, ka nevar būt nekā nekrietnāka un neķītrāka par šādu pieļāvumu. Nevar būt nekā nekrietnāka, jo pat beidzamie nelgas meņševiki sāk saprast, ka Krievijas revolūcija nav krievu privāta lieta, ka tā, gluži otrādi, ir visas pasaules strādnieku šķiras lieta, ir vispasaules proletāriskās revolūcijas lieta Nevar būt nekā neģēlīgāka, jo pat profesionālie apmelotāji no II Internacionāles sāk saprast, ka konsekventais un līdz galam revolucionārais boļševiku internacionālisms ir proletāriskā internacionālisma paraugs visu zemju strādniekiem.

Jā, Krievijas boļševiki izvirzīja pirmā plānā Krievijas revolūcijas pamatjautājumus, kā, piemēram, jautājumu par partiju par marksistu attieksmēm pret buržuāziski demokrātisko revolūciju, par strādnieku šķiras un zemniecības savienību, par proletariāta hegemoniju, par parlamentāro un ārpusparlamentāro cīņu, par vispārējo streiku, par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskā, par proletariāta diktatūru, par imperiālismu, par nāciju pašnoteikšanos, par apspiesto nāciju un koloniju atbrīvošanās kustību, par šās kustības atbalstīšanas politiku u. tml. Viņi izvirzīja šos jautājumus kā mēģinājumu, ar kuru viņi pārbaudīja Rietumu kreiso sociāldemokrātu revolucionāro izturību. Vai viņiem bija tiesība to darīt? Jā, bija. Ne tikai bija tiesība, bet viņu pienākums bija tā rīkoties. Viņu pienākums bija tā rīkoties, jo visi šie jautājumi bija reizē ar to pasaules revolūcijas pamatjautājumi, kuras uzdevumiem boļševiki pakārtoja savu politiku, savu taktiku Viņu pienākums bija tā rīkoties, jo tikai vienīgi šādos jautājumos varēja īsti pārbaudīt to vai citu II Internacionāles nogrupējumu revolūcionārismu. Jājautā, kur tad te ir Krievijas boļševiku «frakcionarisms» un kads sakars tam ar «frakcionariem» apsvērumiem?

Ļeņins jau 1902. gadā savā brošūrā «Ko darīt?» rakstīja, ka «vēsture tagad izvirzījusi mums tuvāko uzdevumu, kas ir visrevolucionārākais no visiem tuvākajiem jebkādas citas valsts proletariāta uzdevumiem», ka «šā uzdevuma veikšana, ne vien Eiropas, bet arī Āzijas paša varenākā reakcijas balsta iznīcināšana padarītu krievu proletariātu par starptautiskā revolucionārā proletariāta avangardu». Kopš brošūras «Ko darīt?» iznākšanas pagājuši 30 gadi. Neviens nedrīkst noliegt, ka šā perioda notikumi spīdoši apstiprinājuši Ļeņina vārdus. Bet vai no tā nav jāsecina, ka Krievijas revolūcija ir bijusi (un paliek) pasaules revolūcijas mezgla punkts, ka Krievijas revolūcijas pamatjautājumi reizē ar to ir bijuši (un ir arī tagad) pasaules revolūcijas pamatjautājumi?

Vai nav skaidrs, ka vienīgi šādos pamatjautājumos varēja nopietni pārbaudīt Rietumu kreiso s.-d. revolūcionārismu?

Vai nav skaidrs, ka ļaudis, kas apskata šos jautājumus kā «frakcionārus» jautājumus, atmasko sevi galīgi kā nekrietneļus un deģenerātus.

3) Sluckis apgalvo, ka vēl neesot atrasts pietiekami daudz oficiālu dokumentu, kas liecinātu par Ļeņina (boļševiku) noteikto un nesamierināmo cīņu pret centrismu. Ar šo birokrātisko tezi viņš operē kā ar neatvairāmu argumentu tās tēzes labā, ka Ļeņins (boļševiki) tātad nav pietiekami novērtējuši centrisma briesmas II Internacionālē. Jūs uzņematies diskutēt pret šo aplamību, pret šo blēdīgo machināciju. Bet kas te īsti diskutabls? Vai nav skaidrs arī tāpat, ka ar runām par dokumentiem Sluckis cenšas aizsegt savas tā saucamās nostājas nabadzību un neīstumu?

Sluckis uzskata esošos partijas dokumentus par nepietiekamiem. Kāpēc, uz kāda pamata? Vai visiem zināmo dokumentu, kas attiecas uz II Internacionāles jautājumiem, tāpat arī uz partijas iekšējās cīņas jautājumiem Krievijas sociāldemokratijā, nepietiek, lai pilnīgi skaidri demonstrētu Ļeņina un boļševiku revolucionāro nesamierinātību viņu cīņā pret oportūnistiem un centristiem? Vai Sluckim vispār ir zināmi šie dokumenti? Kādi dokumenti viņam vēl vajadzīgi?

Pieļausim, ka bez jau zināmiem dokumentiem atradīs veselu kaudzi citu dokumentu, teiksim, boļševiku rezolūciju veidā, kas lieku reizi traktē nepieciešamību iznīcināt centrismu. Vai tas nozīmē, ka tikai tas, ka ir vienkāršs papīrītis, ir pietiekami, lai demonstrētu boļševiku īsto revolūcionārismu un īstu nesamierināšanos ar centrismu? Kas gan, izņemot nelabojamus birokrātus, var paļauties vienīgi uz papīrīšiem? Kas gan, izņemot archīva žurkas, nesaprot, ka partijas un līderi jāpārbauda vispirms pēc viņu darbiem un ne tikai pēc viņu deklarācijām? Vēsture pazīst ne mazums sociālistu, kas ar prieku parakstīja jebkuras revolucionāras rezolūcijas, lai atkratītos no uzmācīgiem kritiķiem. Bet tas vēl nenozīmē, ka viņi šīs rezolūcijas realizēja. Tālāk, vēsturei zināmi ne mazums sociālistu, kas ar putām uz lūpām prasīja no citu zemju strādnieku partijām visrevolucionārāko rīcību. Bet tas vēl nenozīmē, ka viņi nenolaida rokas paši savā partijā vai paši savā zemē savu oportūnistu, savas buržuāzijas priekšā. Vai ne tāpēc Ļeņins mūs mācīja pārbaudīt revolucionāras partijas, strāvas, līderus nevis pēc viņu deklarācijām un rezolūcijām, bet pēc viņu darbiem?

Vai nav skaidrs, ka, ja Sluckis patiešām gribēja pārbaudīt, vai Ļeņins un boļševiki ir bijuši nesamierināmi savās attieksmēs pret centrismu, tad viņam sava raksta pamatā bija jāliek nevis atsevišķi dokumenti un divas trīs personīga rakstura vēstules, bet gan boļševiku pārbaude pēc viņu darbiem, pēc viņu vēstures, pēc viņu rīcības? Vai tad pie mums, Krievijas sociāldemokrātijā, nebija oportūnistu, centristu? Vai boļševiki noteikti un nesamierināmi necīnījās pret visām šīm strāvām? Vai šīs strāvas nebija tiklab idejiski, kā organizatoriski saistītas ar oportūnistiem un centristiem Rietumos? Vai boļševiki nesagrāva oportūnistus un centristus tā, kā viņus negrāva neviena kreisā grupa pasaulē? Kā pēc visa tā var teikt, ka Ļeņins un boļševiki nepietiekami novērtējuši centrisma briesmas? Kāpēc Sluckis ignorē šos faktus, kuriem ir izšķirīga nozīme boļševiku raksturošanai? Kāpēc viņš nav izlietojis visdrošāko metodi Ļeņina un boļševiku pārbaudei pēc viņu darbiem, pēc viņu rīcības? Kāpēc viņš ir atzinis par labāku mazāk drošu metodi — rakņāšanos papīros, kas savākti gadījuma pēc?

Tāpēc, ka pievēršanās drošākai boļševiku pārbaudes metodei pēc viņu darbiem — vienā acumirklī bUtu apgāzusi ačgārni visu Slucka nostāju.

Tāpēc, ka boļševiku pārbaude pēc viņu darbiem bUtu rādījusi, ka boļševiki visā pasaulē ir vienīgā revolucionārā organizācija, kas līdz galam ir sagrāvusi oportUnistus un centristus un izdzinusi viņus ārā no partijas.

Tāpēc, ka pievēršanās boļševiku patiesiem darbiem un patiesai vēsturei bUtu parādījusi, ka Slucka skolotāji — trockisti — bija pati galvenā un pamata grupa, kas Krievijā kultivēja centrismu un kas nodibināja tādēļ speciālu organizāciju kā centrisma perēkli Augusta bloka veidā.

Tāpēc, ka boļševiku pārbaude pēc viņu darbiem bUtu galīgi atmaskojusi Slucki kā mUsu partijas vēstures viltotāju, kas mēģina aizsegt trockisma pirmskara laikmeta centrismu ar Ļeņina un boļševiku melīgu apvainošanu nepietiekamā centrisma briesmu novērtēšanā.

LUk, biedri redaktori, kāds ir stāvoklis ar Slucki un viņa rakstu.

JUs redzat, ka redakcija izdarījusi kļUdu, pieļaudama diskusiju ar mUsu partijas vēstures viltotāju.

Kas varēja novirzīt redakciju uz šo nepareizo ceļu? Es domāju, ka uz šo ceļu viņu novirzīja satrunējušais liberālisms, kas tagad pa daļai izplatījies vienā boļševiku daļā. Daži boļševiki domā, ka trockisms ir komunisma frakcija, tiesa, — tāda, kas maldās, dara ne mazums muļķību, dažreiz ir pat pretpadomju, bet tomēr komunisma frakcija. No tā — zināms liberālisms pret trockistiem un trockistiski domājošiem cilvēkiem.

Vai maz jāpierāda, ka šāds uzskats par trockismu ir dziļi maldīgs un kaitīgs. Patiesībā trockisms jau sen vairs nav komunisma frakcija. Patiesībā trockisms ir kontrrevolūcionārās buržuāzijas priekšpulks, kura cīnās pret komunismu, pret Padomju varu, pret sociālisma celtniecību PSRS.

Kas deva kontrr evolucionar ai buržuāzijai garīgo ieroci pret boļševismu, — tezi par sociālisma uzcelšanas neiespējamību mūsu zemē, tezi par boļševiku deģenerācijas nenovēršamību u. tml.? Šo ieroci tai deva trockisms. Nevar uzskatīt par nejaušu to faktu, ka visi pretpadomju nogrupējumi PSRS savos mēģinājumos pamatot cīņas nenovēršamību pret Padomju varu atsaucās uz pazīstamo trockisma tezi par sociālisma uzcelšanas neiespējamību mūsu zemē, par Padomju varas deģenerācijas nenovēršamību, par iespēju atgriezties pie kapitālisma.

Kas deva kontrrevolūcionārai PSRS buržuāzijai taktikas ieroci mēģinājumu veidā atklāti uzstāties pret Padomju varu? Šo ieroci tai deva trockisti, kas 1927. gada 7. novembrī mēģināja sarīkot Maskavā un Ļeņingradā pretpadomju demonstrāciju. Tas ir fakts, ka trockistu pretpadomju akcijas pacēla buržuāzijas garu un atraisīja buržuāzisko speciālistu kaitniecības darbu.

Kas deva kontrr evolucionāra j ai buržuāzijai organizatorisko ieroci mēģinājumu veidā dibināt pagrīdes pretpadomju organizācijas? Šo ieroci tai deva trockisti, kas organizēja paši savu nelegālo antiboļševistisko grupu. Tas ir fakts, ka pret padomēm vērstais trockistu pagrīdes darbs atviegloja pretpadomju nogrupējumu organizatorisku izveidošanos PSRS.

Trockisms ir kontrrevolūcionārās buržuāzijas priekšpulks.

Lūk, kāpēc liberālisms pret trockismu, kaut arī satriektu un aizmaskotu, ir aplamība, kas tuva noziegumam, nodevībai pret strādnieku šķiru.

Lūk, kāpēc boļševikiem jādod noteikts pretspars dažu «literātu» un «vēsturnieku» mēģinājumiem iedabūt kā kontrabandu mūsu literatūrā aizmaskotas trockistiskas drazas.

Luk, kapec nedrīkst pieļaut literāru diskusiju ar trockistiskiem kontrabandistiem.

Man liekas, ka trockistisko kontrabandistu kategorijas «vēsturnieki» un «literāti» cenšas darīt savu kontrabandas darbu pagaidām divās līnijās.

Pirmkārt, viņi cenšas pierādīt, ka pirmskara periodā Ļeņins esot nepietiekami novērtējis centrisma briesmas, turklāt nepiedzīvojušam lasītājam liek manīt, ka Ļeņins tolaik tātad vel neesot bijis īsts revolucionārs, ka par tādu viņš kļuvis tikai pēc kara, pēc tam, kad ar Trocka palīdzību viņš «mainījis apbruņojumu». Par tipisku šāda veida kontrabandistu pārstāvi var uzskatīt Slucki. Iepriekš mēs redzējām, ka Sluckis un kompānija nav pelnījuši, lai ar viņiem ilgi noņemtos.

Otrkārt, viņi cenšas pierādīt, ka pirmskara periodā Ļeņins neesot sapratis, ka buržuāziski demokrātiskai revolūcijai jāpāraug sociālistiskā revolūcijā, turklāt nepiedzīvojušam lasītājam liek manīt, ka Ļeņins tolaik tātad vēl neesot bijis īsts boļševiks, ka šādas pāraugšanas nepieciešamību viņš izpratis tikai pēc kara, pēc tam, kad ar Trocka palīdzību viņš «mainījis apbruņojumu». Par tipisku šāda veida kontrabandistu pārstāvi var uzskatīt «VK(b)P vēstures kursa» autoru Voloseviču. Tiesa, Ļeņins jau 1905. gadā rakstīja, ka «no demokrātiskās revolūcijas mēs tūlīt sāksim pāriet, un tieši samērā ar mūsu spēku, ar apzinīgā un organizētā proletariāta spēku, sāksim pāriet uz sociālistisko revolūciju», ka «mēs esam par nepārtrauktu revolūciju», ka «mēs neapstāsimies pusceļā». Tiesa, analoģiska rakstura faktus un dokumentus Ļeņina rakstos varētu atrast ļoti daudz. Bet kāda daļa Volosevičiem gar faktiem no Ļeņina dzīves un darbības? Voloseviči raksta tādēļ, lai, nokrāsojoties boļševistiskā krāsā, iedabūtu savu antiļeņinisko kontrabandu, apmelotu boļševikus un viltotu boļševiku partijas vēsturi.

Jūs redzat, ka Voloseviči ir Slucku vērti.

Tādi ir trockistisko kontrabandistu «ceļi un krustceļi».

Paši saprotat, ka atvieglot tamlīdzīgu «vēsturnieku» kontrabandistisko darbību, dodot viņiem diskusijas tribīni, nav redakcijas uzdevums.

Redakcijas uzdevums pēc manām domām ir pacelt boļševisma vēstures jautājumus pienācīgā augstumā, nostatīt mūsu partijas vēstures studēšanu uz zinātniskām, boļševistiskām sliedēm un saasināt uzmanību pret trockistiskiem un visādiem citiem mūsu partijas vēstures viltotājiem, sistemātiski viņus atmaskojot.

Jo nepieciešamāk tas ir tāpēc, ka pat daži mūsu vēsturnieki — es runāju par vēsturniekiem bez pēdiņām, par mūsu partijas boļševistiskiem vēsturniekiem — nav brīvi no kļūdām, kas lej ūdeni uz Slucku un Voloseviču dzirnavām. Diemžēl šeit nav izņēmums arī b. Jaroslavskis, kura grāmatiņās par VK(b)P vēsturi, neatkarīgi no viņu labajām īpašībām, ir vairākas principiāla un vēsturiska rakstura kļūdas.

Ar kom. sveicienu J. Staļins

«Proletar skuja Revolūcija» 6. (113,) nr. 1931. g.

PIRMĀS PIECGADES REZULTĀTI

Referāts VK(b)P CK un CKK apvienota plēnumā 1933. gada 7. janvāri

i PIECGADES STARPTAUTISKĀ NOZĪME

BIEDRI! Kad piecgadu plāns parādījās dienas gaismā, vai ļaudis maz domāja, ka piecgadei var būt milzīga starptautiska nozīme. Gluži otrādi, daudzi domāja, ka piecgade ir Padomju Savienības privāta lieta, svarīga un nopietna lieta, bet tomēr privāta, Padomju Savienības nacionāla lieta.

Vēsture tomēr parādīja, ka piecgades starptautiskā nozīme ir neaptverama. Vēsture parādīja, ka piecgade nav vis Padomju Savienības privāta lieta, bet gan visa starptautiskā proletariāta lieta.

Jau ilgi pirms piecgadu plāna rašanās, periodā, kad mēs beidzām cīņu pret interventiem un sākām pāriet uz saimnieciskās celtniecības sliedēm, — jau tai periodā Ļeņins teica, ka mūsu saimnieciskajai celtniecībai ir liela starptautiska nozīme, ka katrs Padomju varas solis uz priekšu pa saimnieciskās celtniecības cēlu rod dziļu atbalsi kapitālistisko zemju visdažādākajos slāņos un sašķeļ ļaudis divās nometnēs — proletāriskās revolūcijas piekritēju nometnē un tās pretinieku nometnē.

Ļeņins toreiz teica:

«Pašreiz starptautisko revolūciju mēs galveno tiesu ietekmējam ar savu saimniecisko politiku. Visi raugās uz Padomju Krievijas republiku, visi darba ļaudis visās pasaules zemēs, bez jebkāda izņēmuma un bez jebkāda pārspīlējuma. Tas ir sasniegts… Šai darba laukā cīņa pārvirzīta vispasaules mērogā. Atrisināsim mēs šo uzdevumu — un tad mēs droši un galīgi būsim uzvarējuši starptautiskā mērogā. Tāpēc saimnieciskās celtniecības jautājumiem mums ir gluži ārkārtīga nozīme. Šai fronte mums japanak uzvara ar lenu, pakapenisku, — ar atru nevar, — bet neatlaidīgu augšanu un virzīšanos uz priekšu» (sk. XXVI sēj., 410. un 411. Ipp.).

Tas bija teikts tai periodā, kad mēs beidzām karu pret interventiem, kad no militāras cīņas pret kapitālismu mēs sākām pāriet uz cīņu saimnieciskajā frontē, uz saimnieciskās celtniecības periodu.

Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi, un katrs Padomju varas solis saimnieciskās celtniecības laukā, katrs gads, katrs ceturksnis spīdoši apstiprinājis šo biedra Ļeņina vārdu pareizumu.

Bet Ļeņina vārdu pareizuma visspīdošāko apstiprinājumu ir devis mūsu celtniecības piecgadu plāns, šā plāna rašanās, tā attīstība, tā realizēšana. Patiešām, liekas, neviens solis mūsu zemes saimnieciskās attīstības ceļā nav radījis tādu atbalsi Eiropas, Amerikas, Āzijas kapitālistisko zemju visdažādākajos slāņos kā jautājums par piecgadu plānu, par tā attīstību, par tā realizēšanu.

Sākumā piecgadu plānu buržuāzija un tās prese saņēma ar izsmieklu. «Fantāzija», «murgi», «utopija» — tā viņi toreiz nokristīja mūsu piecgadu plānu. Pēc tam, kad sāka noskaidroties, ka piecgadu plāna veikšana dod reālus rezultātus, — • viņi sacēla trauksmi, apgalvodami, ka piecgadu plāns apdraudot kapitālistisko zemju pastāvēšanu, ka tā veikšana pārpildīšot Eiropas tirgus ar precēm, pastiprināšot dempingu un padziļināšot bezdarbu. Pēc tam, kad arī šim trikam, ko izlietoja pret Padomju varu, nebija gaidīto rezultātu, — sākās visvisādu firmu, preses orgānu, visvisādu biedrību utt. dažādo pārstāvju ceļojumu sērija uz PSRS, lai pašu acīm skatītu, kas tad īsti PSRS notiek. Es te nerunāju par strādnieku delegācijām, kas kopš paša piecgadu plāna rašanās sākuma izteica savu sajūsmu par Padomju varas pasākumiem un sekmēm un izrādīja savu gatavību atbalstīt PSRS strādnieku šķiru.

Kopš šā laika arī sākās šķelšanās tā sauktajā sabiedriskajā domā, buržuāziskajā presē, visāda veida buržuāziskajās biedrībās utt. Vieni apgalvoja, ka piecgadu plāns esot pilnīgi sabrucis un boļševiki stāvot bezdibeņa malā. Citi, gluži otrādi, centās pārliecināt, ka, lai gan boļševiki slikti ļaudis, — ar piecgadu plānu viņiem tomēr veicoties un savu mērķi viņi, domājams, sasniegšot.

Varbūt nebūs lieki, ja es minēšu dažādu buržuāziskās preses orgānu atsauksmes.

Ņemsim, piemēram, Amerikas avīzi «New-York Times». 1932. gada novembra beigās šī avize raksta:

«Piecgadu rūpniecības plāns, kas spraudis mērķi izaicināt proporcijas izjūtu, kas tiecas pēc sava mērķa «neatkarīgi no izdevumiem», kā bieži lepni lielījās Maskava, patiesībā nav nekāds plāns. Tā ir spekulācija».

Iznāk, ka piecgade nav pat plāns, bet tukša spekulācija. Bet, lūk, Anglijas buržuāziskās avīzes «Daily Telegraph» dotā atsauksme 1932. g. novembra beigās:

«Ja aplūkojam plānu kā «plānojamās ekonomikas» pārbaudījumu, tad mums jāsaka, ka tas ir pilnīgi sabrucis».

«New-York Times» atsauksme 1932. g. novembrī:

«Kolektivizācija ar kaunu izgāzusies. Tā novedusi Krieviju līdz bada robežai».

Polijas buržuāziskās avīzes «Gazeta Polska» dotā atsauksme 1932. g. vasarā:

«Stāvoklis, liekas, rāda, ka padomju valdība ar savu lauku kolektivizācijas politiku ir nonākusi strupceļā».

Anglijas buržuāziskās avīzes «Financial Times» dotā atsauksme 1932. g. novembrī:

«Staļins un viņa partija savas politikas rezultātā atrodas piecgadu plāna sistēmas sabrukuma un visu to uzdevumu sabrukuma priekšā, kuri šim plānam bija jāveic».

Itālijas žurnāla «Politica» atsauksme:

«Būtu absurds domāt, ka 160 milj. cilvēku lielas tautas četru gadu darbs, tāda spēcīga režīma, kāds ir boļševistiskais režīms, četru gadu ilgs pārcilvēcisks, ekonomisks un politisks spriegums nekā nebūtu radījis. Gluži pretēji, viņi ir radījuši daudz… Un tomēr katastrofa ir klāt, tas ir visiem acīm redzams fakts. Par to ir pārliecinājušies draugi un ienaidnieki, boļševiki un antiboļševiki, opozicionāri pa labi un kreisi».

Beidzot Amerikas buržuāziskā žurnāla «Current History* atsauksme:

«Krievijas pašreizējā stāvokļa apskats tātad rada secinājumu, ka piecgadu programa ir izgāzusies, tiklab attiecībā pret sludinātiem mērķiem, kā arī vēl jo vairāk attiecībā pret tās galveniem sociālajiem principiem» .

Tādas ir vienas buržuāziskās preses daļas atsauksmes.

Vai maz ir vērts kritizēt šo atsauksmju autorus. Es domāju, ka nav vērts. Nav vērts tāpēc, ka šie «cietpaurainie» ļaudis pieder tai viduslaiku perioda izrakteņu sugai, kas faktiem nepiešķir nozīmi un kuri, lai arī kā realizētos mūsu piecgadu plāns, — tik un tā apgalvos savu.

Aplūkosim citu preses orgānu atsauksmes, kas nāk no tās pašas buržuāzijas nometnes.

Lūk, Francijas pazīstamās buržuāziskās avīzes «Le Temps» 1932. gada janvārī dotā atsauksme:

«PSRS ir uzveikusi pirmā gājienā, industrializēdamas bez ārzemju kapitāla palīdzības».

Tā paša «Le Temps» 1932. g. vasarā dotā atsauksme:

«Komunisms milzu tempā beidz rekonstrukciju tai laikā, kad kapitālistiskā iekārta ļauj virzīties tikai lēniem soļiem… Francijā, kur zemes īpašums sadalīts starp atsevišķiem īpašniekiem līdz bezgalībai, lauksaimniecību nav iespējams mechanizēt; turpretī padomes, industrializēdamas lauksaimniecību, ir pratušas problēmu atrisināt.. . Sacīkstē ar mums boļševiki ir izrādījušies uzvarētāji».

Angļu buržuāziskā žurnāla «Round Table» atsauksme:

«Piecgadu plāna sasniegumi ir apbrīnojama parādība. Charkovas un Staļingradas traktoru rūpnīcas, automobiļu rūpnīca AMO Maskavā, automobiļu rūpnīca Ņižņijnovgorodā, Dņepras hidroelektriskā stacija, grandiozās tēraudlietuves Magņitogorskā un Kuzņeckā, vesels tīkls mašīnbūvniecības un ķīmisko rūpnīcu Uralos, kas kļūst par padomju Rūru, — visi šie un citi rūpniecības sasniegumi visā zemē liecina, ka, lai kādas grūtības arī būtu, padomju rūpniecība kā labi aplaistīts stāds aug un nostiprinās… Piecgadu plāns ir licis pamatus turpmakajai attīstībai un ārkārtīgi pavairojis PSRS varenību».

Anglijas buržuāziskās avīzes «Financial Times» atsauksme:

«Mašīnbūvniecības rūpniecībā gūtie panākumi nekādi nav apšaubāmi. So panākumu cildināšana presē un runās nebūt nav bez pamata. Nav jāaizmirst, ka agrāk Krievija ražoja tikai visvienkāršākās mašīnas un rīkus. Tiesa, arī tagad absolūtie mašīnu un instrumentu importa skaitļi palielinās; bet importējamo mašīnu proporcionālā daļa, salīdzinot ar tām mašīnām, ko ražo pašā PSRS, pastāvīgi samazinās. Tagad PSRS ražo visas ierīces, kas nepieciešamas pašas metalurģiskajai un elektriskajai rūpniecībai. Tā ir pratusi radīt pati savu automobiļu rūpniecību. Tā ir radījusi darba rīku un instrumentu ražošanu, kas aptver visu gammu, no precīziem pašiem smalkākajiem instrumentiem līdz vissmagākajām spiedēm. Kas attiecas uz lauksaimniecības mašīnām, tad PSRS vairs nav atkarīga no ārzemju importa. Reizē ar to padomju valdība veic darbus, lai aizkavēšanās ogļu un dzelzs produkcijā netraucētu veikt piecgadi četros gados. Nav šaubu, ka no jauna uzceltās milzīgās rūpnīcas garantē smagās rūpniecības produkcijas ievērojamu pieaugumu» .

Austrijas buržuāziskās avīzes «Neue Freie Presse» 1932. g. sākumā dotā atsauksme:

«Boļševismu var nolādēt, bet tas jāpazīst. Piecgade — tas ir jauns koloss, kas jāievēro un vismaz jāuzņem saimnieciskā aprēķinā».

Anglijas kapitālista, «United Dominion» bankas priekšsēdētāja Gibsona Džarvi atsauksme 1932. g. oktobrī:

«Es gribu paskaidrot, ka neesmu ne komunists, ne boļševiks, es — noteikts kapitālists un individuālists… Krievija virzās uz priekšu tai laikā, kad pārāk daudz mūsu rūpnīcu stāv dīkā un mūsu tautas apmēram 3 milj. izmisuši meklē darbu. Piecgadi izsmēja un pareģoja tās izgāšanos. Bet jūs varat uzskatīt par neapšaubāmu, ka piecgadu plāna apstākļos ir izdarīts vairāk nekā bija paredzēts… Visās rūpniecības pilsētās, kuras es apmeklēju, top jauni rajoni, kas celti pēc noteikta plāna, ar platām ielām, ko rotā bulvāri un apstādījumi, ar vismodernākā tipa mājām, ar skolām, slimnīcām, strādnieku klubiem un neiztrūkstošām mazbērnu novietnēm un bērnu namiem, kur rūpējas par bērniem, kuru mātes strādā… Nemēģiniet nepietiekami novērtēt krievu plānus un neklūdieties, cerēdami, ka padomju valdība var izgāzties… Tagadējā Krievija ir zeme ar dvēseli un ideālu. Krievija ir valsts ar apbrīnojamu aktivitāti. Es ticu, ka Krievijas centieni ir veselīgi .. Varbūt pats svarīgākais ir tas, ka visai jaunatnei un strādniekiem Krievijā ir viens, kā diemžēl trūkst kapitālistiskajās valstīs, un proti — cerība».

Amerikas buržuāziskā žurnāla «Nation» atsauksme 1932. g. novembrī:

«Piecgadu plāna četri gadi radījuši patiešām ievērojamus sasniegumus. Padomju Savienība ir strādājusi ar kara laika intensīvitāti pie radoša uzdevuma uzcelt jaunas dzīves pamatu. Valsts izskats mainās tā» ka to vārda pilnā nozīmē vairs nevar pazīt… Tas ir patiesība attiecībā pret Maskavu ar tās simtām jaunasfaltētām ielām un bulvāriem, jaunām ēkām, jaunām ārpilsētām un jaunu fabriku kordonu tās nomalēs. Tas ir patiesība arī attiecībā pret mazāk ievērojamām pilsētām. Jaunas pilsētas ir radušās stepēs un tuksnešos, nevis kaut kādas nedaudzas pilsētas, bet vismaz 50 pilsētas ar 50 līdz 250 tūkst, cilvēkiem. Visas tās radušās pēdējos četros gados, ikkatra no tām ir jauna uzņēmuma vai vairāku uzņēmumu centrs, kuri būvēti dabas resursu apstrādāšanai. Simtiem jaunu rajona elektrostaciju un vesela virkne milzeņu līdzīgi Dņeprostrojam pakāpeniski iemieso dzīvē Ļeņina formulu: «Sociālisms ir Padomju vara plus elektrifikācija» . . . Padomju Savienība organizējusi plašos apmēros neskaitāmu priekšmetu ražošanu, ko Krievija agrāk nekad neražoja: traktorus, kombainus, augstas kvalitātes tēraudu, sintētisko kaučuku, lodīšu gultnes, spēcīgus dīzeļus, turbīnas ar 50 tūkst kvt. lielu jaudu, telefona ierīces, elektriskās mašīnas kalnrūpniecībai, aeroplānus, automobiļus, velosipēdus un vairākus simtus jauna tipa mašīnu… Pirmoreiz vēsturē Krievija iegūst aluminiju, magnēzītu, apatītus, jodu, potašu un daudzus citus vērtīgus produktus. Ceļu rādītājas zīmes padomju līdzenumos nav vairs krusti un baznīcu kupoli» bet labības elevatori un skābbarības torņi. Kolchozi ceļ mājas, lopu un cūku kūtis. Elektrība iespiežas sādžā, radio un avīzes to jau iekarojušas. Strādnieki mācās strādāt ar jaunākajām mašīnām. Zemnieku puiši ražo un apkalpo lauksaimniecības mašīnas, kas ir lielākas un sarežģītākas nekā tās, kuras jebkad ir redzējusi Amerika. Krievija sāk «domāt ar mašīnām». Krievija ātri pāriet no koka laikmeta uz dzelzs, tērauda, betona un motoru laikmetu».

Anglijas «kreisi» reformiskā žurnāla «Forward» 1932. g. septembrī dotā atsauksme:

«Duras acīs milzīgais darbs, kas notiek PSRS. Jaunas rūpnīcas, jaunas skolas, jauni kino, jauni klubi, jaunas milzīgas mājas — visur jaunas celtnes. Daudzas no tām jau pabeigtas, ap citām vēl redzamas sastatnes. Grūti izstāstīt Anglijas lasītājam, kas paveikts pēdējos divos gados un kas tiek darīts tālāk. Viss tas jāredz, lai tam ticētu. Mūsu pašu sasniegumi, ko esam ieguvuši kara laikā, ir nieks, salīdzinot ar to, kas tiek darīts PSRS. Amerikāņi atzīst, ka pat viskarstākā celtniecības drudža periodā rietumu štatos tur nav bijis nekā līdzīga tagadējai drudžainajai jaunrades darbībai PSRS. Pēdējos divos gados PSRS noticis tik daudz pārmaiņu, ka nevari iedomāties, kas gan būs šai valsti vēl pēc 10 gadiem… Izmetiet no galvas šausmīgos fantastiskos stāstus, kurus stāsta angļu avīzes, kas tik ietiepīgi un tik muļķīgi melo par PSRS. Izmetiet no galvas arī visu to puspatiesību un uz neizprašanu dibinātos iespaidus, kurus izplata diletantiski inteliģenti, kas kā aizbildņi raugās uz PSRS caur vidus šķiras brillēm, bet kam nav ne mazākā priekšstata par to, kas tur notiek… PSRS ceļ jaunu sabiedrību uz veselīgiem pamatiem. Lai sasniegtu šo mērķi, jāriskē, jāstrādā ar entuziasmu, ar tādu enerģiju, kādu pasaule līdz šim vēl nav pazinusi, jācīnās ar milzīgām grūtībām, kas nenovēršamas, cenšoties uzcelt sociālismu plašā, no pārējās pasaules izolētā valstī. Bet, apmeklējot šo valsti divu gadu laikā otrreiz — man radās iespaids, ka tā iet pa droša progresa teļu, plāno, rada un ceļ, un viss tas tādā mērogā, kas ir spilgts izaicinājums naidīgajai kapitālistiskajai pasaulei».

Tāda ir nevienprātība un šķelšanās buržuāzijas aprindu nometnē, no kurām viena daļa ir par PSRS iznīdēšanu kopā ar tās it kā izgāzušos piecgadu plānu, bet otra, kā redzams, ir par tirdzniecisku sadarbību ar PSRS, cerēdama acīm redzot uz to, ka no piecgadu plāna panākumiem varēs gūt sev zināmu labumu.

Atsevišķi ir jautājums par kapitālistisko zemju strādnieku šķiras attieksmēm pret jautājumu par piecgadi, pret jautājumu par sociālistiskās celtniecības panākumiem PSRS. Te varētu apmierināties ar atsauksmi, ko dod kāda no daudzajām strādnieku delegācijām, kuras ik gadus ierodas PSRS, piemēram, kaut vai ar Beļģijas strādnieku delegācijas atsauksmi. Šī atsauksme ir tipiska visām strādnieku delegācijām bez izņēmuma, vienalga, vai ir runa par angļu vai franču delegācijām, par Vācijas vai Amerikas, vai arī par citu zemju delegācijām. Lūk, tā:

«Mēs esam sajūsmināti par to grandiozo celtniecību, ko novērojām sava ceļojuma laikā. Maskavā, kā arī Makejevkā, Gorlovkā, Charkovā un Ļeņingradā mēs varējām konstatēt, ar kādu entuziasmu tur strādā. Visas mašīnas ir jaunākās konstrukcijas. Rūpnīcās — tīrība, daudz gaisa un gaismas. Mēs redzējām, kā PSRS strādniekiem tiek sniegta medicīniskā un sanitārā palīdzība. Strādnieku dzīvokļi uzcelti rūpnīcu t&vumā. Strādnieku pilsētiņās noorganizētas skolas un mazbērnu novietnes; par bērniem tiek rūpīgi gādāts. Mums bija iespējams redzēt starpību starp vecajām un jaunceltajām rūpnīcām, starp vecajiem un jaunajiem dzīvokļiem. Viss, ko redzējām, deva mums skaidru ainu par to, kāds milzīgs spēks ir darba ļaudīm, kas komunistiskās partijas vadībā ceļ jaunu sabiedrību. PSRS mēs novērojām lielu ku'turas kāpinājumu tai laikā, kad citās valstīs visās nozarēs ir pagrimums, bezdarbs. Mums bija iespējams redzēt, kādas briesmīgas grūtības padomju darba ļaudis sastop savā ceļā. Tāpēc mēs vēl jo vairāk saprotam to lepnumu, ar kādu viņi mums rāda savas uzvaras. Mēs esam pārliecināti, ka viņi pārvarēs visas grūtības».

, Lūk, jums piecgades starptautiskā nozīme. Vajadzēja mums tikai nodarboties ar celtniecību kādus 2—3 gadus, vajadzēja tikai parādīt pirmos piecgades panākumus, lai visa pasaule sašķeltos divās nometnēs: to ļaužu nometnē, kuri mūs rej bez apstājas, un to ļaužu nometnē, kuri pārsteigti par piecgades panākumiem, nemaz jau nerunājot par to, ka visā pasaulē pastāv un nostiprinās mūsu pašu nometne, kapitālistisko zemju strādnieku šķiras nometne, kura priecājas par PSRS strādnieku šķiras panākumiem un ir gatava to atbalstīt, visas pasaules buržuāzijai par šausmām.

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka piecgades starptautiskā nozīme, tās panākumu un iekarojumu starptautiskā nozīme nav apšaubāma.

Tas nozīmē, ka kapitālistiskās zemes ir proletāriskās revolūcijas gaidās, un tieši tāpēc, ka tās ir proletāriskās revolūcijas gaidās, buržuāzija gribētu iegūt no piecgades neveiksmēm jaunu argumentu pret revolūciju, kamēr proletariāts, gluži otrādi, cenšas gūt un patiešām arī gūst piecgades panākumos jaunu argumentu par labu revolūcijai pret visas pasaules buržuāziju.

Piecgades panakumi mobilizē visu zemju strādnieku šķiras revolucionāros spēkus pret kapitālismu — tas ir neapstrīdams fakts.

Nevar būt šaubu, ka piecgades starptautiskā revolucionārā nozīme patiešām ir neizmērījama.

Tāpēc ar jo lielāku uzmanību mums jāizturas pret jautājumu par piecgadi, par piecgades saturu, par galvenajiem piecgades uzdevumiem.

Tāpēc ar jo lielāku rūpību mums jāanalizē piecgades rezultāti, piecgadu plāna izpildīšanas un realizācijas rezultāti.

II PIECGADU PLĀNA GALVENAIS UZDEVUMS UN TĀ REALIZĀCIJAS CEĻŠ

Pāriesim pie jautājuma par piecgadu plāna būtību.

Kas ir piecgadu plāns?

Kāds bija piecgadu plāna galvenais uzdevums?

Piecgades galvenais uzdevums bija pārvest mūsu zemi ar tās atpalikušo, bieži vien viduslaiku techniku — uz jaunas, modernas technikas sliedēm.

Piecgades galvenais uzdevums bija pārvērst PSRS no agrāras un nespēcīgas, no kapitālistisko zemju kaprisēm atkarīgas zemes, — par industriālu un varenu zemi, par pilnīgi patstāvīgu un neatkarīgu no pasaules kapitālisma kaprisēm.

Piecgades galvenais uzdevums bija, pārvēršot PSRS par industriālu zemi, — pilnīgi izskaust kapitālistiskos elementus, paplašināt sociālistisko saimniecības formu fronti un radīt ekonomisku bazi šķiru iznīcināšanai, sociālistiskas sabiedrības uzcelšanai PSRS.

Piecgades galvenais uzdevums bija radīt mūsu zemē tādu industriju, kas būtu spējīga pārkārtot techniku un reorganizēt uz sociālisma bāzes ne tikai visu rūpniecību, bet arī transportu un lauksaimniecību,

Piecgades galvenais uzdevums bija pārvest sīko un sadrumstaloto lauksaimniecību uz kolektīvās lielsaimniecības sliedēm, nodrošināt reizē ar to sociālisma ekonomisko bazi laukos un tādējādi likvidēt kapitālisma atjaunošanas iespēju PSRS.

Beidzot piecgades plāna uzdevums bija radīt mūsu zemē visus nepieciešamos techniskos un ekonomiskos priekšnoteikumus maksimālai zemes aizsardzības spēju pacelšanai, kas dotu iespēju organizēt noteiktu pretsparu visiem un visādiem militāras intervencijas mēģinājumiem no ārienes, visiem un visādiem militāra uzbrukuma mēģinājumiem no ārienes.

Kas diktēja šo galveno piecgades uzdevumu, kas bija tā pamats?

Nepieciešamība likvidēt Padomju Savienības techniski ekonomisko atpalicību, kas to nolemj neapskaužamai eksistencei, nepieciešamība radīt zemē tādus priekšnoteikumus, kas tai dotu iespēju ne tikai panākt, bet ar laiku arī pārspēt techniski ekonomiskā ziņā attīstītākās kapitālistiskās zemes.

Apsvērums, ka Padomju vara nevar ilgi turēties uz atpalikušas rūpniecības bāzes, ka vienīgi modernā lielrūpniecība, kas ne tikai nav sliktāka, bet kas ar laiku varētu pārspēt kapitālistisko zemju rūpniecību — var noderēt kā īsts un drošs Padomju varas pamats.

Apsvērums, ka Padomju vara nevar ilgi bāzēties uz diviem pretējiem pamatiem, uz sociālistisku lielrūpniecību, kas iznīcina kapitālistiskos elementus, un uz sīku individuālu zemnieku saimniecību, kas rada kapitālistiskos elementus.

Apsvērums, ka, iekām lauksaimniecībai nav radīta lielražošanas bāze, iekām sīkās zemnieku saimniecības nav apvienotas kolektīvās lielsaimniecībās — kapitālisma atjaunošanās briesmas PSRS ir visreālākās no visām iespējamām briesmām.

Ļeņins teica:

«Revolūcija paveica to, ka Krievija savas politiskās iekārtas ziņā dažos mēnešos panāca modernās valstis.

Bet ar to nepietiek. Karš ir nepielūdzams, tas nesaudzīgi asi izvirza

jautājumu: vai nu iet bojā, vai panākt attīstītākās valstis un tām aizsteigties priekšā an ekonomiski… Iet bojā, vai pilnā gaitā traukties uz priekšu. Tā vēsture izvirzījusi jautājumu» (sk. XXI sēj., 191. Ipp.).

Ļeņins teica:

«Kamēr mēs dzīvojam sīkzemnieciskā valstī, kapitālismam Krievijā ir stiprāka ekonomiska bāze nekā komunismam. Tas jāatceras. Katrs, kas vērīgi ir novērojis lauku dzīvi, salīdzinādams ar pilsētas dzīvi, zina, ka kapitālisma saknes mēs neesam izrāvuši un pamatu, fundamentu iekšējam ienaidniekam neesam iedragājuši. Pēdējais balstās uz sīksaimniecību, un, lai to iedragātu, ir viens līdzeklis — pārveidot valsts saimniecību, arī zemkopību, uz jaunas techniskas bāzes, uz modernās lielražošanas techniskas bāzes… Vienīgi tad, kad valsts būs elektrificēta, kad rūpniecība, lauksaimniecība un transports būs pārveidots uz modernās lielrūpniecības techniskas bāzes, — vienīgi tad mēs uzvarēsim galīgi» (sk. XXVI sēj., 46. un 47. Ipp.).

Šīs tēzes arī tika liktas to partijas apsvērumu pamatā, kas izr osiņā ja piecgadu plāna izstrādāšanu, kas izrcsināja piecgadu plāna galvenā uzdevuma noteikšanu.

Tā tas ir ar piecgades galveno uzdevumu.

Bet šāda grandioza plāna realizēšanu nevar sākt izklaidus, no kā pagadās. Lai realizētu šādu plānu, vispirms jāatrod plāna galvenais posms, jo tikai, atrodot galveno posmu un pieķeroties tam, — bija iespējams izvilkt visus pārējos plāna posmus.

Kāds bija piecgadu plāna galvenais posms?

Piecgadu plāna galvenais posms bija smagā rūpniecība ar tās serdi — mašīnbūvniecību. Jo vienīgi smagā rūpniecība spēj rekonstruēt un nostatīt uz kājām ir visu rūpniecību, ir transportu, ir lauksaimniecību. Ar to arī bija jāsāk piecgades realizācija. Tātad smagās rūpniecības atjaunošana bija jāliek piecgadu plāna realizācijas pamatā.

Mums ir Ļeņina norādījumi arī šajā lietā:

«Krieviju var glābt ne tikai laba raža zemnieku saimniecībās, — ar to vēl nepietiek, — un ne tikai labs stāvoklis vieglajā rūpniecībā, kas piegādā zemniecībai patēriņa priekšmetus, — arī ar to vēl nepietiek, — mums nepieciešama arī smagā industrija,. . Bez smagās rūpniecības glābšanas, bez tās atjaunošanas mēs nespēsim uzcelt nekādu rūpniecību, un bez tās mēs vispār iesim bojā kā patstāvīga valsts… Smagajai industrijai vajadzīgas valsts subsīdijas. Ja mēs tās neatradīsim, tad mēs kā civilizēta valsts, — es pat nesaku, kā sociālistiska, — esam pazuduši» (sk. XXVII sēj., 349. lpp.).

Bet smagās industrijas atjaunošana un attīstība, sevišķi tādā atpalikušā un nabadzīgā zemē, kāda bija mūsu zeme piecgades sākumā, ir visgrūtākais darbs, jo smagā industrija prasa, kā zināms, milzīgus financiālus izdevumus un zināmu minimu pieredzējušu technisku spēku, bez kā, vispār runājot, nav iespējams atjaunot smago industriju. Vai partija to zināja un vai tā to saprata? Jā, zināja. Un ne tikai zināja, bet arī atklāti to pateica. Partija zināja, kā tika uzcelta smagā industrija Anglijā,. Vācijā, Amerikā. Tā zināja, ka smagā industrija šais zemēs tika uzcelta vai nu ar lielu aizņēmumu palīdzību, vai arī aplaupot citas zemes, vai arī ar abiem šiem līdzekļiem vienā un tai pašā laikā. Partija zināja, ka šie ceļi mūsu zemei slēgti. Uz ko tad tā cerēja? Tā cerēja uz mūsu pašu zemes spēkiem. Tā cerēja uz to, ka, pastāvot Padomju varai un balstoties uz zemes, rūpniecības, transporta, banku un tirdzniecības nacionalizāciju, mēs varam realizēt visstingrāko ekonomijas režīmu, lai uzkrātu pietiekami daudz līdzekļu, kas nepieciešami smagās industrijas atjaunošanai un attīstībai. Partija atklāti teica, ka šis darbs prasīs nopietnus upurus un ka mums atklāti un apzinīgi jānes šie upuri, ja gribam sasniegt mērķi. Partija cerēja veikt šo darbu ar mūsu zemes iekšējiem spēkiem, bez verdziskiem kreditiem un aizņēmumiem no ārienes.

Lūk, ko par to teica Ļeņins:

«Mums jācenšas radīt valsti, kurā strādnieki paturētu savu vadību pār zemniekiem, zemnieku uzticību viņiem un ar vislielāko ekonomiju izskaustu no savām sabiedriskajām attieksmēm jebkuras pārmērības jebkuras pēdas.

Mums jāsarauc mūsu valsts aparāts līdz maksimālai ekonomijai Mums jāizskauž no tā visas pārmērību pēdas, kuru tanī tik daudz palicis no cariskās Krievijas, no tās birokrātiski kapitālistiskā aparāta.

Vai tā nebūs zemnieku aprobežotības valstība?

Nē. Ja mēs paturēsim strādnieku šķiras vadību pār zemniecību, tad mēs iegūsim iespēju ar vislielāko un vēlreiz ar vislielāko saimniecības ekonomiju mūsu valstī panākt to, lai katru vismazāko ietaupījumu uzglabātu mūsu lielās mašīnindustrijas attīstībai, elektrifikācijas, hidrokūdras attīstībai, Volchovstroja pabeigšanai un tamlīdzīgi.

Uz to un vienīgi uz to būs mūsu cerības. Vienīgi tad mēs spēsim, figūrāli runājot, pārsēsties no viena zirga otrā, proti, no zemnieka, no mužika panīkušā zirga, no tādas ekonomijas zirga, kas domāta izpostītai zemnieku valstij, — uz zirga, ko sev meklē un nevar nemeklēt proletariāts, — uz lielās mašīnindustrijas, elektrifikācijas, Volchovstroja utt. zirga» (sk. XXVII sēj., 417. lpp.).

Pārsēsties no zemnieka panīkušā zirga uz lielās mašīnindustrijas zirga, — lUk, pēc kāda mērķa tiecās partija, izstrādādama piecgadu plānu un cenzdamās panākt tā realizāciju.

Noteikt visstingrāko ekonomijas režīmu un uzkrāt līdzekļus, kas nepieciešami mUsu zemes industrializācijas financēšanai — lUk, uz kāda ceļa bija jānostājas, lai panāktu smagās industrijas atjaunošanu un piecgadu plāna realizāciju.

Drosmīgs uzdevums? GrUts ceļš? Bet mUsu partija tāpēc arī saucas par Ļeņina partiju, ka tai nav tiesības baidīties no grūtībām.

Vēl vairāk. Partijas pārliecība, ka piecgades realizācija ir iespējama, un ticība strādnieku šķiras spēkiem bija tik stipra, ka partija atrada par iespējamu spraust sev mērķi — veikt šo grUto darbu nevis piecos gados, kā to prasīja piecgadu plāns, bet četros gados, patiesībā — četros gados un trīs mēnešos, ja pieskaitām īpašo ceturksni.

Uz šā pamata arī radās ievērojamais lozungs: «Piecgade

četros gados».

Un kas iznāca?

Fakti vēlāk parādīja, ka partijai bija taisnība.

Fakti parādīja, ka bez šās drošsirdības un ticības strādnieku šķiras spēkiem partija nebūtu varējusi iegUt to uzvaru, ar ko mēs tagad pelnīti lepojamies.

III ČETROS GADOS IZPILDĪTĀS PIECGADES REZULTĀTI RŪPNIECĪBA

Pāriesim tagad pie jautājuma par piecgadu plāna realizācijas rezultātiem.

Kādi ir četros gados izpildītās piecgades rezultāti rūpniecībā?

Vai mēs esam guvuši uzvaru šai laukā?

Jā, esam guvuši. Un ne tikai guvuši, bet arī izdarījuši vairāk nekā paši gaidījām, nekā varēja gaidīt lielākie karstgalvji mūsu partijā. To tagad nenoliedz pat ienaidnieki. Vēl jo vairāk to nevar noliegt mūsu draugi.

Mums nebija melnās metalurģijas, zemes industrializācijas pamata. Tagad mums tā ir.

Mums nebija traktoru rūpniecības. Tagad mums tā ir.

Mums nebija automobiļu rūpniecības. Tagad mums tā ir.

Mums nebija darba galdu rūpniecības. Tagad mums tā ir.

Mums nebija nopietnas un modernas ķīmiskās rūpniecības. Tagad mums tā ir.

Mums nebija īstas un nopietnas moderno lauksaimniecības mašīnu rūpniecības. Tagad mums tā ir.

Mums nebija aviācijas rūpniecības. Tagad mums tā ir.

Elektriskās enerģijas ražošanas ziņā mēs atradāmies pašā pēdējā vietā. Tagad mēs esam izvirzījušies vienā no pirmajām vietām.

Naftas produktu un akmeņogļu ražošanas ziņā mēs atradāmies pēdējā vietā. Tagad mēs esam izvirzījušies vienā no pirmajām vietām.

Mums bija tikai viena vienīga ogļu un metalurģijas bāze Ukrainā, ar kuru mēs grūti tikām galā. Mēs esam panākuši to, ka ne tikai pacēlām šo bazi, bet radījām vēl jaunu ogļu un metalurģijas bazi Austrumos, kas ir mūsu zemes lepnums.

Mums bija tikai viena vienīga tekstilrūpniecības bāze — mūsu zemes Ziemeļos. Mēs esam panākuši to, ka tuvākajā laikā mums būs divas jaunas tekstilrūpniecības bāzes — Vidusāzijā un Rietumsibirijā.

Un mēs ne tikai esam radījuši šīs jaunās, milzīgās rūpniecības nozares, bet mēs tās esam radījuši tādā mērogā un tādos apmēros, kuru priekšā nobāl Eiropas industrijas mērogi un apmēri.

Un viss tas ir novedis pie tā, ka kapitālistiskie elementi ir izskausti no rūpniecības galīgi un uz visiem laikiem, un sociālistiskā rūpniecība ir kļuvusi PSRS par vienīgo industrijas formu.

Un viss tas ir novedis pie tā, ka mūsu zeme no agrāras ir kļuvusi par industriālu, jo rūpniecības produkcijas īpatsvars salīdzinājumā ar lauksaimniecības produkciju ir pieaudzis no 48% piecgades sākumā (1928. g.) līdz 70% piecgades ceturtā gada beigās (1932. g.).

Un viss tas ir novedis pie tā, ka piecgades ceturtā gada beigās mums izdevās izpildīt vispārējās rūpnieciskās ražošanas programu, kas bija aprēķināta uz pieciem gadiem, par 93,7%, paceļot rūpniecības produkcijas apjomu vairāk nekā trīs reizes, salīdzinot ar pirmskara līmeni, un vairāk nekā divas reizes, salīdzinot ar 1928. g. līmeni. Bet kas attiecas uz smagās rūpniecības ražošanas programu, tad piecgades plānu mēs esam izpildījuši 108% apmērā. Tiesa, mēs neesam izpildījuši vispārējo piecgades programu par 6%. Bet tas izskaidrojams ar to, ka, sakarā ar kaimiņu zemju atteikšanos parakstīt ar mums neuzbrukšanas paktus un ar sarežģījumiem Tālajos austrumos, mums bija aizsardzības pastiprināšanai steidzami jāpārkārto vairākas rūpnīcas moderno aizsardzības ieroču ražošanai. Nu, un. šī pārkārtošana, tāpēc ka tai bija vajadzīgs zināms priekšdarbu periods, radīja to, ka šīs rūpnīcas četrus mēnešus pārtrauca produkcijas ražošanu, kas nevarēja palikt bez ietekmes uz ražošanas vispārīgās programas izpildīšanu pēc piecgadu plāna 1932. gadā. Šās operācijas rezultāts bija tas, ka mēs pilnīgi un viscaur aizpildījām robus zemes aizsardzības darbā. Bet tas nevarēja neietekmēt negatīvi piecgadu plāna ražošanas programas izpildīšanu. Nevar būt nekādu šaubu, ka bez šā blakus apstākļa mēs skaitliski piecgadu plānu būtu ne tikai izpildījuši, bet droši vien pārsnieguši.

Pēdīgi viss tas novedis pie tā, ka Padomju Savienība no vājas un aizsardzībai nesagatavotas zemes ir aizsardzības spēju ziņā kļuvusi par varenu zemi, par zemi, kas gatava visādām nejaušībām, par zemi, kas spēj plašos apmēros ražot visus modernos aizsardzības ieročus un ar tiem apgādāt savu armiju ārēja uzbrukuma gadījumā.

Tādi vispār ir četros gados izpildītās piecgades rezultāti rūpniecībā.

Tagad spriediet paši, — kāda vērtība pēc visa tā buržuāziskās preses pļāpām par piecgades «izgāšanos» rūpniecības sierā.

Bet kā ir ar kapitālistiskajām zemēm, kas tagad pārdzīvo nežēlīgu krizi to rūpniecības produkcijas pieauguma ziņā?

Lūk, visiem zināmie oficiālie dati.

Tai laikā, kad PSRS rūpniecības produkcijas apmērs 1932. gada beigās, salīdzinot ar pirmskara līmeni, ir pieaudzis līdz 334%, ZASV rūpniecības produkcijas apmērs tai pašā periodā ir samazinājies līdz 84% no pirmskara līmeņa, Anglijā līdz 75%, Vācijā — 62%.

Tai laikā, kad PSRS rūpniecības produkcijas apmērs 1932. gada beigās, salīdzinot ar 1928. gada līmeni, ir pieaudzis līdz 219%, ZASV rūpniecības produkcijas apmērs tai pašā periodā ir samazinājies līdz 56%, Anglijas — līdz 80%, Vācijas — līdz 55%, Polijas — līdz 54%.

Par ko runā šie dati, ja ne par to, ka kapitālistiskā rūpniecības sistēma nav izturējusi pārbaudījumu sacīkstē ar padomju sistēmu, ka padomju rūpniecības sistēmai ir visas priekšrocības pret kapitālistisko sistēmu.

Mums saka, ka viss tas ir labi, ir uzbūvētas daudzas jaunas rūpnīcas, ir likti industrializācijas pamati. Bet būtu bijis daudz labāk atteikties no industrializācijas politikas, no ražošanas līdzekļu ražošanas paplašināšanas politikas, vai vismaz atlikt šo darbu pēdējā plānā, lai varētu ražot vairāk katūna, apavu, apģērbu un pārējo plaša patēriņa priekšmetu. Plaša patēriņa priekšmetu ir saražots mazāk nekā vajadzīgs, un tas rada zināmas grūtības.

Bet tad jāzina un jābūt skaidrībā par to, kurp mūs novestu šāda industrializācijas uzdevumu atbīdīšanas politika pēdējā plānā. Protams, no pusotra miljarda rubļiem valūtā, kas šai periodā izdoti mūsu smagās rūpniecības iekārtošanai, mēs būtu varējuši pusi atstāt kokvilnas, ādas, vilnas, kaučuka utt. importam. Tad mums būtu vairāk katūna, apavu, apģērbu. Bet mums tad nebūtu ne traktoru, ne automobiļu rūpniecības, nebūtu daudzmaz nopietnas melnās metalurģijas, nebūtu metāla mašīnu ražošanai, — un mēs būtu neapbruņoti ar jaunu techniku apbruņotā kapitālistiskā ielenkuma priekšā. Mēs tad būtu sev ņēmuši iespēju apgādāt lauksaimniecību ar traktoriem un lauksaimniecības mašīnām, — mēs tātad sēdētu bez maizes. Mēs būtu ņēmuši sev iespēju uzvarēt kapitālistiskos elementus valstī — tātad mēs neticami būtu palielinājuši kapitālisma restaurācijas izredzes. Mums tad nebūtu visu to moderno aizsardzības līdzekļu, bez kuriem nav iespējama zemes valstiskā neatkarība, bez kuriem zeme kļūst par ārējo ienaidnieku kara operāciju objektu. Mūsu stāvoklis tad būtu vairāk vai mazāk analogs tagadējās Ķīnas stāvoklim, kurai nav savas smagās rūpniecības, nav savas militāras rūpniecības un kuru tagad knābā katrs, kam vien tīk.

Ar vienu vārdu, šādā gadījumā mums būtu militāra intervencija, nevis neuzbrukšanas līgumi, bet karš, bīstams un nāvīgs karš, asiņains un nevienlīdzīgs karš, jo šai karā mēs būtu gandrīz neapbruņoti pret ienaidniekiem, kuru rīcībā ir visi modernie uzbrukšanas līdzekļi.

Lūk, biedri, kā tas izvēršas.

Ir skaidrs, ka valsts vara, kas sevi cienī, partija, kas sevi cienī, nevarēja nostāties uz šāda pazudinoša viedokļa.

Un tieši tāpēc, ka partija noraidīja šādu antirevolūcionāru nostādni, tieši tapec ta panaca izšķirīgu uzvaru piecgadu plana izpildīšanā rūpniecības laukā.

Realizēdama piecgadi un organizēdama uzvaru rūpnieciskās celtniecības laukā, partija ieturēja rūpniecības attīstības visstraujāko tempu politiku. Partija it kā skubināja zemi, paātrinādama tās traukšanos uz priekšu.

Vai partija pareizi rīkojās, ieturēdama visstraujāko tempu politiku?

Jā, bez vārda runas, pareizi.

Nevar neskubināt zemi, kas atpalikusi par simts gadiem un kam tās atpalicības dēļ draud nāves briesmas. Tikai tādējādi zemei varēja dot iespēju ātri pārkārtoties uz jaunas techniskas bāzes un pēdīgi iziet uz plaša ceļa.

Tālāk, mēs nevarējām zināt, kurā dienā PSRS uzbruks imperiālisti un pārtrauks mūsu celtniecību, bet ka viņi varēja uzbrukt kurā katrā brīdī, izlietodami mūsu zemes techniski ekonomisko vājumu, — par to nevarēja būt šaubu. Tāpēc partija bija spiesta mudināt zemi, lai nepalaistu garām laiku, lai izmantotu atelsu līdz galam un paspētu radīt PSRS industrializācijas pamatus, kas ir tās varenības baze. Partijai nebija iespējams gaidīt un manevrēt, un tai visnotaļ bija jāietur visstraujāko tempu politika.

Beidzot, partijai cik spējams īsā laikā bija jādara gals zemes vājumam aizsardzības laukā. Momenta apstākļi, bruņošanās pieaugums kapitālistiskajās zemēs, atbruņošanās idejas izgāšanās, starptautiskās buržuāzijas naids pret PSRS, — viss tas virzīja partiju uz to, lai visiem spēkiem paātrinātu zemes aizsardzības spēju, tās neatkarības pamata, nostiprināšanu.

Bet vai partijai bija reāla iespēja realizēt visstraujāko tempu politiku? Jā, bija. Tai bija šī iespēja ne tikai tāpēc, ka tā paspēja laikā iekustināt zemi strauji virzīties uz priekšu, bet vispirms tāpēc, ka jaunās plašās celtniecības darbā tā varēja balstīties uz vecajām vai arī atjaunotajām rūpnīcām un fabrikām, kuru techniku strādnieki un inženiertechniskais personāls jau bija apguvis un kuras tapec deva iespeju reaiizet visstraujākos attīstības tempus.

Lūk, uz kādiem pamatiem pirmās piecgades periodā mums radās jaunās celtniecības straujais kāpinājums, plaukstošās celtniecības patoss, jaunceltņu varoņi un trieciennieki, attīstības vētraino tempu prakse.

Vai var teikt, kā otrā piecgadē būs jāietur gluži tāda pati

visstraujāko tempu politika?

Nē, to nevar teikt.

Pirmkārt, sekmīgi veiktās piecgades rezultātā mēs pamatvilcienos jau esam izpildījuši tās galveno uzdevumu — esam radījuši jaunas modernas technikas bazi rūpniecībai, transportam, lauksaimniecībai. Vai ir vērts pēc visa tā mudināt un skubināt zemi? Skaidrs, ka tagad tas nav vajadzīgs.

Otrkārt, sekmīgi izpildītās piecgades rezultātā mums jau ir izdevies pacelt zemes aizsardzības spējas pienācīgā augstumā. Vai ir vērts pēc tā mudināt un skubināt zemi? Skaidrs, ka tagad tas nav vajadzīgs.

Beidzot, sekmīgi izpildītās piecgades rezultātā mums ir izdevies uzcelt desmitiem un simtiem jaunu lielu rūpnīcu un kombinātu, kuriem ir jauna, sarežģīta technika. Tas nozīmē, ka otrā piecgadē rūpniecības produkcijas apjomā galvenā loma nebūs vairs vecajām rūpnīcām, kuru technika jau ir apgūta, kā tas bija pirmās piecgades periodā, bet gan jaunām rūpnīcām, kuru technika vēl nav apgūta un kas vēl jāapgūst. Bet jauno uzņēmumu un jaunās technikas apgūšanā ir daudz vairāk grūtību nekā veco vai atjaunoto rūpnīcu un fabriku izmantošanā, kuru technika jau apgūta. Tā prasa vairāk laika, lai paceltu strādnieku un inženiertechniskā personāla kvalifikāciju un iegūtu jaunus paņēmienus pilnīgai jaunās technikas izmantošanai. Vai pēc visa tā nav skaidrs, ka, ja mēs arī gribētu, mēs nevarētu otras piecgades periodā, sevišķi pirmos divos trijos otras piecgades gados, realizēt visstraujāko attīstības tempu politiku.

Lūk, kāpēc, es domāju, ka otrai piecgadei mums būs jāņem

mazāk strauji rūpniecības produkcijas pieauguma tempi. Pirmās piecgades periodā ikgadīgais rūpniecības produkcijas pieaugums bija caurmērā 22%. Es domāju, ka otrai piecgadei būs jāņem caurmērā 13—14% liels ikgadīgs rūpniecības produkcijas pieaugums. Kapitālistiskajām zemēm šāds rūpniecības produkcijas pieauguma temps ir nesasniedzams ideāls. Un ne tikai šāds rūpniecības produkcijas pieauguma temps, — pat caurmērā 5% liels ikgadīgs pieaugums tām pašreiz ir nesasniedzams ideāls. Bet tāpēc jau tās arī ir kapitālistiskas zemes. Cita lieta — Padomju zeme ar padomju saimniecības sistēmu. Mūsu saimniecības sistēmas apstākļos mums ir pilnīga iespēja un mums jārealizē 13—14% liels ikgadīgs pieaugums kā minims.

Pirmās piecgades periodā mēs pratām organizēt jaunās celtniecības entuziasmu, patosu, un ieguvām izšķirīgus panākumus. Tas ir ļoti labi. Bet tagad ar to nepietiek. Tagad mums tas jāpapildina ar jauno rūpnīcu un jaunās technikas apgūšanas entuziasmu un patosu, ar nopietnu darba ražīguma pacelšanu, ar nopietnu pašizmaksas samazināšanu.

Tas tagad ir galvenais.

Jo tikai uz šāda pamata mēs varam panākt to, lai, teiksim, otras piecgades otrā pusē uzsāktu jaunu spēcīgu skrējienu uz priekšu kā celtniecības sfērā, tā arī rūpniecības produkcijas pieauguma sierā.

Beidzot dažus vārdus par pašiem tempiem un par produkcijas ikgadīgā pieauguma procentiem. Mūsu rūpniecības darbinieki maz nodarbojas ar šo jautājumu. Un tomēr tas ir ļoti interesants jautājums. Kas ir produkcijas pieauguma procenti un kas īsti slēpjas aiz katra pieauguma procenta? Aplūkosim, pie mēram, 1925. gadu, atjaunošanas penodu. Produkcijas gada pieaugums toreiz bija 66%. Rūpniecības kopprodukcija bija 7700 milj. rubļu. 66% lielais pieaugums absolūtos skaitļos tad bija vairāk nekā 3 miljardi. Tātad katrs pieauguma procents toreiz līdzinājās 45 miljoniem rubļu. Aplūkosim tagad 1928. gadu. Tas deva 26% pieaugumu, t. i., procentuāli gandrīz trīsreiz mazāk nekā 1925. gads. Rūpniecības kopprodukcija toreiz bija 15.500 milj. rubļu. Viss gada pieaugums absolūtos skaitļos bija 3280 milj. rubļu. Tātad katrs pieauguma procents toreiz līdzinājās 126 miljoniem rubļu, t. i., bija gandrīz trīsreiz lielāka suma nekā 1925. gadā, kad mums bija 66% liels pieaugums. Aplūkosim beidzot 1931. gadu. Tas deva 22% lielu pieaugumu, t. i., trīsreiz mazāk nekā 1925. gadā. Rūpniecības kopprodukcija toreiz bija 30.800 milj. rubļu liela. Viss pieaugums absolūtos skaitļos bija vairāk nekā 5600 milj. rubļu. Tātad katrs pieauguma procents bija vairāk nekā 250 miljonu rubļu, t. i., sešas reizes vairāk nekā 1925. gadā, kad mums bija 66% liels pieaugums, un divreiz vairāk nekā 1928. gadā, kad mums bija vairāk nekā 26% liels pieaugums.

Ko viss tas liecina? To, ka, studējot produkcijas pieauguma tempus, nevar aprobežoties, apskatot kopīgo pieauguma procentu sumu vien, — bet vēl jāzina, kas slēpjas aiz katra pieauguma procenta un kāda ir produkcijas gada pieauguma kopsuma. Mēs ņemam, piemēram, 1933. g. 16% lielu pieaugumu, t. i., četrreiz mazāk nekā 1925. gadā. Bet tas vēl nenozīmē, ka arī produkcijas pieaugums šai gadā būs četras reizes mazāks. Produkcijas pieaugums 1925. gadā absolūtos skaitļos bija vairāk nekā 3 miljardi, un katrs pieauguma procents bija 45 miljoni rubļu. Nav pamata šaubīties par to, ka produkcijas pieaugums 1933. gadā ar 16% lielu pieauguma normu būs absolūtos skaitļos ne mazāk par 5 miljardiem rubļu, t. i., gandrīz divreiz vairāk nekā 1925. gadā, un ka katrs pieauguma procents līdzināsies vismaz 320—340 miljoniem rubļu, t. i., būs vismaz septiņas reizes lielāka suma nekā katrs pieauguma procents 1925. gadā

Lūk, biedri, kā tas izvēršas, ja jautājumu par tempiem un pieauguma procentiem apskatām konkrēti.

Tā tas ir ar četros gados izpildītās piecgades rezultātiem rūpniecībā.

īv ČETROS GADOS IZPILDĪTĀS PIECGADES REZULTĀTI LAUKSAIMNIECĪBĀ

Pāriesim pie jautājuma par četros gados izpildītās piecgades rezultātiem lauksaimniecībā.

Piecgade lauksaimniecībā ir kolektivizācijas piecgade. Uz kā pamatojās partija, realizēdama kolektivizāciju?

Partija pamatojās uz tā, ka proletariāta diktatūras nostiprināšanai un sociālistiskās sabiedrības uzcelšanai bez industrializācijas nepieciešama vēl pāreja no sīkās individuālās zemnieku saimniecības uz lielo kolektīvo lauksaimniecību, kas būtu apgādāta ar traktoriem un modernām lauksaimniecības mašīnām, kā uz vienīgi drošu Padomju varas pamatu laukos.

Partija pamatojās uz tā, ka bez kolektivizācijas nav iespējams izvest mūsu zemi uz sociālisma ekonomiskā pamata uzcelšanas plašā ceļa, nav iespējams atbrīvot daudzmiljonu darba zemniecību no nabadzības un tumsības.

Ļeņins teica, ka:

«Ar sīksaimniecību no trūkuma neizkļūt» (sk XXIV sēj., 540. lpp.).

Ļeņins teica, ka:

«Ja mēs kā agrāk sēdēsim sīksaimniecībās, kaut arī kā brīvi pilsoni uz brīvas zemes, mums tik un tā draud nenovēršama bojā eja» (sk. XX sēj., 417. lpp.).

Ļeņins teica, ka:

«Vienīgi ar kopīga, arteļveidīga, biedriska darba palīdzību var izkļūt no tā strupceļa, kur mūs iedzinis imperiālistiskais karš» (sk. XXIV sēj.. 537. lpp.).

Ļeņins teica, ka:

«Nepieciešami pāriet uz kopīgu apstrādāšanu lielās priekšzīmīgās saimniecībās; bez tā izkļūt no tā sabrukuma, no tā tieši izmisuma pilnā stāvokļa, kurā atrodas Krievija, nevar» (sk. XX sēj., 418. lpp.).

Pamatodamies uz to, Ļeņins nonāca pie šādapamatsecinājuma:

«Vienīgi tai gadījumā, ja ar darbiem izdosies parādīt zemniekiem sabiedriskas, kolektīvas, biedriskas, arteļveida zemes apstrādāšanas priekšrocības, vienīgi tad, ja izdosies palīdzei zemniekam ar biedrisku, arteļveida saimniecību, tikai tad strādnieku šķira, kas tur savas rokās valsts varu, patiešām pierādīs zemniekam, ka tai ir taisnība, patiešām paliekoši un kā nākas pārvilks savā pusē daudzmiljonu zemnieku masu» (sk. XXIV sēj., 579. lpp.).

Uz šīm Ļeņina tēzēm pamatojās partija, realizēdama lauksaimniecības kolektivizācijas programu, piecgades programu lauksaimniecībā.

Sakarā ar to piecgades uzdevums lauksaimniecībā bija apvienot izkaisītās un sīkās individuālās zemnieku saimniecības, kam nebija iespējas izlietot traktorus un modernās lauksaimniecības mašīnas, — lielās kolektīvās saimniecībās, kas apbruņotas ar visiem augsti attīstītas lauksaimniecības moderniem darba rīkiem, bet brīvās zemes pārklāt ar priekšzīmīgām valsts saimniecībām, sovchoziem.

Piecgades uzdevums lauksaimniecībā bija padarīt PSRS no sīkzemnieciskas un atpalikušas zemes par lielu lauku saimniecību zemi, kas organizētas uz kolektīva darba pamata un kas dod vislielāko produkciju tirgum.

Ko partija panākusi, realizēdama četros gados piecgades programu lauksaimniecībā? Vai tā izpildījusi šo programu vai cietusi bankrotu?

Partija ir panākusi to, ka kādu triju gadu laikā tā ir pratusi organizēt vairāk nekā 200 tūkstoš kolektīvo saimniecību un apmēram 5 tūkstoš graudkopības un lopkopības sovchozu, reizē ar to panākdama sējas platības paplašināšanu 4 gados par 21 miljonu hektāru.

Partija ir panākusi to, ka kolchozi tagad apvieno vairāk nekā 80% zemnieku saimniecību, aptverot vairāk nekā 70% no visas zemnieku lauku platības, kas nozīmē piecgades trīskārtīgu izpildīšanu ar uzviju.

Partija ir panākusi to, ka 500—600 miljonu pudu preču labības vietā, kas tika sagādāta tai periodā, kad individuālās zemnieku saimniecības bija parsvara, tai tagad ir iespeja sagadat 1200—1400 miljonu pudu labības gadā.

Partija ir panākusi to, ka kulaki kā šķira ir satriekta, kaut arī vēl nav galīgi iznīcināti, darba zemniecība ir atbrīvota no kulaku parādjūga un ekspluatācijas un Padomju varai radīta izturīga ekonomiska bāze laukos, kolektīvās saimniecības baze.

Partija ir panākusi to, ka PSRS no zemnieku sīksaimniecību zemes jau ir pārveidota par vislielāko lauku saimniecību zemi pasaulē. -«

Tādi vispār ir četros gados izpildītās piecgades rezultāti lauksaimniecībā.

Spriediet tagad paši: kāda vērtība pēc visa tā ir buržuāziskās preses pļāpām par kolektivizācijas «sabrukumu», par piecgades «izgāšanos» lauksaimniecībā.

Bet kā ir ar lauksaimniecību kapitālistiskajās zemēs, kas tagad pārdzīvo asu lauksaimniecības krizi?

Lūk, visiem zināmie oficiālie dati.

Galvenās labību ražotājās zemēs sējas platība ir samazināta par 8 līdz 10%. Kokvilnas sējas platība ZASV ir samazināta par 15%, cukurbiešu sējas platība Vācijā un Cechoslovakijā — par 22 līdz 30%, linu sējas platība Lietuvā un Latvijā — par 25 līdz 30%.

Pēc Amerikas lauksaimniecības departamenta datiem lauksaimniecības kopprodukcijas vērtība ZASV samazinājusies no 11 miljardiem dolāru 1929. g. līdz 5 miljardiem 1932. g., t. i., vairāk nekā par 50%. Graudu kopprodukcijas vērtība turpat samazinājusies no 1288 miljoniem dolāru 1929. g. lidz 391 miljonam dolāru 1932. g., t. i., vairāk nekā par 68%. Kokvilnas kopprodukcijas vērtība turpat samazinājusies no 1389 miljoniem dolāru 1929. g. līdz 397 miljoniem dolāru 1932. g., t. i., samazinājusies vairāk nekā par 70%.

Vai visi šie fakti neliecina par padomju lauksaimniecības sistēmas priekšrocībām pret kapitālistisko sistēmu? Vai šie fakti neliecina to, ka kolchozi ir dzīvot spējīgāka saimniecības forma nekā individuālās un kapitālistiskās saimniecības?

Saka, ka kolchozi un sovchozi neesot gluži rentabli, ka tie aprijot milzum daudz līdzekļu, ka turēt šādus uzņēmumus neesot nekāda prāta, ka lietderīgāk būtu tos likvidēt, atstājot no tiem tikai rentablākos. Bet tā var runāt tikai cilvēki, kas nekā nesajēdz tautsaimniecības jautājumos, ekonomikas jautājumos. Vairāk nekā puse tekstiluzņēmumu pirms dažiem gadiem bija nerentabli. Viena daļa mūsu biedru tad ieteica mums slēgt šos uzņēmumus. Kas būtu noticis ar mums, ja mēs viņiem būtu paklausījuši? Mēs būtu izdarījuši vislielāko noziegumu pret valsti, pret strādnieku šķiru, jo ar to mēs būtu izpostījuši mūsu augošo rūpniecību, Kā tad mēs toreiz rīkojāmies? Mēs nogaidījām drusku vairāk nekā gadu un panācām to, ka visa tekstilrūpniecība kļuva rentabla. Un mūsu autorūpnīca Gorkijā? Arī tā taču pagaidām nav rentabla. Vai nepavēlēsit to slēgt? Vai mūsu melnā metalurģija, kas arī pagaidām ir nerentabla? Vai neslēgt to, biedri? Ja tā skatītos uz rentabilitāti, tad mums būtu jāattīsta cik vien iespējams tikai dažas rūpniecības nozares, kas dod vislielāko renti, piemēram — konditoru ražojumu rūpniecība, miltu rūpniecība, parfimērijas, trikotāžas, bērnu rotaļlietu rūpniecība utt. Es, protams, neesmu pret šo rūpniecības nozaru attīstību. Gluži otrādi, tās jāattīsta, jo arī tās vajadzīgas iedzīvotājiem. Bet, pirmkārt, tās nevar attīstīt bez ierīcēm un kurināmā, ko tām dod smagā industrija. Otrkārt, uz tām nevar bāzēt industrializāciju. Lūk, biedri, kādas tās lietas.

Uz rentabilitāti nevar skatīties veikalnieciski, no pašreizējā brīža viedokļa. Rentabilitāte jāapskata no visas tautsaimniecības viedokļa vairāku gadu griezienā. Vienīgi šādu viedokli var saukt par patiesi ļeņinisku, patiesi marksistisku. Un šis viedoklis ir obligāts ne tikai attiecībā pret rūpniecību, bet vēl vairāk — pret kolchoziem un sovchoziem. Padomājiet tikai: apmēram triju gadu laikā mēs esam nodibinājuši vairāk nekā 200 tūkstoš koL chozu un apmēram 5000 sovchozu, t. i., mēs esam nodibinājuši gluži jaunus lieluzņēmumus, kam tāda pati nozīme lauksaimniecībā kā rūpnīcām un fabrikām rūpniecībā. Nosauciet tādu zemi, kas būtu pratusi triju gadu laikā nodibināt ne 205 tūkstoš jaunu lieluzņēmumu, bet kaut vai 25 tūkstoš šādu uzņēmumu. Jūs to nenosauksit, jo nav un nav bijis tādas zemes. Bet mēs esam nodibinājuši 205 tūkstoš jaunu uzņēmumu lauksaimniecībā. Un, lūk, izrādās, ir pasaulē cilvēki* kas prasa, lai šie uzņēmumi uzreiz kļūtu rentabli, un, ja tie uzreiz nekļūst rentabli, tad tos vajag izputināt un likvidēt. Vai nav skaidrs, ka Hērostrata lauri nedod miera šiem vairāk nekā dīvainajiem ļaudīm?

Runājot par kolchozu un sovchozu nerentabilitāti, es nebūt negribu teikt, ka visi tie ir nerentabli. Nekā tamlīdzīga! Visiem zināms, ka jau tagad ir vesela virkne augsti rentablu kolchozu un sovchozu. Mums ir tūkstošiem kolchozu un desmitiem sovchozu, kas jau tagad pilnīgi rentabli. Šie kolchozi un sovchozi ir mūsu partijas lepnums, ir Padomju varas lepnums. Kolchozi un sovchozi, protams, ne visur ir vienādi. Starp kolchoziem un sovchoziem ir veci, jauni un pavisam jauni. Tie vēl ir vāji, nepilnīgi izveidojušies saimnieciski organismi. Tie pārdzīvo savā organizatoriskajā celtniecībā apmēram to pašu periodu, kādu pārdzīvoja mūsu rūpnīcas un fabrikas 1920./21. g. Saprotams, ka savā vairākumā tie vēl nevar būt rentabli. Bet ka tie kļūs rentabli 2—3 gadu laikā, tāpat kā kļuva rentablas mūsu fabrikas un rūpnīcas pēc 1921. gada, — par to nevar būt nekādu šaubu. Liegt tiem palīdzību un atbalstu aiz tā iemesla, ka ne visi tie pašreizējā brīdī ir rentabli — tas nozīmē izdalīt vislielāko noziegumu pret strādnieku šķiru un zemniecību. Vienīgi tautas ienaidnieki un kontrrevolūcionāri var ierosināt jautājumu par kolchozu un sovchozu nevajadzību.

Realizēdama piecgadi lauksaimniecībā, partija veica kolektivizāciju paātrinātos tempos. Vai partija rīkojās pareizi, ieturēdama paātrinātu kolektivizācijas tempu politiku? Jā, bez vārda runas pareizi, kaut arī še neiztika bez dažām pārsteidzībām.

Realizēdama kulaku kā šķiras likvidācijas politiku un iznīcinādama kulaku perēkļus, partija nevarēja apstāties pusceļā — tai bija šis darbs jānobeidz.

Tas — pirmkārt.

Otrkārt, turot savā rīcībā traktorus un lauksaimniecības mašīnas, no vienas puses, un izmantojot to, ka nav zemes privātīpašuma (zemes nacionalizācija!), no otras puses, partijai bija visas iespējas forsēt lauksaimniecības kolektivizāciju. Un tā tiešām guva šai sfērā milzīgu panākumu, jo piecgades programu kolektivizācijā tā ir pārsniegusi trīskārtīgi.

Vai tas nozīmē, ka šādu forsētu kolektivizācijas tempu politika mums jāietur arī otras piecgades periodā? Nē, nenozīmē. Lieta tā, ka galveno PSRS rajonu kolektivizāciju mēs pamatvilcienos jau esam pabeiguši. Tātad esam padarījuši šai sfērā vairāk nekā varēja gaidīt. Un ne tikai pamatvilcienos esam pabeiguši kolektivizāciju. Mēs esam panākuši to, ka milzīga zemniecības vairākuma apziņā kolchozi ir kļuvuši par vispieņemamāko saimniecības formu. Tas, biedri, ir milzīgs iekarojums. Vai pēc tā ir vērts steigties it kā mums degtu kolektivizācijas tempu ziņā? Skaidrs, ka nav vērts.

Tagad jautājums ir nevis par paātrinātiem kolektivizācijas tempiem un vēl jo mazāk par to — būt vai nebūt kolchoziem,— šis jautājums jau atrisināts pozitīvi. Kolchozi ir nostiprināti, un ceļš uz veco, individuālo saimniecību ir galīgi slēgts. Tagad uzdevums ir nostiprināt kolchozus organizatoriski, iztriekt no turienes kaitnieciskos elementus, savākt īstus, pārbaudītus boļševistiskus kadrus kolchoziem un padarīt kolchozus patiesi b oļš evistiskus.

Tas tagad ir galvenais.

Tā tas ir ar četros gados izpildīto piecgadi lauksaimniecībā.

V ČETROS GADOS IZPILDĪTĀS PIECGADES REZULTĀTI STRĀDNIEKU UN ZEMNIEKU MATERIĀLĀ STĀVOKĻA UZLABOŠANĀ

Es iepriekš runāju par panākumiem rūpniecībā un lauksaimniecībā, par rūpniecības un lauksaimniecības kāpinājumu PSRS. Kādi rezultāti ir šiem panākumiem no strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošanas viedokļa? Kādi ir mūsu panākumu galvenie rezultāti rūpniecībā un lauksaimniecībā no darba ļaužu materiālā stāvokļa radikālas uzlabošanas viedokļa?

Tie ir, pirmkārt, tādi, ka iznīcināts bezdarbs un likvidēta strādnieku nedrošība par rītdienu.

Tie ir, otrkārt, tādi, ka kolchozu celtniecība ir aptvērusi gandrīz visus nabadzīgos zemniekus, ka uz šā pamata ir pārtraukta zemniecības noslāņošanās kulakos un nabadzīgajos zemniekos un sakarā ar to iznīcināta nabadzība un pauperisms laukos.

Tas — milzīgs iekarojums, biedri, par kādu nevar sapņot neviena buržuāziska valsts, pat ja tā būtu «visdemokrātiskākā» valsts, kāda vien iespējama.

Pie mums PSRS strādnieki jau sen ir aizmirsuši bezdarbu» Pirms gadiem trim mums bija apmēram pusotra miljona bezdarbnieku. Nu jau divi gadi, kopš mēs esam iznīcinājuši bezdarbu. Un strādnieki šai laikā jau ir paguvuši aizmirst bezdarbu, tā spaidus, tā šausmas. Paskatieties vien uz kapitālistiskajām zemēm, kādas šausmas tur notiek bezdarba dēļ. Šais zemēs tagad ir ne mazāk par 30—40 miljoniem bezdarbnieku. Kas tie ir par cilvēkiem? Par viņiem parasti mēdz teikt, ka viņi ir «pazuduši cilvēki».

Viņi katru dienu cenšas dabūt darbu, meklē darbu, ir gatavi pieņemt gandrīz kurus katrus darba noteikumus, bet viņus nepieņem darbā tāpēc, ka viņi ir «lieki» cilvēki. Un tas notiek tai laikā, kad milzīgs preču un produktu daudzums tiek izšķiests likteņa lutekļu, kapitālistu un muižnieku dēliņu untumu dēļ. Bezdarbniekiem liedz uzturu tāpēc, ka viņiem nav ko maksāt par uzturu, viņiem liedz pajumti tāpēc, ka viņiem nav ko maksāt par dzīvokli. No kā un kur viņi dzīvo? Viņi dzīvo no nožēlojamām dāvanām no kungu galda, no rakņāšanās atkritumu kastēs, kur viņi atrod sapuvušas ēdienu paliekas, viņi dzīvo tumšos lielpilsētu kaktos, bet visvairāk ārpilsētas būdiņās, kuras bezdarbnieki uz ātru roku uzcēluši no kastu dēļiem un koku mizām. Bet tas nav viss. No bezdarba cieš ne tikai bezdarbnieki. No tā cieš arī tie strādnieki, kam ir darbs. Cieš tāpēc, ka lielais bezdarbnieku skaits padara viņu stāvokli ražošanā nepastāvīgu, rada nedrošību par rītdienu. Šodien viņi strādā uzņēmumā, bet nav droši, ka, rītā uzmozdamies, nedabūs zināt, ka viņi no darba jau atlaisti.

Viens no 4 gados izpildītās piecgades galvenajiem iekarojumiem ir tas, ka mēs esam iznīcinājuši bezdarbu un izglābuši PSRS strādniekus no tā šausmām.

Tas pats sakāms par zemniekiem. Arī viņi ir aizmirsuši zemnieku noslāņošanos kulakos un nabadzīgajos, to, ka kulaki ekspluatēja nabadzīgos zemniekus, aizmirsuši izputināšanu, kas ik gadus palaida klejot pa pasauli simttūkstošus un miljonus nabadzīgo zemnieku. Priekš 3—4 gadiem starp zemniekiem nabadzīgo zemnieku mums bija ne mazāk kā 30% no visiem zemniekiem. Tas bija vairāk nekā desmit miljonu cilvēku. Un vēl agrāk, pirms Oktobra revolūcijas, nabadzīgo zemnieku bija ne mazāk par 60% no visiem zemniekiem. Kas ir nabadzīgie zemnieki? Tie ir tādi ļaudis, kuriem saimniecībai parasti trūka vai nu sēklas, vai zirga, vai darba rīku, vai arī trūka visu šo lietu kopā. Nabadzīgie zemnieki ir tādi ļaudis, kas dzīvoja pusbadā un parasti atradās kulaku, bet vecajos laikos — ir kulaku, ir muižnieku parādjūgā. Vēl pavisam nesen apmēram pusotra miljona, un varbūt pat veseli divi miljoni nabadzīgo zemnieku ik gadus devās peļņā uz dienvidiem — uz Ziemeļkaukaziju un Ukrainu, lai strādātu par algādžiem pie kulakiem, un vēl agrāk — pie kulakiem un muižniekiem. Vēl vairāk viņu ik gadus pulcējās pie rūpnīcu vārtiem, papildinot bezdarbnieku rindas. Un ne tikai nabadzīgie zemnieki bija tādā neapskaužamā stāvoklī. Laba daļa vidējo zemnieku bija tādā pašā trūkumā un postā kā nabadzīgie zemnieki. Visu to zemnieki jau paguvuši aizmirst.

Ko ir devusi četros gados izpildītā piecgade nabadzīgajiem un zemākajiem vidējo zemnieku slāņiem? Tā ir iedragājusi un satriekusi kulakus kā šķiru, atbrīvodama nabadzīgos un labu daļu vidējo zemnieku no kulaku parādjūga. Tā viņus ir iesaistījusi kolchozos un radījusi viņiem drošu stāvokli. Ar to tā ir iznīcinājusi zemniecības noslāņošanās iespēju ekspluatātoros — kulakos un ekspluatējamos — nabadzīgajos zemniekos. Tā ir pacēlusi nabadzīgos zemniekus un vidējo zemnieku zemākos slāņus kolchozos līdz nodrošinātu ļaužu stāvoklim, iznīcinādama ar to zemniecības izputināšanas un pauperizācijas procesu. Tagad mums vairs nav tādu gadījumu, kad miljoniem zemnieku ik gadus pamet savu dzīves vietu un aiziet peļņā uz tāliem apgabaliem. Lai zemnieku izvilktu darbā kaut kur ārpus viņa paša kolchoza, tagad jānoslēdz līgums ar kolchozu, turklāt vēl jānodrošina kolchozniekam brīvs brauciens pa dzelzceļu. Tagad mums vairs nav tādu gadījumu, kad simttūkstoši un miljoni zemnieku izputētu un klauvētu pie fabriku un rūpnīcu durvīm. Tā tas bija, bet tas jau sen pagājis. Tagad zemnieks — nodrošināts saimnieks, kolchoza loceklis, kura rīcībā ir traktori, lauksaimniecības mašīnas, sēklas fondi, rezerves fondi utt, u. tml.

Lūk, ko piecgade ir devusi nabadzīgajiem zemniekiem un vidējo zemnieku zemākajiem slāņiem.

Lūk, kādi ir galvenie piecgades iekarojumi strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošanā.

So galveno iekarojumu rezultātā strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošanā pirmajā piecgadē mums ir:

a)   lielrūpniecības strādnieku un kalpotāju skaita pieaugums divas reizes, salīdzinot ar 1928. gadu, ar ko piecgadu plāns pārsniegts par 57%;

b)    tautas ienākumu pieaugums — tātad strādnieku un zemnieku ienākumu pieaugums, — kas 1932. gadā sasniedza 45,1 miljardu rubļu, kas dod palielinājumu par 85%, salīdzinot ar

1928. gadu;

c)   lielrūpniecības strādnieku un kalpotāju caurmēra gada algas pieaugums par 67%, salīdzinot ar 1928. gadu, ar ko piecgade pārsniegta par 18%;

d)    sociālās apdrošināšanas fonda pieaugums par 292% (4120 miljoniem rubļu 1932. gadā pret 1050 miljonu rubļu 1928. gadā), salīdzinot ar 1928. gadu, ar ko piecgadu plāns pārsniegts par 111%;

e)     sabiedriskās ēdināšanas pieaugums, kas aptver vairāk nekā 70% no galveno rūpniecības nozaru strādniekiem, ar ko piecgade pārsniegta seškārtīgi.

Protams, mēs vēl neesam panākuši to, lai pilnīgi nodrošinātu strādnieku un zemnieku materiālās prasības. Un vai maz tuvākajos gados mēs to panāksim. Bet mēs, bez šaubām, esam panākuši to, ka strādnieku un zemnieku materiālais stāvoklis mums uzlabojas ar katru gadu. Par to var šaubīties varbūt vienīgi Padomju varas niknākie ienaidnieki, vai varbūt daži buržuāziskās preses pārstāvji, starp viņiem arī viena daļa no šās preses korespondentiem Maskavā, kas tautu ekonomikā un darba ļaužu stāvoklī vai maz vairāk saprot kā, teiksim, Abesinijas karalis augstākajā matemātikā.

Bet kāds ir strādnieku un zemnieku stāvoklis kapitālistiskajās zemēs?

Lūk, oficiālie dati.

Katastrofiski ir pieaudzis bezdarbnieku skaits kapitālistiskajās zemēs. Pēc oficiāliem datiem, ZASV vienā pašā apstrādājošā rūpniecībā nodarbināto strādnieku skaits ir samazinājies no 8,5 miljoniem cilvēku 1928. g. līdz 5,5 mii joniem 1932. g., bet bezdarbnieku skaits ZASV pēc Amerikas darba federācijas datiem visā rūpniecībā 1932. gada beigās sniedzas līdz 11 miljoniem cilvēku. Anglijā bezdarbnieku skaits pēc oficiālās statistikas datiem pieaudzis no 1290 tūkstošiem 1928. g. līdz 2,8 miljoniem cilvēku 1932. g. Vācijā bezdarbnieku skaits pēc oficiāliem datiem pieaudzis no 1376 tūkstošiem 1928. g. līdz 5,5 miljoniem 1932. g.

Tāda pati aina vērojama visās kapitālistiskajās zemēs, pie kam oficiālā statistika, kā parasts, samazina datus par bezdarbniekiem, kuru skaits kapitālistiskajās zemēs svārstās no 35 līdz 40 miljoniem cilvēku.

Sistemātiski tiek samazināta strādnieku darba alga. Pēc oficiāliem datiem, vidējā darba alga mēnesi ZASV ir samazināta par 35%, salīdzinot ar 1928. g. līmeni, Anglijā tai pašā laikā — par 15% un Vācijā — pat par 50%. Pēc Amerikas darba federācijas aprēķiniem Amerikas strādnieku zaudējumi darba algas samazināšanas rezultātā 1930731. g. bija vairāk nekā 35 miljardi dolāru.

Stipri samazināti jau tā niecīgie strādnieku apdrošināšanas fondi Anglijā un Vācijā. ZASV un Francijā pilnīgi nav vai gandrīz nav nekādu bezdarbnieku apdrošināšanas veidu, kādēļ kolosāli aug bezpajumtes strādnieku un bez uzraudzības atstāto bērnu skaits, sevišķi ZASV.

Nav labāks zemnieku masu stāvoklis kapitālistiskajās zemēs, kur lauksaimniecības krize līdz pašiem pamatiem satricina zemnieku saimniecību un dzen klejot pa pasauli miljoniem izputinātu zemnieku un fermeru.

Tādi ir četros gados izpildītās piecgades rezultāti PSRS darba ļaužu materiālā stāvokļa uzlabošanā.

VI ČETROS GADOS IZPILDĪTAS PIECGADES REZULTĀTI PREČU APGROZĪBĀ STARP PILSĒTU UN LAUKIEM

Pāriesim tagad pie jautājuma par četros gados izpildītās piecgades rezultātiem preču apgrozības pieaugumā starp pilsētu un laukiem.

Milzīgais rūpniecības un lauksaimniecības produkcijas pieaugums, preču pārpalikuma pieaugums kā rūpniecībā, tā arī lauksaimniecībā, pēdīgi strādnieku un zemnieku vajadzību pieaugums, — viss tas nevarēja neizrosināt un patiešām arī izrosināja preču apgrozības atdzīvošanos un paplašināšanos starp pilsētu un laukiem.

Ražošanas saikne starp pilsētu un laukiem ir galvenā saiknes forma. Bet ar ražošanas saikni vien nepietiek. Tā jāpapildina ar preču saikni, lai saite starp pilsētu un laukiem kļūtu izturīga un nesaraujama. To var panākt vienīgi, attīstot padomju tirdzniecību. Būtu nepareizi domāt, ka padomju tirdzniecību var attīstīt ar kaut kādu vienu kanāli, piemēram, ar kooperāciju. Padomju tirdzniecības vēršanai plašumā nepieciešami izlietot visus kanālus: ir kooperācijas tīklu, ir valsts tirdzniecības tīklu, ir kolchozu tirdzniecību.

Daži biedri domā, ka padomju tirdzniecības vēršana plašumā, sevišķi kolchozu tirdzniecības vēršana plašuma, ir atgriešanās pie nepa pirmās stadijas. Tas ir gluži nepareizi.

Starp padomju tirdzniecību, ieskaitot arī kolchozu tirdzniecību, un nepa pirmās stadijas tirdzniecību ir radikāla starpība.

Nepa pirmajā stadijā mēs pieļāvām kapitālisma atdzīvošanos, pieļāvām privātu preču apgrozību, pieļāvām privāto tirgotāju, kapitālistu un spekulantu «darbību».

Tā bija vairāk vai mazāk brīva tirdzniecība, ko ierobežoja tikai valsts regulējošā loma. Toreiz privātkapitālistiskais sektors mūsu zemes preču apgrozībā ieņēma diezgan lielu vietu. Es jau nerunāju par to, ka toreiz mums nebija ne tādas attīstītas rūpniecības kā tagad, nebija ne kolchozu, ne sovchozu, kas strādā pēc plāna un dod valsts rīcībā milzīgas lauksaimniecības produktu un pilsētu ražojumu rezerves.

Vai var teikt, ka tagad mums ir tāds pats stāvoklis? Protams, ka to nevar teikt.

Pirmkārt, padomju tirdzniecību nevar nostatīt vienā plāksnē ar nepa pirmās stadijas tirdzniecību, kaut arī to regulēja valsts. Ja tirdzniecība nepa pirmajā stadijā pieļāva kapitālisma atdzīvošanos un privātkapitālistiskā sektora funkcionēšanu preču apgrozībā, tad padomju tirdzniecība noliedz kā vienu, tā otra. Kas ir padomju tirdzniecība? Padomju tirdzniecība ir tirdzniecība bez kapitālistiem — maziem un lieliem, tirdzniecība bez spekulantiem — maziem un lieliem. Tā ir īpaša veida tirdzniecība, kādu vēsture līdz šim nav pazinusi un kādu praktizējam vienīgi mēs, boļševiki, padomju attīstības apstākļos.

Otrkārt, mums tagad ir diezgan stipri attīstīta valsts rūpniecība un vesela sistēma kolchozu un sovchozu, kas nodrošina valstij milzīgas lauksaimniecības un rūpniecības, preču rezerves padomju tirdzniecības vēršanai plašumā. Tas nebija un nevarēja bUt nepa pirmās stadijas apstākļos.

Treškārt, mēs esam panākuši to, ka pēdējā periodā esam pilnīgi izstūmuši no preču apgrozības privātos tirgotājus, uzpircējus, visāda veida starpniekus. Tas, protams, nenovērš to, ka preču apgrozībā pēc atavisma likuma var parādīties no jauna privāttirgotāji un spekulanti, izlietodami šim nolūkam viņiem visizdevīgāko nozari, un proti — kolchozu tirdzniecību. Vēl vairāk, dažreiz paši kolchoznieki ar mieru pasākt spekulāciju, kas viņiem, protams, godu nedara. Bet pret šīm neveselīgajām parādībām mums ir nesen izdotais Padomju varas likums par spekulācijas pārtraukšanas līdzekļiem un spekulantu sodīšanu. JUs, protams, zināt, ka šis likums nav sevišķi mīksts. JUs, protams, sapratīsit, ka šāda likuma nebija un nevarēja bUt nepa pirmās stadijas apstākļos.

Jūs redzat, ka pēc visa tā runāt par atgriešanos pie nepa pirmās stadijas tirdzniecības, nozīmē — neko, gluži neko nesaprast mūsu padomju ekonomikā.

Mums saka, ka neesot iespējams attīstīt tirdzniecību, pat ja tā ir padomju tirdzniecība, bez veselīgas naudas saimniecības un veselīgas valūtas, ka vispirms vajagot ārstēt naudas saimniecību un mūsu padomju valūtu, kurai it kā neesot nekādas vērtības. Tā mums saka kapitālistisko zemju ekonomisti. Es domāju, ka šie cienījamie ekonomisti saprot politiskajā ekonomijā ne vairāk kā, teiksim, Kenterberijas archibīskaps antireliģiskajā propagandā. Kā var apgalvot, ka mūsu padomju valūtai nav nekādas vērtības? Vai tas nav fakts, ka par šo valūtu mēs cēlām Magnitostroju, Dņeprostroju, Kuzņeckstroju, Staļingradas un Charkovas traktoru rūpnīcas, Gorkijas un Maskavas automobiļu rūpnīcas, simtiem tūkstošu kolchozu un tūkstošiem sovchozu? Vai šie kungi nedomā, ka visi šie uzņēmumi uzcelti no salmiem vai māliem, bet ne no īstiem materiāliem, kam ir noteikta vērtība? Ar ko tiek nodrošināta padomju valūtas stabilitāte, ja paturam vērā, protams, organizēto tirgu, kam ir izšķirīga nozīme mūsu zemes preču apgrozībā, bet nevis neorganizēto tirgu, kam ir tikai blakus nozīme? Protams, ne tikai ar zelta krājumu. Padomju valūtas stabilitāte tiek nodrošināta vispirms ar to, ka valsts rokās atrodas milzīgs preču masu daudzums, kas tiek laists apgrozībā par stabilām cenām. Kas no ekonomistiem var noliegt, ka šāds nodrošinājums, kas pastāv vienīgi PSRS, ir reālāks valūtas stabilitātes nodrošinājums nekā jebkurš zelta krājums? Vai kapitālistisko zemju ekonomisti kādreiz sapratīs, ka viņi ir galīgi sapinušies ar savu teoriju par zelta krājumu kā vienīgo valūtas stabilitātes nodrošinājumu?

Tā tas ir ar jautājumiem, kas saistīti ar padomju tirdzniecības attīstību.

Ko mēs esam panākuši, realizēdami piecgadi padomju tirdzniecības attīstības sierā?

Piecgades rezultātā mums ir:

a)   vieglās rūpniecības produkcijas palielinājums, kas cēlusies līdz 187°/o, salīdzinot ar 1928. gadu;

b)   pieaugums valsts kooperatīvajā preču mazumtirdzniecības apgrozībā, kas pašlaik pēc 1932. gada cenām ir 39,6 miljardi rubļu, t. i., preču masu palielinājums mazumtirdzniecībā līdz 175% no 1928. gada;

c)    valsts kooperatīvā tirdzniecības tīkla pieaugums par 158 tūkstoš veikaliem un tirgotavām, salīdzinot ar 1929. gadu;

d)   kolchozu tirdzniecības un atsevišķu valsts un kooperatīvo organizāciju lauksaimniecības produktu sagādes arvien lielāka paplašināšana.

Tādi ir fakti.

Gluži citādu preču apgrozības ainu mēs redzam kapitālistiskajās zemēs, kur krize ir novedusi pie katastrofālas tirdzniecības sašaurināšanās, uzņēmumu slēgšanas plašos apmēros un sīko un vidējo tirgotāju izputināšanas, lielo tirdzniecības firmu bankrota un tirdzniecības uzņēmumu pārpildīšanas ar precēm tai laikā, kad darba Jaužu masu pirkšanas spēja arvien vairāk krīt.

Tādi ir četros gados izpildītās piecgades rezultāti preču apgrozības attīstībā.

VII ČETROS GADOS IZPILDĪTAS PIECGADES REZULTĀTI CĪŅĀ PRET NAIDĪGO ŠĶIRU ATLIEKĀM

Piecgades realizēšanas rezultātā rūpniecībā, lauksaimniecībā un tirdzniecībā mēs esam nostiprinājuši sociālisma principu visās tautsaimniecības sfērās, padzīdami no turienes kapitālistiskos elementus.

Pie kā tam bija jānoved attiecībā pret kapitālistiskiem elementiem un pie kā tas patiesībā noveda?

Tas noveda pie tā, ka izrādījās izsistas no sliedēm pēdējās mirstošo šķiru atliekas: rūpnieki un viņu dienderi, tirgotāji un viņu rokas puiši, bijušie muižnieki un popi, kulaki un kulaku rokas puiši, bijušie baltie virsnieki un uradņiki, bijušie policisti un žandarmi, visvisādi šovinistiskas sugas buržuāziskie inteliģenti un visi pārējie pretpadomju elementi.

Izsisti no sliedēm un izklīduši pa visu PSRS, šie bijušie ļaudis ir iespraukušies mūsu rūpnīcās un fabrikās, mūsu iestādēs un tirdznieciskās organizācijās, dzelzceļu un ūdensceļu transporta uzņēmumos un, galveno tiesu, koiehozos un sovehozos. Viņi tur ir iespraukušies un noslēpušies, uzmezdami sev «strādnieku» un «zemnieku» masku, turklāt viens otrs no viņiem ir ielīdis pat partijā.

Ar ko viņi tur atnāca? Protams, ar naida jūtām pret Padomju varu, ar nežēlīga naida jūtām pret jaunajām saimniecības, sadzīves, kultūras formām.

Iet atklātā uzbrukumā pret Padomju varu šiem kungiem vairs nav pa spēkam. Viņi un viņu šķiras jau vairākas reizes ir gājuši šādos uzbrukumos, bet tikuši sakauti un izklīdināti. Tāpēc vienīgais, kas viņiem atliek, — darīt dažādas nelietības un kaitēt strādniekiem, kolchozniekiem, Padomju varai, partijai. Un viņi dara nelietības, kā tikai vien spēj, rīkodamies paslepus. Aizdedzina noliktavas un lauž mašīnas. Organizē sabotāžu. Organizē kaitniecību koiehozos, sovehozos, turklāt daži no viņiem, kuru skaitā ir arī kādi profesori, savā kaitnieciskajā aizrautībā aiziet tik tālu, ka iepotē lopiem koiehozos un sovehozos mēri, Sibirijas mēri, veicina meningīta izplatīšanos starp zirgiem utt.

Bet tas nav galvenais. Galvenais šo bijušo cilvēku «darbībā» ir tas, ka viņi organizē plašos apmēros valsts īpašumu, kooperatīvu īpašumu, kolchozu īpašumu apzagšanu un aplaupīšanu. Zādzības un laupīšanas fabrikās un rūpnīcās, kravu zagšana un laupīšanā uz dzelzceļiem, zādzības un laupīšanas noliktavās un tirdzniecības uzņēmumos, — sevišķi zādzības un laupīšanas sovchozos un kolchozos, — tāds ir šo bijušo cilvēku galvenais «darbības» veids. It kā ar šķiras instinktu viņi nojauš, ka padomju saimniecības pamats ir sabiedriskais īpašums, ka tieši šis pamats jāsatricina, lai kaitētu Padomju varai, — un viņi patiešām cenšas satricināt sabiedrisko īpašumu, organizēdami plašos apmēros zādzības un laupīšanas.

Lai organizētu laupīšanas, viņi izlieto kolchoznieku, bijušo individuālo zemnieku, bet tagad kolchozu locekļu privātīpašnieka paražas un pagātnes atliekas. Jums kā marksistiem jāzina, ka cilvēku apziņa savā attīstībā atpaliek no viņu faktiskā stāvokļa. Kolchoznieki pēc sava stāvokļa nav vairs individuālie zemnieki, bet kolektīvisti, bet viņu apziņa pagaidām vēl ir vecā, privātīpašnieku apziņa. Un, lūk, bijušie ļaudis no ekspluatētāju šķirām izmanto kolchoznieku privātīpašnieku paražas, lai organizētu sabiedriskā īpašuma izlaupīšanu un ar to satricinātu padomju iekārtas pamatu — sabiedrisko īpašumu.

Daudzi mūsu biedri šādu parādību vēro mīkstčaulīgi, nesaprazdami, kāds saturs un nozīme ir plašo zādzību un laupīšanu faktiem. Viņi kā akli paiet garām šiem faktiem, domādami, ka «te nav nekā sevišķa». Bet viņi, šie biedri, dziļi maldās. Mūsu iekārtas pamats ir sabiedriskais īpašums, tāpat kā kapitālisma pamats ir privātais īpašums. Ja kapitālisti izsludināja privātīpašumu par svētu un neaizskaramu, panākdami savā laikā kapitālistiskās iekārtas nostiprināšanos, tad mums, komunistiem, toties jo vairāk par svētu un neaizskaramu jāizsludina sabiedriskais īpašums, lai tā nostiprinātu jaunās sociālistiskās saimniecības formas visās ražošanas un tirdzniecības nozarēs. Pieļaut sabiedriskā īpašuma zagšanu un laupīšanu, — vienalga, vai tur darīšana ar valsts īpašumu, vai kooperatīvo un kolchozu īpašumu, — un paiet garām šādām kontrrevolūcionārām nejēdzībām, — nozīmē sekmēt padomju iekārtas dragāšanu, iekārtas, kas balstās uz sabiedriskā īpašuma kā uz savas bāzes. Uz tā pamatojās mūsu Padomju valdība, kad nesen tā izdeva likumu par sabiedriskā īpašuma sargāšanu. Šis likums pašreizējā momentā ir revolucionārās likumības pamats. Un katra komunista, katra strādnieka un kolchoznieka vispirmais pienākums ir stingri lietot to dzīvē.

Saka, ka mūslaiku revolucionārā likumība ne ar ko neatšķiroties no nepa pirmā perioda revolucionārās likumības, ka mūslaiku revolucionārā likumība esot atgriešanās pie nepa pirmā perioda revolucionārās likumības. Tas ir gluži nepareizi. Nepa pirmā perioda revolucionārā likumība ar savu asumu vērsās galveno tiesu pret kara komunisma pārspīlējumiem, pret «nelikumīgajām» konfiskācijām un nodevu uzlikšanām. Tā garantēja privātajam saimniekam, individuālajam zemniekam un kapitālistam viņu īpašuma saglabāšanu, ja viņi stingri ievēros padomju likumus. Gluži citādi tas ir ar revolucionāro likumību mūsu dienās. Mūslaiku revolucionārā likumība ar savu asumu vēršas nevis pret kara komunisma pārspīlējumiem, kuru jau sen vairs nav, bet pret zagļiem un kaitniekiem sabiedriskajā saimniecībā, pret huligāniem un sabiedriskā īpašuma laupītājiem. Revolucionārās likumības galvenās rūpes mūsu dienās tātad ir sabiedriskā īpašuma apsargāšana un nevis kaut kas cits.

Lūk, kāpēc cīņa par sabiedriskā īpašuma aizsardzību, cīņa ar visiem spēkiem un ar visiem līdzekļiem, kādus Padomju varas likumi dod mūsu rīcībā, — ir viens no galvenajiem partijas uzdevumiem.

Stipra un spēcīga proletariāta diktatūra — lūk, kas mums tagad vajadzīgs, lai pārvērstu pīšļos mirstošo šķiru pēdējās atliekas un satriektu viņu zaglīgās machinācijas.

Daži biedri ir sapratuši tezi par šķiru iznīcināšanu, par bezšķiru sabiedrības nodibināšanu un valsts atmiršanu kā attaisnojumu slinkumam un mīkstčaulībai, kā attaisnojumu kontrrevolūcionārai šķiru cīņas nodzišanas un valsts varas vājināšanas teorijai. Nav nemaz jāsaka, ka šādiem cilvēkiem nevar būt nekā kopīga ar mūsu partiju. Tie ir deģenerāti vai divkoši, kas jāpadzen no partijas. Šķiru iznīcināšana panākama nevis ar šķiru cīņas nodzīšanu, bet ar tās pastiprināšanu. Valsts atmiršana nāks nevis ar valsts varas vājināšanu, bet ar tās maksimālu stiprināšanu, kas nepieciešama, lai galīgi satriektu mirstošo šķiru atliekas un organizētu aizsardzību pret kapitālistisko ielenkumu, kas vēl ne tuvu nav iznīcināts un netiks tik drīz iznīcināts.

Piecgades izpildīšanas rezultātā mēs esam panākuši to, ka naidīgo šķiru pēdējās atliekas esam galīgi izsituši no to pozīcijām ražošanā, esam satriekusi kulakus un sagatavojuši apstākļus to iznīcināšanai. Tādi ir piecgades rezultāti cīņā pret pēdējām buržuāzijas grupām. Bet ar to nepietiek. Mūsu uzdevums ir izmest šos bijušos cilvēkus no mūsu pašu uzņēmumiem un iestādēm un padarīt viņus pilnīgi nekaitīgus.

Nevar teikt, ka šie bijušie cilvēki ar savām kaitniecības un zaglīgām machinācijām varētu kaut ko pārgrozīt PSRS tagadējā stāvoklī. Viņi ir pārāk vāji un nespēcīgi, lai pretotos Padomju varas pasākumiem. Bet ja mūsu biedri neapbruņosies ar revolucionāru modrību un neizmetīs no prakses mietpilsoniski mīkstčaulīgo izturēšanos pret sabiedriskā īpašuma zagšanas un laupīšanas faktiem, tad bijušie cilvēki var pastrādāt ne mazumu nelietību.

Jāievēro, ka Padomju valsts spēka pieaugums pastiprinās mirstošo šķiru pēdējo atlieku pretestību. Tieši tāpēc, ka tās mirst un pārdzīvo savas pēdējās dienas, tās pāries no vienām uzbrukuma formām uz otrām, asākām uzbrukuma formām, apelēdamas pie atpalikušajiem iedzīvotāju slāņiem un mobilizēdamas viņus pret Padomju varu. Nav tādas nelietības un apmelojuma, ko šie bijušie cilvēki nevērstu pret Padomju varu un ap kuriem viņi nemēģinātu mobilizēt atpalikušos elementus. Uz šā pamata var atdzīvoties un sākt kustēties sakautās veco kontrrevolūcionāro partiju — eseru, meņševiku, centra un malieņu buržuāzisko nacionālistu grupas, var atdzīvoties un sakustēties kontrrevolūcionāro opozicionāru — trockistu un labējo novirznieku — drumstalas. Tas, protams, nav bīstami.

Bet viss tas jāievēro, ja mēs ātri un bez sevišķiem upuriem gribam darīt galu šiem elementiem.

Lūk, kāpēc revolucionārā modrība ir tieši tā īpašība, kas tagad boļševikiem sevišķi nepieciešama.

VIII KOPSECINĀJUMI

Tādi ir galvenie piecgadu plāna realizācijas rezultāti rūpniecībā un lauksaimniecībā, darba ļaužu dzīves uzlabošanā un preču apgrozības attīstībā, Padomju varas nostiprināšanā un šķiru cīņas izvēršanā plašumā pret mirstošo šķiru atliekām un pagātnes paražām.

Tādi ir Padomju varas panākumi un iekarojumi pēdējos

četros gados.

Būtu maldīgi uz šo panākumu pamata domāt, ka viss pie mums ir labi. Protams, ne viss vēl pie mums ir labi. Trūkumu un kļūdu mūsu darbā ir pietiekami. Nesaimnieciskumam un visādām aplamībām vēl vienmēr ir vieta mūsu praksē. Diemžēl patlaban es nevaru pakavēties pie trūkumiem un kļūdām, jo man uzdotā rezumējošā referāta ietvari to neatļauj. Bet ne tas pašlaik galvenais. Galvenais ir tas, ka, ar visiem trūkumiem un kļūdām, kuru eksistēšanu neviens no mums nenoliedz, mēs esam guvuši tādus nopietnus panākumus, kas rada sajūsmu visas pasaules strādnieku šķirā, mēs esam guvuši tādu uzvaru, kam patiešām ir nozīme visas pasaules vēsturē.

Kam tur varēja būt un patiešām bija galvenā loma, ka, ar visām kļūdām un trūkumiem, partija tomēr ir guvusi izšķirīgus panākumus piecgades izpildīšanā četros gados?

Kur ir tie galvenie spēki, kas mums nodrošināja šo vēsturisko uzvaru pretēji visam?

Tā ir, vispirms, miljoniem lielo strādnieku un kolchoznieku masu aktivitāte un pašaizliedzība, entuziasms un iniciatīva, kuri kopā ar inženiertechniskiem spēkiem ar milzīgu enerģiju vērta plašumā sociālistisko sacensību un triecienniecību. Nevar būt šaubu, ka bez šā apstākļa mēs nebūtu varējuši sasniegt mērķi, nebūtu varējuši tikt ne soli uz priekšu.

Tā ir, otrkārt, partijas un valdības stingrā vadība, kura aicināja masas uz priekšu un pārvarēja visas un visādas grūtības ceļā uz mērķi.

Tās ir, beidzot, padomju saimnieciskās sistēmas izcilās īpašības un priekšrocības, kurās slēpjas milzīgas iespējas, kas nepieciešamas visu un visādu grūtību pārvarēšanai.

Tādi ir tie trīs galvenie spēki, kas noteica PSRS vēsturisko uzvaru.

Kopsecinājumi:

1.     Piecgades rezultāti ir apgāzuši buržuāzisko un sociāldemokrātisko darbinieku apgalvojumu par to, ka piecgadu plāns ir fantāzija, murgi, nerealizējams sapnis. Piecgades rezultāti ir parādījuši, ka piecgadu plāns jau ir realizēts.

2.     Piecgades rezultāti ir satriekusi pazīstamo buržuāzisko «ticības simbolu», ka strādnieku šķira nav spējīga celt jauno, ka tā ir spējīga tikai sagraut veco. Piecgades rezultāti ir parādījuši, ka strādnieku šķira spēj tikpat labi celt jauno kā graut veco.

3.     Piecgades rezultāti ir satriekusi sociāldemokrātu tezi, ka sociālismu nav iespējams uzcelt vienā atsevišķā zemē. Piecgades rezultāti ir parādījuši, ka uzcelt sociālistisku sabiedrību vienā zemē pilnīgi iespējams, jo šādas sabiedrības ekonomiskais pamats PSRS jau ir uzcelts.

4.     Piecgades rezultāti ir apgāzuši buržuāzisko ekonomistu apgalvojumu, ka kapitālistiskā saimniecības sistēma esot vislabākā sistēma, ka kura katra cita saimniecības sistēma esot nestipra un nespējot izturēt pārbaudījumu ekonomiskās attīstības grūtību priekšā. Piecgades rezultāti ir parādījuši, ka kapitālistiskā saimniecības sistēma neiztur kritiku, ir nestipra, ka

tās mūžs jau beidzas un ka tai jāatdod sava vieta citai, augstākai, padomju sociālistiskai saimniecības sistēmai, ka vienīgā saimniecības sistēma, kas nebaidās no krizēm un ir spējīga pārvarēt grūtības, ko nespēj atrisināt kapitālisms — ir padomju

saimniecības sistēma.

5. Beidzot, piecgades rezultāti ir parādījuši, ka partija ir neuzvarama, ja tā zina, kurp vadīt un nebaidās no grūtībām.

(Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi, kas pārvēršas ovācijās. Visi zālē pieceldamies apsveic biedru Staļinu.)

PAR darbu uz LAUKIEM

Runa VK(b)P CK un CKK apvienotā plēnumā 1933. gada U. janvārī

BIEDRI! Es domāju, ka runātāji ir pareizi apgaismojuši partijas darba stāvokli uz laukiem, tā trūkumus, tā labās puses, — sevišķi tā trūkumus. Un tomēr man liekas, ka par mūsu darba trūkumiem uz laukiem viņi nav pateikuši pašu galveno, nav uzrādījuši šo trūkumu saknes. Bet pie tam šī puse mūs visvairāk interesē. Tāpēc atļaujiet man izteikt savas domas par mūsu darba trūkumiem uz laukiem, izteikt ar visu to atklātību, kas raksturīga boļševikiem.

Kāds ir galvenais trūkums mūsu darbā uz laukiem pēdējā, 1932. gadā?

Galvenais trūkums ir tas, ka labības sagādē šogad mums bija lielākas grūtības nekā iepriekšējā, 1931. gadā.

Izskaidrot to ar sliktu ražu nekādi nevar, tāpēc ka raža šogad mums bija nevis sliktāka, bet labāka nekā iepriekšējā gadā. Neviens nevar noliegt, ka labības kopraža 1932. g. bija lielāka nekā 1931. gadā, kad sausums 5 galvenos PSRS ziemeļaustrumu rajonos ievērojami samazināja mūsu zemes labības bilanci. Protams, arī 1932. g. mums bija daži ražas zaudējumi nelabvēlīgo klimatisko apstākļu dēļ Kubaņas un Terekas apgabalā un arī dažos Ukrainas rajonos. Bet nevar būt šaubu par to, ka šie zaudējumi nav ne puse no tiem zaudējumiem, kādi bija 1931. gadā sausuma dēļ PSRS ziemeļaustrumu rajonos. Tātad 1932. g. labības mūsu zemē bija vairāk nekā 1931. gadā. Un tomēr, neatkarīgi no šā apstākļa, labības sagādē 1932. g. mums bija lielākas grūtības nekā iepriekšējā gadā.

Kāpēc tas tā? Kur cēlonis šim trūkumam mūsu darbā? Ar ko lai izskaidro šo nesamērību?

1) Tā izskaidrojama vispirms ar to, ka mūsu biedri uz

vietas, mūsu lauku darbinieki neprata apsvērt jauno situāciju, ko uz laukiem bija radījusi kolchozu labības tirdzniecības izsludināšana. Un tieši tāpēc, ka viņi nebija apsvēruši jauno situāciju, tieši tāpēc viņi neprata pārkārtoties atbilstoši jaunajai situācijai. Kamēr kolchozu labības tirdzniecības nebija, kamēr nebija divēju labības cenu, valsts un tirgus, — stāvoklis uz laukiem bija viens. Izsludinot kolchozu labības tirdzniecību, stāvoklim bija krasi jāmainās, jo izsludināt kolchozu tirdzniecību nozīmē legalizēt augstāku labības tirgus cenu, nekā valsts noteiktā cena. Nav nemaz jāpierāda, ka šim apstāklim vajadzēja radīt zemniekos zināmu atturību labības nodošanā valstij. Zemnieks sprieda tā: «Ir izsludināta kolchozu labības tirdzniecība, legalizēta tirgus cena, par to pašu labības daudzumu tirgū es varu dabūt vairāk, nekā nododot labību valstij — tātad, ja es neesmu muļķis, man labība jāaiztur, valstij tā jānodod mazāk, kolchozu tirdzniecībai jāatstāj vairāk un tādējādi jāpanāk tas, lai par to pašu pārdotās labības daudzumu dabūtu vairāk».

Visvienkāršākā un dabiskākā loģika!

Bet nelaime šeit ir tā, ka mūsu lauku darbinieki, vismaz daudzi no tiem, nesaprata šo vienkāršo un dabisko lietu. Lai veiktu Padomju varas uzdevumus, komunistiem šai jaunajā situācijā jau no pašām pirmajām ražas novākšanas dienām, jau 1932. g. jūlijā, vajadzēja cik vien iespējams pastiprināt un pamudināt labības sagādi. To prasīja stāvoklis. Bet kā viņi faktiski rīkojās? Tai vietā, lai steidzinātu labības sagādi, viņi sāka steidzināt visāda veida fondu organizēšanu, pastiprinot ar to labības devēju atturību savu pienākumu izpildīšanā pret valsti. Nesaprazdami jauno situāciju, viņi sāka baidīties nevis no tā, ka zemnieku atturība labības nodošanā var palēnināt labības sagādi, bet sāka baidīties no tā, ka zemniekiem neienāks prātā aizturēt labību, lai to pēc tam vestu tirgū kolchozu tirdzniecības kārtībā, un ka viņi, kas zina, vēl ņems un nodos visu savu labību elevatoros.

Citiem vārdiem sakot, mūsu komunisti uz laukiem, vismaz to lielākā daļa, ir izpratuši kolchozu tirdzniecību tikai no tās pozitīvās puses, ir sapratuši un ielāgojuši tās pozitīvo pusi, bet nepavisam nav sapratuši un ielāgojuši kolchozu tirdzniecības negatīvās puses, — nav sapratuši to, ka kolchozu tirdzniecības negatīvās puses var daudz kaitēt valstij, ja viņi, t. i., komunisti, jau no pirmajām labības novākšanas dienām nesāks visiem spēkiem steidzināt labības sagādes kampaņu.

Un šo kļūdu pieļāva ne tikai kolchozu darbinieki. To pieļāva arī sovchozu direktori, kas, noziedzīgi aizturēdami valstij nododamo labību, sāka to pārdot citur par augstāku cenu.

Vai savā pazīstamajā lēmumā par kolchozu tirdzniecības paplašināšanu Tautas Komisāru Padome un CK bija apsvērusi šos jaunos apstākļus, kas radušies sakarā ar kolchozu tirdzniecību ar labību? Jā, bija apsvērusi. Šai lēmumā ir tieši teikts, ka kolchozu tirdzniecību ar labību var sākt tikai pēc tam, kad pilnīgi un viss būs izpildīts labības sagādes plāns un savākta sēkla. Tur tieši teikts, ka tikai pēc labības sagādes pabeigšanas un sēklas savākšanas, apmēram ap 1933. gada 15. janvāri, — ka tikai pēc šo noteikumu izpildīšanas varēs sākt kolchozu tirdzniecību ar labību. Ar šo savu lēmumu Tautas Komisāru Padome un CK it kā sacīja mūsu lauku darbiniekiem: nenovirziet savu uzmanību uz rūpēm par visvisādiem fondiem un krājumiem, nenovirzieties no galvenā uzdevuma, izvērsiet labības sagādi no pašām pirmām ražas novākšanas dienām un forsējiet to, jo pirmais bauslis ir labības sagādes plāna izpildīšana, otrs bauslis — sēklas savākšana, un tikai pēc šo noteikumu izpildīšanas varat sākt un attīstīt kolchozu tirdzniecību ar labību.

CK Politbiroja un Tautas Komisāru Padomes kļūda varbūt bija tā, ka tie pietiekami neatlaidīgi nepasvītroja šo jautājuma pusi un pietiekami skaļi nebrīdināja mūsu darbiniekus uz laukiem no briesmām, kas slēpjas kolchozu tirdzniecībā. Bet ka viņi no šīm briesmām brīdināja, un brīdināja pietiekami skaidri, — par to nevar būt nekādu šaubu. Jāatzīst, ka CK un Tautas Komisāru Padome mazliet par augstu novērtēja mūsu vietējo darbinieku, ne tikai rajonu, bet arī dažu apgabalu darbinieku ļeņinisko rūdījumu un tālredzību.

Varbūt kolchozu tirdzniecību ar labību nevajadzēja izsludināt? Varbūt tā bija kļūda, sevišķi ievērojot to apstākli, ka kolchozu tirdzniecībai ir ne vien pozitīvas, bet arī dažas negatīvas puses?

Nē, tā nebija kļūda. Neviens revolucionārs pasākums nav garantēts pret dažām negatīvām pusēm, ja to veic nepareizi. Tas pats sakāms par kolchozu tirdzniecību ar labību. Kolchozu tirdzniecība ir vajadzīga un izdevīga kā laukiem, tā arī pilsētai, kā strādnieku šķirai, tā zemniecībai. Un tieši tāpēc, ka tā ir izdevīga, to vajadzēja nodibināt.

No kā vadījās Tautas Komisāru Padome un CK, nodibinot kolchozu tirdzniecību ar labību?

Vispirms no tā, lai paplašinātu bazi preču apgrozībai starp pilsētu un laukiem un uzlabotu strādnieku apgādi ar lauksaimniecības produktiem un zemnieku — ar pilsētas ražojumiem. Nevar būt šaubu, ka ar valsts un kooperatīvo tirdzniecību vien te nepietiek. Šos preču apgrozības kanālus vajadzēja papildināt, ar jaunu kanāli — ar kolchozu tirdzniecību. Un mēs tos papildinājām, nodibinādami kolchozu tirdzniecību.

Tālāk, tās vadījās no tā, lai ar kolchozu labības tirdzniecības palīdzību dotu kolchozniekam papildienākumu avotu un nostiprinātu viņa ekonomisko stāvokli.

Beidzot, tās vadījās no tā, lai ar kolchozu tirdzniecības nodibināšanu dotu zemniekam jaunu ierosinājumu kolchozu darba uzlabošanā, kā sējā, tā arī ražas novākšanā.

Jūs zināt, ka pēdējā laikā fakti no kolchozu dzīves visi ir pilnīgi apstiprinājuši šos Tautas Komisāru Padomes un CK apsvērumus. Tas, ka ir kolchozu nostiprināšanās procesa kāpinājums, ka izbeigusies izstāšanās no kolchoziem, ka sāk augt individuālo zemnieku tieksme pēc kolchoziem, ka kolchoznieki cenšas uzņemt jaunus locekļus ar rūpīgu izlasi, — viss tas un daudz kas tamlīdzīgs neapšaubāmi liecina to, ka kolchozu tirdzniecība ne tikai nav vājinājusi, bet, gluži otrādi, ir stiprinājusi un nodrošinājusi kolchozu stāvokli.

Tātad mūsu darba trūkumi laukos izskaidrojami nevis ar kolchozu tirdzniecību, bet ar tās ne vienmēr pareizo veikšanu, ar neprasmi, apsvērt jauno situāciju, ar neprasmi pārkārtot savas rindas atbilstoši jaunajai situācijai, kādu radījusi izsludinātā kolchozu tirdzniecība ar labību.

2) Otrs cēlonis mūsu darba trūkumiem uz laukiem ir tas, ka mūsu biedri uz vietas — un ne tikai šie biedri — nav sapratuši tās pārgrozības mūsu lauku darba apstākļos, kas notikušas sakarā ar kolchozu valdošā stāvokļa nostiprināšanos galvenos labības rajonos. Mēs visi priecājamies par to, ka kolchozu saimniecības forma ir kļuvusi par valdošo saimniecības formu mūsu labības rajonos. Bet ne visi saprot to, ka šis apstāklis nevis mazina, bet palielina mūsu rūpes un mūsu atbildību par lauksaimniecības attīstīšanu. Daudzi domā, ka, ja sasniegti, teiksim, kolektivizācijas 70 vai 80% vienā vai otrā rajonā, vienā vai otrā apgabalā, tad ar to jau viss ir dots un ka mēs varam atstāt lietu dabiskai notikumu gaitai, varam to atstāt pašplūsmei, domādami, ka kolektivizācija pati veiks savu uzdevumu, pati pacels lauksaimniecību. Bet tā, biedri, ir dziļa maldīšanās. Patiesībā pāreja uz kolektīvo saimniecību kā uz galveno saimniecības formu nemazina, bet palielina mūsu gādību par lauksaimniecību, nemazina, bet palielina komunistu vadošo lomu lauksaimniecības kāpināšanā. Pašplūsme tagad vairāk nekā jebkad bīstama lauksaimniecības attīstībai. Pašplūsme tagad var pazudināt visu darbu.

Kamēr uz laukiem pārsvarā bija individuālais saimnieks, partija varēja aprobežot savu iejaukšanos lauksaimniecības attīstībā ar atsevišķiem palīdzības, padoma vai brīdinājumu aktiem. Toreiz individuālajam zemniekam pašam bija jārūpējas par savu saimniecību, jo viņam nebija kam uzvelt atbildību

par šo saimniecību, kas bija tikai viņa personīgā saimniecība, un nebija uz ko paļauties kā vien uz sevi pašu. Toreiz individuālajam zemniekam pašam bija jārūpējas par sēju, par novākšanu un vispār par visiem lauksaimnieciskā darba procesiem, ja viņš negribēja palikt bez maizes un krist badam par upuri. Pārejot uz kolektīvo saimniecību, stāvoklis nopietni mainījies. Kolchozs nav individuālā saimniecība. Kolchoznieki tagad tā arī saka: «Kolchozs, tas ir mans, un arī nav mans tas ir mans, bet reizē ar to tas pieder arī Jānim, Filipam, Miķelim un citiem kolchoza locekļiem, kolchozs ir kopīgs». Tagad viņš, kolchoznieks, vakardienas individuālais zemnieks un šāsdienas kolektivists, — tagad viņš var uzkraut atbildību un cerēt uz citiem kolchoza locekļiem, zinādams, ka kolchozs viņu bez maizes neatstās. Tāpēc rūpju viņam, kolchozniekam, ir kļuvis mazāk nekā individuālajā saimniecībā, jo rūpes un atbildība par saimniecību tagad sadalītas starp visiem kolchozniekiem.

Kas no tā secināms? No tā secināms tas, ka atbildības smaguma centrs par saimniecības vadīšanu tagad ir pārvietojies no atsevišķiem zemniekiem uz kolchozu vadību, uz kolchoza vadošo kodolu. Tagad zemnieki prasa gādību par saimniecību un sapratīgu darba veikšanu nevis paši no sevis, bet no kolchoza vadības, vai, pareizāk, ne tikdaudz paši no sevis kā no kolchoza vadības. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka partija tagad vairs nevar aprobežoties, iejaucoties ar atsevišķiem aktiem lauksaimniecības attīstības procesā. Tagad tai jāņem savās rokās kolchozu vadība, jāuzņemas atbildība par darbu un jāpalīdz kolchozniekiem virzīt savu saimniecību uz priekšu uz zinātnes un technikas datu pamata.

Bet tas nav viss. Kolchozs ir lielsaimniecība. Bet lielsaimniecība nevar darboties bez plāna. Lielsaimniecību zemkopībā, kura aptver simtus un dažreiz arī tūkstošus saimniecību, var vadīt vienīgi pēc plāna. Bez tā tai jāiet bojā un jāsabrūk. Lūk, jums vēl viens jauns apstāklis kolchozu iekārtā, kas radikāli atšķiras no individuālas sīkas saimniekošanas apstākļiem. Vai var atstāt šādu saimniekošanu tā saucamai dabiskai notikumu gaitai, pašplūsmei? Skaidrs, ka nevar. Lai vadītu šādu saimniecību, kolchozs jānodrošina ar zināmu minimu elementāri izglītotu cilvēku, kas spētu saimniekot pēc plāna un organizēti. Saprotams, ka bez sistemātiskas Padomju varas iejaukšanās kolchozu celtniecības darbā, bez viņas sistemātiskas palīdzības nokārtot šādu saimniecību nav iespējams.

Un kas no tā secināms? No tā secināms, ka kolchozu iekārta nevis mazina, bet gan palielina partijas un valdības gādību un atbildību par lauksaimniecības attīstību. No tā secināms, ka partijai, ja tā grib vadīt kolchozu kustību, jāiedziļinās visos kolchozu dzīves un kolchozu vadības sīkumos. No tā secināms, ka partijai nevis jāsamazina, bet jāpavairo savi sakari ar kolchoziem, ka tai jāzina viss, kas kolchozos notiek, lai laikā nāktu palīgā un novērstu kolchoziem draudošās briesmas.

Bet ko mēs redzam īstenībā? īstenībā mēs redzam daudzu rajonu un apgabalu organizāciju atraušanos no kolchozu dzīves, no to vajadzībām. Sēž cilvēki kancelejās un pašapmierināti čirkstina spalvas, nemanīdami, ka kolchozu attīstība iet garām birokrātiskām kancelejām. Atsevišķos gadījumos atraušanās no kolchoziem sasniegusi tādu pakāpi, ka daži novadu organizāciju locekļi uzzināja par darbiem savu novadu kolchozos nevis no attiecīgām rajonu organizācijām, bet no CK locekļiem Maskavā. Tas, biedri, ir bēdīgi, bet tas ir fakts. Pārejai no individuālas saimniecības uz kolchoziem vajadzēja pastiprināt komunistu vadību uz laukiem. Bet īstenībā daudzos gadījumos šī pāreja radīja to, ka komunisti sāka atdusēties uz lauriem, lielīdamies ar augstiem kolektivizācijas procentiem, un pameta darbu pašplūsmei, atstāja to dabiskai notikumu gaitai. Problēmai par kolchozu saimniecības vadīšanu pēc plāna bija jārada komunistu vadības pastiprināšanās kolchozos. Bet īstenībā vairākos gadījumos bija tā, ka komunistu nebija, un kolchozos rīkojās bijušie baltie virsnieki, bijušie petļurieši un vispār strādnieku un zemnieku ienaidnieki.

Tā tas ir ar otru cēloni mūsu darba trūkumiem uz laukiem.

3) Trešais cēlonis mūsu darba trūkumiem uz laukiem ir tas, ka daudzi mūsu biedri ir par augstu novērtējuši kolchozus kā jaunu saimniecības formu, par augstu novērtējuši un padarījuši tos par svētbildēm. Viņi sprieda: ja nu ir radīti kolchozi kā sociālistiska saimniecības forma, tad ar to jau viss dots, ar to jau ir nodrošināts pareizs kolchozu darbs, pareiza kolchozu saimniecības plānošana, kolchozu pārvēršana par priekšzīmīgām sociālistiskām saimniecībām. Viņi nebija sapratuši, ka kolchozi savā organizatoriskā iekārtojumā arvien vēl ir vāji un tiem vajadzīga nopietna partijas palīdzība, kā apgādājot tos ar pārbaudītiem boļševistiskiem kadriem, tā arī kolchozu kārtējās darbības vadībā. Bet tas nav viss un pat ne galvenais. Galvenais trūkums šeit ir tas, ka daudzi mūsu biedri ir par augstu novērtējuši pašu kolchozu kā jaunas lauksaimniecības organizācijas formas spēkus un iespējas. Viņi nav sapratuši to, ka kolchozs pats par sevi, lai gan tas ir sociālistiska saimniecības forma, — vēl nebūt nav garantēts pret visvisādām briesmām un pret visādu kontrrevolūcionāru elementu iespraukšanos kolchoza vadībā, nav garantēts pret to, ka zināmos apstākļos kolchozus var izlietot pretpadomju elementi saviem nolūkiem.

Kolchozs ir sociālistiska saimnieciskās organizācijas forma, tāpat kā Padomes ir sociālistiska politiskās organizācijas forma. Kā kolchozi, tā arī Padomes ir mūsu revolūcijas lielākais iekarojums, lielākais strādnieku šķiras iekarojums. Bet kolchozi un Padomes ir tikai organizācijas forma, tiesa gan, sociālistiska, bet tomēr organizācijas forma. Viss atkarīgs no tā, kādu saturu ielies šai formā. Mēs zinām gadījumus, kad strādnieku un zaldātu deputātu Padomes zināmā periodā atbalstīja kontrrevolūciju pret revolūciju. Tā tas bija pie mums PSRS 1917. g. jūlijā, kad Padomes vadīja meņševiki un eseri, un Padomes sedza kontrrevolūciju pret revolūciju. Tā tas bija Vācijā 1918. gada beigās, kad Padomes vadīja sociāldemokrāti un kad tās sedza kontrrevolūciju pret revolūciju. Tātad lieta nav

tikai Padomēs kā organizācijas formā, lai gan pati šī forma ir vislielākais revolūcijas iekarojums. Lieta vispirms ir Padomju darba saturā, Padomju darba raksturā, lieta tā, kas īsti vada Padomes, — revolucionāri vai kontrrevolūcionāri. Ar to patiesībā arī izskaidrojams tas fakts, ka kontrrevolūcionāri ne vienmēr izsakās pret Padomēm. Ir zināms, piemēram, ka Krievijas kontrrevolūcijas galva Miļukovs Kronstates sacelšctnās laikā izteicās par labu Padomēm, bet bez komunistiem. «Padomes bez komunistiem» — lūk, kāds toreiz bija Krievijas kontrrevolūcijas galvas Miļukova lozungs. Kontrrevolūcionāri saprata, ka lieta nav tikai pašās Padomēs, bet vispirms tā, kas tās vadīs.

Tas pats jāsaka par kolchoziem. Kolchozi kā sociālistiska saimniecības organizācijas forma var darīt brīnumus saimnieciskā celtniecībā, ja to priekšgalā ir īsti revolucionāri, boļševiki, komunisti. Un, gluži otrādi, kolchozi var kļūt uz zināmu periodu par visvisādas kontrrevolūcionāras darbības aizsegu, ja kolchozos rīkosies eseri un meņševiki, Petļuras virsnieki un citi baltgvardi, bijušie deņikinieši un kolčakieši. Turklāt vēl jāievēro, ka kolchozi kā organizācijas forma ne tikai nav garantēti pret Padomēm naidīgu elementu iespraukšanos, bet sākumā pat dod kontrrevolūcionāriem zināmas ērtības pagaidām tos izmantot. Kamēr zemnieki saimniekoja individuāli, — viņi bija izkliedēti un atšķirti viens no otra un tāpēc Padomēm naidīgo elementu kontrrevolūcionāriem mēģinājumiem zemnieku vidū nevarēja būt liels efekts. Gluži cita aina rodas, zemniekiem pārejot uz kolchozu saimniecību. Šeit kolchozu veidā zemniekiem jau ir gatava masu organizācijas forma. Tāpēc pretpadomju elementu iespraukšanās kolchozos un viņu pretpadomju darbība var dot daudz lielāku efektu. Jādomā, ka pretpadomju elementi visu to apsver. Ir zināms, ka zināma kontrrevolūcionāru daļa, piemēram, Ziemeļkaukazijā, pati cenšas nodibināt kaut ko līdzīgu kolchoziem, izlietodama tos kā legālu aizsegu savām pagrīdes organizācijām. Tāpat ir zināms, ka pretpadomju elementi dažos rajonos, kur viņi vēl nav atmaskoti un satriekti, — labprāt iestājas kolchozos, pat slavē kolchozus, lai radītu kolchozu iekšienē kontrrevolūcionāra darba perēkļus. Tāpat ir zināms, ka Padomēm naidīgo elementu viena daļa tagad pati izsakās par labu kolchoziem, bet ar tādu ierunu, lai kolchozos nebūtu komunistu. «Kolchozi bez komunistiem» — lūk, kādu lozungu tagad perina pretpadomju elementu aprindās. Tātad lietas kodols ir ne tikai pašos kolchozos kā sociālistiskā organizācijas formā, bet vispirms tas, kādu saturu ielej šai formā, — lieta vispirms tā, kas ir kolchozu priekšgalā un kas tos vada.

No ļeņinisma viedokļa kolchozi tāpat kā Padomes, ņemot tos kā organizācijas formu, ir ierocis un tikai ierocis. Šo ieroci zināmos apstākļos var vērst pret revolūciju. To var vērst pret kontrrevolūciju. Tas var kalpot strādnieku šķirai un zemniecībai. Zināmos apstākļos tas var kalpot strādnieku šķiras un zemniecības ienaidniekiem. Lietas būtība ir tā, kā rokās šis ierocis atrodas un pret ko to vērsīs.

To sāk saprast šķiras instinkta vadītie strādnieku un zemnieku ienaidnieki.

To diemžēl vēl nesaprot daži mūsu komunisti.

Un tieši tāpēc, ka daži mūsu komunisti nav sapratuši šo vienkāršo lietu, — tieši tāpēc mums tagad ir tāda aina, ka dažos kolchozos rīkojas labi aizmaskojušies pretpadomju elementi, organizēdami tur kaitniecību un sabotāžu.

4) Ceturtais cēlonis mūsu darba trūkumiem uz laukiem ir tas, ka daudzi mūsu biedri, kas strādā uz vietas, neprot pārkārtot cīņas fronti pret kulakiem, nesaprot to, ka pēdējā laikā ir mainījies šķiras ienaidnieka izskats, ka ir mainījusies šķiras ienaidnieka taktika uz laukiem un ka saskaņā ar to, lai gūtu panākumus, jāmaina arī mūsu taktika. Ienaidnieks ir izpratis mainījušos apstākļus, ir izpratis jaunās lauku iekārtas spēku un varenību un, to izprazdams, ir pārkārtojies, mainījis savu taktiku, — pārgājis no tieša uzbrukuma kolchoziem uz apslēptu ārdīšanas darbu. Bet mēs to neesam sapratuši, neesam saskatījuši jauno stāvokli un joprojām meklējam šķiras ienaidnieku tur, kur viņa vairs nav, turpinām veco primitīvo cīņas taktiku pret kulakiem tad, kad tā, šī taktika, jau sen ir novecojusi.

Šķiras ienaidniekus meklē ārpus kolchoziem, meklē tos kā cilvēkus ar zvērisku izskatu, ar milzīgiem zobiem, ar resnu kaklu, ar paštaisītu īsstobra šauteni rokā. Meklē kulaku, kādu mēs to pazīstam no plakātiem. Bet šādi kulaki sen vairs nav redzami. Tagadējie kulaki un viņu rokaspuiši, tagadējie pretpadomju elementi uz laukiem, — tie ir pa lielākai daļai «klusi», «saldeni», gandrīz «svēti» ļaudis. Tie nav jāmeklē tālu no kolchoza, viņi sēž pašā kolchozā un ir tur noliktavu pārziņu, saimniecības vadītāju, rēķinvežu, sekretāru u. c. amatos. Nekad viņi neteiks — «nost ar kolchoziem». Viņi ir «par» kolchoziem. Bet kolchozos viņi dara tādu sabotāžas un kaitniecības darbu, ka kolchoziem no viņiem labi neklāsies. Nekad viņi neteiks — «nost ar labības sagādi». Viņi ir «par» labības sagādi. Viņi «tikai» ķeras pie demagoģijas un prasa, lai kolchozs nodibinātu lopkopības fondu pēc apjoma trīsreiz lielāku nekā tas vajadzīgs lietas labā, lai kolchozs nodibinātu apdrošināšanas fondu pēc apjoma trīsreiz lielāku nekā tas vajadzīgs lietas labā, lai kolchozs izsniegtu sabiedriskai ēdināšanai 6—10 mārciņas maizes dienā katram darbiniekam utt. Saprotams, pēc šādiem «fondiem» un izsniegumiem sabiedriskai ēdināšanai, pēc šādas blēdīgas demagoģijas kolchozu saimnieciskajam spēkam jātop satricinātam, un labības sagādei vairs nav vietas.

Lai saskatītu šādu veiklu ienaidnieku un nepadotos demagoģijai, jābūt ar revolucionāru modrību, jābūt spējīgam noraut ienaidniekam masku un parādīt kolchozniekiem viņa īsto, kontrrevolūcionāro seju. Bet vai daudz mums uz laukiem tādu komunistu, kam ir šīs īpašības? Komunisti nereti ne tikai neatmasko tādus šķiras ienaidniekus, bet, gluži otrādi, paši padodas viņu blēdīgai demagogijai un velkas viņu astē.

Nemanīdami šķiras ienaidnieku viņa jaunajā maskā un neprazdami atmaskot viņa blēdīgās maehinācijas, daži mūsu biedri nereti sevi mierina ar to, ka kulaku pasaulē vairs it kā neesot, ka pretpadomju elementi uz laukiem jau esot iznīcināti ar kulaku kā šķiras likvidācijas politiku un ka tāpēc varot samierināties ar «neitrālo» kolchozu eksistēšanu, kas neesot nedz boļševistiski, nedz pretpadomju un kuriem pašiem, tā sakot, stichiski būšot jāpāriet Padomju varas pusē. Bet tā, biedri, ir dziļa maldīšanās. Kulaki ir sakauti, bet viņi vēl nebūt nav galīgi satriekti. Vēl vairāk, — viņi vēl tik drīz nebūs galīgi satriekti, ja komunisti snaudīs un būs labsirdīgi, cerēdami, ka kulaki paši aizies kapā, tā sakot, savas stichiskās attīstības gaitā. Kas attiecas uz «neitrāliem» kolchoziem, tad tādu vispār nav un arī nevar būt. «Neitrālie» kolchozi — tā ir tādu cilvēku fantāzija, kuriem acis dotas, lai neko neredzētu. Pastāvot tik asai šķiru cīņai, kāda tagad norisinās pie mums, Padomju zemē, «neitrāliem» kolchoziem nepaliek vietas, šādos apstākļos kolchozi var būt vai nu boļševistiski, vai arī pretpadomju. Un ja mēs nevadām vienu vai otru kolchozu, tad tas nozīmē, ka tos vada pretpadomju elementi. Te nevar būt nekādu šaubu.

5) Beidzot vēl viens cēlonis mūsu darba trūkumiem uz laukiem. Šis cēlonis ir tas, ka nepietiekami augsti vērtē komunistu lomu un atbildību kolchozu celtniecībā, nepietiekami augsti vērtē komunistu lomu un atbildību labības sagādē. Runādami par grūtībām labības sagādē, komunisti parasti uzkrauj atbildību zemniekiem, apgalvodami, ka visur vainīgi zemnieki. Bet tas ir gluži nepareizi un neapšaubāmi netaisnīgi. Zemnieki te nav vainīgi. Ja runa ir par atbildību un vainu, tad atbildīgi kopumā un pilnīgi ir komunisti, un vainīgi te viscaur esam tikai mēs, komunisti.

Pasaulē nav un nav bijis tādas varenas un autoritatīvas varas, kāda ir mūsu, Padomju vara. Pasaulē nav un nav bijis tādas varenas un autoritatīvas partijas, kāda ir mūsu, komunistiskā partija. Neviens mūs nekavē un nevar mūs aizkavēt vadīt kolchozu lietu tā, kā to prasa kolchozu intereses, valsts intereses. Un ja mums ne vienmēr izdodas vadīt kolchozu lietu tā, kā to prasa ļeņinisms, ja mēs nereti pieļaujam dažas rupjas, nepiedodamas kļūdas, teiksim, labības sagādes līnijā, tad vainīgi te esam mēs un tikai mēs.

Mēs esam vainīgi, ka neesam pamanījuši negatīvās puses kolchozu tirdzniecībā ar labību un esam pieļāvuši vairākas rupjas kļūdas. Mēs esam vainīgi, ka daudzas mūsu organizācijas ir atrāvušās no kolchoziem, sākušas atdusēties uz lauriem un padevušās pasplūsmes stichijai. Mēs esam vainīgi, ka daudz mūsu biedru arvien vēl pārāk augsti novērtē kolchozus kā masu organizācijas formu, nesaprazdami, ka jautājums ir ne tikdaudz par pašu formu, kā par to, ka pašiem jāuzņemas kolchozu vadība un jaiztriec no kolchozu vadības pretpadomju elementi. Mēs esam vainīgi, ka neesam pamanījuši jaunos apstākļus un neesam izpratuši šķiras ienaidnieka jauno taktiku, kas nodarbojas ar apslēptu ārdīšanas darbu.

Jājautā, kur te vainojami zemnieki?

Es zinu veselas kolchozu grupas, kas attīstās un uzplaukst, kārtīgi veic valsts uzdevumus un diendienā nostiprinās saimnieciskā ziņā. No otras puses, es zinu arī tādus kolchozus, kas atrodas kaimiņos minētiem kolchoziem, bet kas nīkuļo un irst, kaut gan tiem ir vienāda raža ar pirmajiem un vienādi objektīvie apstākļi. Kāds tam cēlonis? Cēlonis ir tas, ka pirmo kolchozu grupu vada īsti komunisti, bet otru grupu vada tūļas, tiesa gan, ar partijas biedra karti kabatā, bet tomēr tūļas.

Jājautā, kur te vainojami zemnieki?

Komunistu lomas un atbildības pārāk zema novērtējuma rezultāts ir tas, ka cēloni mūsu darba trūkumiem uz laukiem nereti nemeklē tur, kur tas jāmeklē, un ka tāpēc trūkumi paliek nenovērsti.

Ne zemniekos jāmeklē grūtību cēlonis labības sagādē, bet gan mūsos pašos, mūsu pašu rindās. Jo mums ir vara, mūsu rīcībā ir valsts līdzekļi, mēs esam aicināti vadīt kolohozus un mums pilnīgi jāatbild par darbu uz laukiem.

Tadi ir galvenie cēloņi, kas noteic musu darba trakumus uz laukiem.

Var likties, ka esmu uzzīmējis pārāk drūmu ainu, ka visā mūsu darbā uz laukiem būtu tikai trūkumi vien. Tas. protams, ir nepareizi. Patiesībā mūsu darbam uz laukiem blakus šiem trūkumiem ir daudz nopietnu un izšķirīgu sasniegumu. Bet savas runas sākumā es jau teicu, ka mans uzdevums nav raksturot mūsu sasniegumus, ka esmu uzņēmies runāt vienīgi par mūsu darba trūkumiem uz laukiem.

Vai var izlabot šos trūkumus? Jā, katrā ziņā var. Vai mēs tos izlabosim tuvākā laikā? Jā, katrā ziņā izlabosim. Par to nevar būt nekādu šaubu

Es domāju, ka MTS un sovchozu politnodaļas ir viens no tiem izšķirīgiem līdzekļiem, ar kura palīdzību šos trūkumus varēs novērst visīsākā laikā. (Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi.)

RUNA VISSAVIENĪBAS KOLCHOZNIEKU TRIECIENNIEKU PIRMAJĀ KONGRESĀ

1933, gada 19. februāri

BIEDRI kolchoznieki un kolchoznieces! Es nebiju domājis runāt jūsu kongresā. Nebiju domājis, jo to oratoru runās, kuri uzstājās pirms manis, teikts jau viss, ko vajadzēja pateikt, — teikts labi un zīmīgi. Vai ir vērts pēc tam vēl runāt? Bet tā kā jūs uz to pastāvat, un spēks ir jūsu rokās (ilgi aplausi). — mans pienākums paklausīt.

Teikšu dažus vārdus atsevišķos jautājumos.

I KOLCHOZU CEĻŠ VIENĪGI PAREIZAIS CEĻŠ

Pirmais jautājums- vai pareizs tas ceļš, ko sākusi iet kolchozu zemniecība, vai pareizs kolchozu ceļš?

Šis jautājums nav lieks. Jūs, kolchozu trieciennieki, laikam gan nešaubāties, ka kolchozi atrodas uz pareiza ceļa. Tāpēc iespējams, ka šis jautājums izliksies jums lieks. Bet ne visi zemnieki domā tā kā jūs. Zemnieku vidū, tai skaitā arī kolchoznieku vidū, vēl ne mazums tādu ļaužu, kas šaubās par kolchozu ceļa pareizumu. Un tas nav nekāds brīnums. Jo, patiešām, cilvēki simtiem gadu dzīvojuši pēc veca paraduma, gājuši pa veco ceļu, liekuši muguras kulaku un muižnieku priekšā, augļotāju un spekulantu priekšā. Nevar teikt, ka šis vecais, kapitālistiskais ceļš būtu guvis atzinību zemniekos. Bet tas, šis vecais ceļš, bija iemīts ceļš, pierasts, un neviens vēl dzīvē nebija pierādījis, ka var kaut kā citādi, labāk dzīvot. Jo vairāk tāpēc, ka visās buržuāziskās zemēs cilvēki dzīvo vēl pēc veca paraduma.. . Un pēkšņi — ielaužas šai vecajā purvainajā dzīvē boļševiki, iebrāžas kā vētra un saka: laiks atstāt veco ceļu, laiks sākt jaunu dzīvi, kolchozu dzīvi, laiks sākt dzīvot ne tā, kā dzīvo visi buržuāziskās zemēs, bet dzīvot jaunu dzīvi, arteļu dzīvi. Bet kas tā par jauno dzīvi — kas gan to zina. Ka tikai tā neiznāktu sliktāka par veco dzīvi. Katrā gadījumā jaunais ceļš — neparasts ceļš, neiemīts un pavisam vēl neizpētīts. Vai nav labāk palikt uz vecā ceļa? Vai labāk nenogaidīt ar pāreju uz jauno, kolchozu ceļu? Vai vērts riskēt?

Lūk, kādas šaubas tagad tirda vienu darba zemniecības daļu.

Vai mums jāizkliedē šīs šaubas? Vai mums jāizceļ tās, šīs pašas šaubas, dienas gaismā un jāparāda — ko tās vērtas?

Skaidrs, tas mums jādara.

Tātad iepriekš izvirzīto jautājumu nevar nosaukt par lieku jautājumu.

Tātad, vai pareizs tas ceļš, uz kā nostājusies kolchozu zemniecība?

Daži biedri domā, ka pāreja uz jauno ceļu, uz kolchozu ceļu pie mums sākusies pirms trim gadiem. Tas ir pareizi tikai pa daļai. Protams, kolchozu masveidīga celtniecība pie mums sākās pirms trim gadiem. Šī pāreja, kā zināms, iezīmējās ar kulaku sagraušanu un nabadzīgo un vidējo zemnieku miljonu masu kustību uz kolchozu pusi. Viss tas pareizi. Bet lai sāktu šo masveidīgo pāreju uz kolchoziem, vajadzēja būt rokās jau dažiem iepriekšējiem nosacījumiem, bez kā, vispār runājot, nav iedomājama kolchozu masveidīga kustība. Vajadzēja būt, vispirms, Padomju varai, kas palīdzēja un joprojām palīdz zemniekiem stāties uz kolchozu ceļa. Otrkārt, vajadzēja padzīt muižniekus un kapitālistus, atņemt viņiem rūpnīcas un zemi un izsludināt tās par tautas īpašumu. Treškārt, vajadzēja iegrožot kulakus un atņemt tiem mašīnas un traktorus. Ceturtkārt, vajadzēja izsludināt, ka mašīnas un traktorus var lietot tikai kolchozos apvienotie nabadzīgie un vidējie zemnieki. Vajadzēja, beidzot, industrializēt zemi, radīt jaunu traktoru rūpniecību, uzbūvēt jaunas lauksaimniecības maš-nu rūpnīcas, lai papilnam apgādātu kolchozu zemniecību ar traktoriem un mašīnām. Bez šiem iepriekšējiem nosacījumiem nebija ko domāt par masveidīgu pāreju uz kolchozu ceļa, kuru iesāka pirms trim gadiem.

Tātad, lai pārietu uz kolchozu ceļa, vispirms vajadzēja izdarīt Oktobra revolūciju, nogāzt kapitālistus un muižniekus, atņemt tiem zemi un rūpnīcas un radīt jaunu rūpniecību.

No Oktobra revolūcijas tātad sākās pāreja uz jauno ceļu, uz kolchozu ceļu. Ar jaunu spēku tā izvērtās tikai pirms gadiem trim, tāpēc, ka tikai ap šo laiku visā plašumā izpaudās Oktobra revolūcijas saimnieciskie rezultāti, tikai ap šo laiku izdevās virzīt uz priekšu zemes industrializāciju.

Tautu vēsture zina ne mazumu revolūciju. Tās atšķiras no Oktobra revolūcijas ar to, ka visas tās bija vienpusīgas revolūcijas. Mainījās viens darba ļaužu ekspluatācijas veids ar otru ekspluatācijas veidu, bet pati ekspluatācija palika. Mainījās vieni ekspluatātori un apspiedēji ar citiem ekspluatātoriem un apspiedējiem, bet paši ekspluatātori un apspiedēji palika. Tikai Oktobra revolūcija sprauda sev mērķi — iznīcināt katru ekspluatāciju un likvidēt visus un visādus ekspluatātorus un apspiedējus.

Vergu revolūcija likvidēja vergu īpašniekus un atcēla darba ļaužu ekspluatāciju verdzības veidā. Bet to vietā tā nolika dzimtbūšanas muižniekus un darba ļaužu dzimtbūšanas ekspluatācijas veidu. Vieni ekspluatātori mainījās ar citiem ekspluatātoriem. Verdzības laikā «likums» atļāva vergu īpašniekiem nogalināt vergus. Dzimtbūšanas iekārtas laikā «likums» atļāva dzimtbūšanas muižniekiem «tikai» pārdot dzimtļaudis.

Dzimtbūšanas zemnieku revolūcija likvidēja dzimtbūšanas muižniekus un atcēla dzimtbūšanas ekspluatācijas veidu. Bet to vietā tā lika kapitālistus un muižniekus, darba ļaužu ekspluatācijas kapitālistisko un muižniecisko veidu. Vieni ekspluatātori mainījās ar otriem ekspluatātoriem. Dzimtbūšanas iekārtas apstākļos «likums» atļāva pārdot dzimtļaudis. Kapitālistiskās iekārtas laikā «likums» atļauj «tikai» nolemt darba ļaudis bezdarbam un nabadzībai, postam un bada nāvei.

Vienīgi mūsu padomju revolūcija, vienīgi mūsu Oktobra revolūcija izvirzīja savu uzdevumu tā, lai nemainītu vienus ekspluatātorus ar otriem, nemainītu vienu ekspluatācijas veidu ar otru, — bet iznīdētu katru ekspluatāciju, iznīdētu visus un visādus ekspluatātorus, visus un visādus bagātniekus un apspiedējus, kā vecos, tā jaunos. (Ilgi aplausi.)

Lūk, kāpēc Oktobra revolūcija ir iepriekšējs noteikums un nepieciešams nosacījums zemnieku pārejai uz jauno, kolchozu ceļu.

Vai zemnieki rīkojās pareizi, atbalstīdami Oktobra revolūciju? Jā, viņi rīkojās pareizi. Viņi rīkojās pareizi, jo Oktobra revolūcija palīdzēja tiem nokratīt no pleciem muižniekus un kapitālistus, augļotājus un kulakus, tirgotājus un spekulantus.

Bet tā ir tikai jautājuma viena puse. Padzīt apspiedējus, padzīt muižniekus un kapitālistus, iegrožot kulakus un spekulantus, — tas ir ļoti labi. Bet tas par maz. Lai galīgi atbrīvotos no veciem pinekļiem, nepietiek vienīgi sagraut ekspluatātorus. Vajag vēl uzcelt jaunu dzīvi, uzcelt tādu dzīvi, kas dotu iespēju darba zemniekam uzlabot savu materiālo un kultūras stāvokli un celties augšup diendienā, ik gadus. Tāpēc jāceļ jauna iekārta sādžā, kolchozu iekārta. Tā ir jautājuma otra puse.

Ar ko atšķiras vecā iekārta no jaunās, kolchozu iekārtas?

Vecajā iekārtā zemnieki strādāja katrs atsevišķi, strādāja pēc veciem tēvu tēvu paņēmieniem, ar veciem darba rīkiem, strādāja muižnieku un kapitālistu, kulaku un spekulantu labā, strādāja, dzīvojot pusbadā un padarot citus bagātus. Jaunajā, kolchozu iekārtā zemnieki strādā kopīgi, arteļiem, strādā ar jaunu rīku — traktoru un lauksaimniecības mašīnu palīdzību, strādā sev un saviem kolchoziem, dzīvo bez kapitālistiem un muižniekiem, bez kulakiem un spekulantiem, strādā, lai diendienā uzlabotu savu materiālo un kultūras stāvokli. Tur,

vecajā iekārtā, — valdība buržuāziska un tā atbalsta bagātniekus pret darba zemniekiem. Šeit. jaunajā, kolchozu iekārtā, — strādnieku un zemnieku valdība, un tā atbalsta strādniekus un zemniekus pret visiem un visādiem bagātniekiem. Vecā iekārta ved uz kapitālismu, jaunā iekārta — uz sociālismu.

Te nu jums divi ceļi, kapitālistiskais ceļš un sociālistiskais ceļš, ceļš uz priekšu — uz sociālismu, un ceļš atpakaļ — uz kapitālismu.

Ir cilvēki, kas domā, ka var nostāties uz kāda trešā ceļa. Šo nevienam nezināmo trešo ceļu ar mīļu prātu izvēlas daži svārstīgie biedri, kas vēl nav pilnīgi pārliecināti par kolchozu ceļa pareizumu. Viņi grib, lai mēs atgrieztos pie vecās iekārtas, atgrieztos pie individuālās saimniecības, bet bez kapitālistiem un muižniekiem. Tie grib, lai mēs pieļautu «tikai» kulakus un citus sīkos kapitālistus kā mūsu saimnieciskās iekārtas likumīgu parādību. Patiesībā tas nav trešais ceļš, bet otrs — ceļš uz kapitālismu. Jo, ko tad nozīmē atgriezties pie individuālas saimniecības un atjaunot kulakus? Tas nozīmē atjaunot kulaku parādjūgu, atjaunot zemniecības ekspluatāciju no kulakiem un dot kulakam varu. Bet vai var atjaunot kulakus un līdz ar to saglabāt Padomju varu? Nē, nevar. Kulaku atjaunošanai katrā ziņā jānoved pie kulaku varas nodibināšanas un Padomju varas likvidācijas — tātad tai jānoved pie buržuāziskas valdības nodibināšanas. Bet buržuāziskas valdības nodibināšanai savukārt jānoved pie muižnieku un kapitālistu atjaunošanas, pie kapitālisma atjaunošanas. Tā saucamais trešais ceļš patiesībā ir otrs ceļš, ceļš atgriezties pie kapitālisma. Pajautājiet tikai zemniekiem, vai viņi grib atjaunot kulaku parādjūgu, atgriezties pie kapitālisma, likvidēt Padomju varu un atjaunot muižnieku un kapitālistu varu? Pajautājiet viņiem, un jūs dabūsit zināt, kādu ceļu darba zemnieku vairums atzīst par vienīgi pareizo.

Tātad, ir tikai divi ceļi: vai nu uz priekšu, kalnā — uz jauno,

kolchozu iekārtu, vai atpakaļ, lejup — pie vecās, kulaku kapitālistiskās iekārtas.

Trešā ceļa nav.

Darba zemniecība ir rīkojusies pareizi, noraidot kapitālistisko ceļu un stājoties uz kolchozu celtniecības ceļa.

Saka, ka kolchozu ceļš esot pareizs, bet grūts ceļš. Tas pareizi tikai pa daļai. Protams, šai ceļā ir grūtības. Laba dzīve viegli nenāk. Bet lieta tā, ka galvenās grūtības jau pārspētas, bet tās grūtības, kas jums vēl priekšā, nav to vērtas, lai par tām nopietni runātu. Katrā ziņā, biedri kolchoznieki, jūsu tagadējās grūtības, salīdzinot ar tām grūtībām, ko pārdzīvoja strādnieki pirms 10—15 gadiem, izliekas kā bērnu spēle. Jūsu oratori te runājot slavēja Ļeņingradas, Maskavas, Charkovas un Donbasa strādniekus. Viņi teica, ka viņiem, strādniekiem, esot sasniegumi, bet jums, kolchozniekiem, daudz mazāk sasniegumu. Man liekas, ka jūsu oratoru runās pavīdēja pat tāda kā biedriska skaudība: sak', lūk, cik tas būtu labi, ja mums, zemniekiem-kolchozniekiem, būtu tādi paši sasniegumi kā jums, Ļeņingradas, Maskavas, Donbasa un Charkovas strādniekiem . . . Viss tas ir labi. Bet vai jūs zināt, ko maksāja šie sasniegumi Ļeņingradas un Maskavas strādniekiem, kādu trūkumu tie pārdzīvoja, lai galu galā sasniegtu šos panākumus? Es varētu jums pastāstīt dažus faktus par strādnieku dzīvi 1918. gadā, kad strādniekiem veselām nedēļām neizsniedza ne gabaliņu maizes, nerunājot jau par gaļu un citiem pārtikas produktiem. Par labiem laikiem toreiz uzskatīja tās dienas, kad izdevās izsniegt Ļeņingradas un Maskavas strādniekiem pa astotdaļai mārciņas rupjas maizes, un tad vēl uz pusēm jauktu ar eļļas raušiem. Un tas ilga nevis mēnesi un ne pusgadu, bet veselus divus gadus. Bet strādnieki cieta un nezaudēja drosmi, jo viņi zināja, ka atnāks labāki laiki, un viņi sasniegs izšķirīgus panākumus. Nu, un kas tad, — jūs redzat, ka strādnieki nav maldījušies. Salīdziniet nu jūsu grūtības un trūkumus ar strādnieku pārdzīvotām grūtībām un trūkumiem, un jus redzesit, ka par tiem nav vērts pat nopietni runāt.

Kas vajadzīgs, lai virzītu tālāk kolchozu kustību un izvērstu visā plašumā kolchozu celtniecību?

Vispirms vajadzīgs, lai kolchoziem būtu pilnīgi nodrošināta un apstrādāšanai derīga zeme. Vai tā jums ir? Jā, ir. Ir zināms, ka visas labākās zemes piešķirtas kolchoziem un paliekami tiem nodrošinātas. Tātad kolchoznieki var apstrādāt un uzlabot šo zemi cik tīk, nebaidoties, ka tā no viņiem pāries citu rokās.

Otrkārt, vajadzīgs, lai kolchozi varētu lietot traktorus un mašīnas. Vai tās jums ir? Jā, ir. Visiem zināms, ka mūsu traktoru rūpnīcas un lauksaimniecības mašīnu rūpnīcas vispirms un galveno tiesu strādā kolchoziem, tos apgādādami ar visiem jaunlaiku darba rīkiem.

Beidzot, vajadzīgs, lai valdība visiem spēkiem atbalstītu kolchozu zemniekus gan ar darbiniekiem, gan ar linancēm un neļautu naidīgo šķiru pēctečiem maitāt kolchozus. Vai jums ir tāda valdība? Jā, ir. Tā saucas strādnieku un zemnieku padomju valdība. Nosauciet man zemi, kur valdība atbalstītu nevis kapitālistus un muižniekus, nevis kulakus un citus bagātniekus, bet darba zemniekus. Pasaulē nav un arī nav bijusi tāda zeme. Tikai pie mums, Padomju zemē, ir valdība, kas stāv kā klints par strādniekiem un zemniekiem-kolchozniekiem, par visiem pilsētas un lauku darba ļaudīm — pret visiem bagātniekiem un ekspluatātoriem. (Ilgi aplausi.)

Tātad jums ir viss, lai izvērstu plašumā kolchozu celtniecību un panāktu pilnīgu atbrīvošanos no vecajiem pinekļiem.

No jums prasa tikai vienu — strādāt godīgi, dalīt kolchozu ienākumus pēc padarītā darba, taupīt kolchozu mantu, saudzēt traktorus un mašīnas, labi kopt zirgus, izpildīt jūsu strādnieku un zemnieku valsts uzdevumus, nostiprināt kolchozus un izsviest no kolchoziem tur ielavījušos kulakus un viņu rokaspuišus.

Jūs varbūt man piekritīsit, ka pārvarēt šīs grūtības, tas ir, godīgi strādāt un taupīt koichozu mantu — nav jau tik grūti. Jo vairāk tāpēc, ka tagad jums jāstrādā nevis bagātniekiem un ekspluatātoriem, bet gan sev, saviem pašu kolchoziem.

Jūs redzat, ka koichozu ceļš, sociālisma ceļš ir vienīgi pareizais darba zemnieku ceļš.

II MŪSU TUVĀKAIS UZDEVUMS PADARĪT VISUS KOLCHOZNIEKUS TURĪGUS

Otrs jautājums — ko mēs esam panākuši jaunajā ceļā, mūsu koichozu ceļā, un ko domājam panākt tuvākajos 2—3 gados?

Sociālisms — laba lieta. Laimīga sociālistiska dzīve — neapstrīdami laba lieta. Bet tas viss — nākotnes lieta. Galvenais jautājums tagad nav tas, ko mēs panāksim nākotnē. Galvenais jautājums tas, ko mēs jau esam panākuši tagadnē? Zemniecība nostājusies uz koichozu ceļa. Tas ļoti labi. Bet ko tā panākusi šai ceļā? Ko mēs tā taustāmi esam panākuši, ejot pa koichozu ceļu?

Mēs esam panākuši to, ka palīdzējām nabadzīgo zemnieku miljonu masām iestāties kolchozos. Mēs esam panākuši, ka, iestājoties kolchozos un tur izmantojot labāku zemi un labākus ražošanas rīkus, nabadzīgo zemnieku miljonu masas pacēlušās līdz vidējo zemnieku līmenim. Mēs esam panākuši to, ka nabadzīgo zemnieku miljonu masas, kas agrāk dzīvoja pusbadā, tagad kolchozos kļuvušas par vidējiem zemniekiem, kļuvušas par nodrošinātiem ļaudīm. Mēs esam panākuši to, ka satricinājām zemnieku noslāņošanos nabadzīgos un skulakos, ka sakāvām kulakus un palīdzējām nabadzīgiem zemniekiem kļūt par sava darba saimniekiem kolchozos, kļūt par vidējiem zemniekiem.

Kāds stāvoklis bija pirms koichozu celtniecības izvēršanās plašumā, pirms gadiem četriem? Kulaki kļuva jo bagātāki un kāpa kalnā. Nabadzīgie zemnieki nīka un putēja, nonākot kulaku parādjūgā. Vidējie zemnieki ķepurojās uz augšu — pie kulakiem, bet katru reizi gāzās lejup, papildinot nabadzīgo rindas, par uzjautrinājumu kulakiem. Nav jau grūti atminēt, ka no visas šās kņadas ieguva tikai kulaki un varbūt vēl vienj otrs turīgais. Sādžā uz katrām simts sētām varēja saskaitīt 4—5 kulaku sētas, 8 vai 10 turīgo zemnieku sētas, 45—50 vidēja un 35 nabadzīgo zemnieku sētas. Tātad vismazākais — 35°/© no visu zemnieku saimniecībām bija nabadzīgie zemnieki, kas bija spiesti nest kulaku parādjūgu. Es jau nerunāju par tiem mazturīgajiem vidējo zemnieku slāņiem, pie kuriem piederēja vairāk nekā puse vidējo zemnieku, kuri pēc sava stāvokļa maz ko atšķīrās no nabadzīgajiem un atradās tiešā atkarībā no kulakiem.

Izvēršot plašumā kolchozu celtniecību, mēs panācām to, ka iznīcinājām šo kņadu un netaisnību, sagrāvām kulaku parādjūgu, visu šo nabadzīgo zemnieku masu iesaistījām kolchozos, devām tiem tur nodrošinātas dzīves iespēju un pacēlām tos līdz vidēja zemnieka līmenim, kam iespējams lietot kolchozu zemi, kolchoziem piešķirtos atvieglojumus, traktorus, lauksaimniecības mašīnas.

Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka ne mazāk par 20 miljonu zemnieku, ne mazāk par 20 miljonu nabadzīgo zemnieku mēs paglābām no nabadzības un izputināšanas, izglābām no kulaku parādjūgā un ar kolchozu palīdzību padarījām tos par nodrošinātiem cilvēkiem.

Tas ir liels panākums, biedri. Tas ir tāds panākums, kādu vēl pasaule nav pazinusi un kādu nav sasniegusi vēl neviena valsts pasaulē.

Lūk, te jums kolchozu celtniecības praktiskie, taustāmie rezultāti, tā rezultāti, ka zemnieki nostājušies uz kolchozu ceļa.

Bet tas ir tikai mūsu pirmais solis, mūsu pirmais panākums kolchozu celtniecībā.

Būtu nepareizi domāt, ka mums jāapstājas pie šā pirmā soļa, pie šā pirmā panākuma. Nē, biedri, mēs nevaram apstāties pie šā panākuma. Lai virzītos tālāk un galīgi nostiprinātu kolchozus, mums jāsper otrs solis, mums jāgūst jauns panākums. Kāds ir šis otrs solis? Tas ir — pacelt kolchozniekus, gan bijušos nabadzīgos, gan bijušos vidējos zemniekus — vēl augstāk. Tas ir — padarīt visus kolchozniekus turīgus. Jā, biedri, turīgus. (Ilgi aplausi.)

Mēs panācām to, ka ar kolchozu palīdzību pacēlām nabadzīgos zemniekus līdz vidējo zemnieku līmenim. Tas ir ļoti labi. Bet tā par maz. Mums tagad jāpanāk tas, lai ietu vēl vienu soli uz priekšu un palīdzētu visiem kolchozniekiem, kā bijušajiem nabadzīgiem, tā bijušajiem vidējiem zemniekiem, — pacelties līdz turīgo līmenim. To var panākt un tas mums jāpanāk, lai būtu kas būdams. (Ilgi aplausi.) Tagad mums ir viss, lai sasniegtu šo mūsu mērķi. Mūsu mašīnas un traktorus pašreiz izlieto slikti. Mūsu zeme tiek apstrādāta pavirši. Jāuzlabo tikai mašīnu un traktoru izmantošana, jāuzlabo tikai zemes apstrādāšana — un mēs panāksim to, ka mūsu produktu vairumu palielināsim divkārt, trīskārt. Bet tas ir pilnīgi pietiekami, lai padarītu visus kolchozniekus par turīgiem kolchozu druvu darba rūķiem.

Kā tad agrāk bija ar šiem turīgajiem? Lai kļūtu par turīgu, vajadzēja saviem kaimiņiem pāri darīt, vajadzēja viņus paekspluatēt, pārdot viņiem dārgāk, pirkt no viņiem lētāk, nolīgt kādus kalpus, krietni tos paekspluatēt, iekrāt kapitāliņu un pēc tam, nostiprinoties, — iespraukties kulakos. Ar to sevišķi arī izskaidrojams tas, ka turīgie agrāk, kad bija individuālā saimniecība, radīja nabadzīgos un vidējos zemniekos neuzticību un naidu. Tagad stāvoklis citādāks. Tagad arī apstākļi citi. Lai kolchoznieki kļūtu turīgi, tagad nemaz nav jāapspiež vai jāekspluatē savi kaimiņi. Un nav arī viegli tagad kādu ekspluatēt, jo zemes privātīpašuma vai nomas pie mums vairs nav, mašīnas un traktori pieder valstij un ļaudis ar kapitālu kolchozos nav vairs modē. Tāda mode bija, bet uz visiem laikiem izbija. Lai

kolchoznieki kļūtu turīgi — tam tagad vajadzīga tikai viena lieta — godīgi strādāt kolchozā, pareizi izmantot traktorus un mašīnas, pareizi izmantot darba lopus, pareizi apstrādāt zemi, saudzēt kolchozu īpašumu.

Dažkārt saka: ja jau nu sociālisms, — kāpēc tad vēl strādāt? Strādājām agrāk, strādājam tagad — vai nav laiks izbeigt strādāt? Tādas runas ir nepareizas pašā pamatā, biedri. Tā ir slaistu, bet nevis godīgu darba cilvēku filozofija. Sociālisms nebūt nenoliedz darbu. Gluži otrādi, — sociālisms pamatojas uz darbu. Sociālisms un darbs nav šķirami viens no otra. Ļeņins, mūsu lielais skolotājs, teica: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst». Ko tas nozīmē, pret ko vērsti Ļeņina vārdi? Pret ekspluatātoriem, pret tiem, kas paši nestrādā, bet piespiež citus strādāt un kļūst bagāti uz citu rēķina. Un vēl pret ko? Pret tiem, kas paši slaistās un grib iedzīvoties uz citu rēķina. Sociālisms prasa nevis slaistīšanos, bet lai visi cilvēki strādātu godīgi, strādātu nevis citu labā, ne bagātniekiem un ekspluatātoriem, bet sev un sabiedrībai. Un ja mēs godīgi strādāsim, strādāsim sev, saviem kolchoziem, — mēs panāksim, ka kādos 2—3 gados pacelsim visus kolchozniekus, gan bijušos trūcīgos, gan bijušos vidējos zemniekus līdz turīgo līmenim, līdz tādu ļaužu līmenim, kas lieto produktus pārpilnībā un dzīvo pilnīgi kulturālu dzīvi.

Tas tagad mūsu tuvākais uzdevums. To mēs varam panākt un tas mums jāpanāk, lai būtu kas būdams. (Ilgi aplausi.)

III ATSEVIŠĶAS PIEZĪMES

Un tagad atļaujiet pāriet pie dažām atsevišķām piezīmēm. Vispirms, par mūsu partijas biedriem uz laukiem. Jūsu vidū ir partijas biedri, bet vēl vairāk bezpartejisko. Tas ir ļoti labi, ka kongresā bezpartejisko ieradies vairāk nekā partijas biedru,

tāpēc, ka tieši bezpartejiskie mūsu darbā iesaistāmi vispirms. Ir komunisti, kas pret bezpartejiskiem kolchozniekiem izturas boļševistiski. Bet ir arī tādi, kas uzpūtīgi lepojas ar savu piederību partijai un bezpartejiskos nepielaiž ne tuvumā. Tas ir slikti un kaitīgi. Tur jau slēpjas boļševiku spēks, komunistu spēks, ka tie prot savākt miljoniem lielu bezpartejisko aktīvu ap mūsu partiju. Mums, boļševikiem, nebūtu to panākumu, kādi mums ir tagad, ja mēs nebūtu pratuši iekarot partijas pusē miljonu bezpartejisko strādnieku un zemnieku uzticību. Un kas tam vajadzīgs? Vajadzīgs, lai partijas cilvēki nenorobežotos no bezpartejiskiem, lai partijas biedri neieslēgtos savā partijas čaulā, lai viņi uzpūtīgi nelepotos ar savu piederību partijai, bet uzklausītu bezpartejisko balsi, lai viņi ne vien mācītu bezpartejiskos, bet arī mācītos no tiem.

Nedrīkst aizmirst, ka partijas biedri nekrīt no debesīm. Jāatminas, ka visi partijas biedri kādreiz paši bijuši bezpartejiskie. Šodien viņš bezpartejiskais, bet rīt kļūs partijas biedrs. Ar ko tad te sevišķi lepoties? Starp mums, vecajiem boļševikiem, atradīsim ne mazums cilvēku, kas darbojas partijā 20—30 gadu. Bet mēs jau paši arī kādreiz bijām bezpartejiskie. Kas gan būtu noticis ar mums, ja pirms 20—30 gadiem toreizējie partijas biedri būtu mūs ignorējuši un nebūtu pielaiduši partijā? Iespējams, ka tad mēs būtu attālināti no partijas uz vairākiem gadiem. Bet mēs taču, vecie boļševiki, — ne pēdējie cilvēki, biedri. (Jautra kustība, ilgi aplausi.)

Lūk, kāpēc mūsu partijas biedriem, tagadējiem jaunajiem partijas biedriem, kas dažkārt uzmet degunu bezpartejisko priekšā, viss tas jātur prātā, jāatceras, ka ne uzpūtība, bet vienkāršība grezno boļševiku.

Tagad dažus vārdus par sievietēm, par kolchozniecēm. Sieviešu jautājums kolchozos — svarīgs jautājums, biedri. Es zinu, ka daudzi no jums nepietiekami novērtē sievietes un pat smīn par viņām. Bet tā ir kļūda, biedri, nopietna kļūda. Lieta šeit ir ne vien tā, ka sieviešu ir puse no iedzīvotājiem. Lieta ir

vispirms tā, ka koichozu kustība izvirzījusi vadošos posteņos daudz ievērojamu un spējīgu sieviešu. Paskatieties kongresā, tā sastāvā, — un jūs redzēsit, ka sievietes jau sen izvirzījušās no atpalikušajām pirmajās rindās. Sievietes kolchozos — liels spēks. Turēt šo spēku zem pūra — nozīmē pieļaut noziegumu. Mūsu pienākums ir izvirzīt sievieti kolchozos un laist šo spēku darbā.

Gan tiesa, Padomju varai nesenā pagātnē bija mazs pārpratums ar kolchozniecēm. Jautājums bija par govi. Bet tagad šī lieta ar govi nokārtota, un pārpratums novērsts. (Ilgi aplausi.) Mēs panācām to, ka kolchoznieku vairumam jau ir pa govij katrā sētā. Paies vēl gads, divi, — un jūs neatradīsit nevienu kolchoznieku, kam nebūtu savas govs. Gan jau mēs, boļševiki, pacentīsimies, lai visiem kolchozniekiem pie mums būtu ps govij. (Ilgi aplausi.)

Kas attiecas uz pašām kolchozniecēm, tad viņām jātur prātā koichozu spēks un to nozīme sievietēm, jāatceras, ka viņas tikai kolchozā var nostāties līdzās vīrietim. Bez kolchoziem — nevienlīdzība, kolchozos — tiesību vienlīdzība. Lai to atceras biedres kolchoznieces, un lai tās sarga koichozu iekārtu kā acuraugu. (Ilgi aplausi.)

Pāris vārdu par komjauniešiem un komjaunietēm kolchozos. Jaunatne — mūsu nākotne, mūsu cerība, biedri. Jaunatnei jānomaina mūs, vecos. Tai jāaiznes mūsu karogs līdz galīgai uzvarai. Zemnieku vidū ir ne mazums vecā sloga nomāktu, veco dzīves paražu un atmiņu nospiestu veču. Saprotams, ka viņiem ne vienmēr izdodas tikt līdzi partijai, Padomju varai. Ne tā tas ir ar mūsu jaunatni. Tā no vecā sloga brīva un viegli jo viegli apgūst Ļeņina novēlējumus. Un tieši tāpēc, ka jaunatne viegli jo viegli apgūst Ļeņina novēlējumus, tieši tāpēc tā aicināta vest uz priekšu atpalikušos un svārstīgos. Taisnība, tai trūkst zināšanu. Bet zināšanas — iegūstama lieta. Šodien to nav, rītu tās būs. Tāpēc uzdevums ir mācīties un vēlreiz mācīties ļeņinismu. Biedri komjaunieši un komjaunietes! Mācieties boļševismu un vediet uz priekšu svārstīgos! Mazāk pļāpājiet, vairāk strādājiet — un darbs jums katrā ziņā izdosies. (Aplausi.)

Dažus vārdus par individuālajiem zemniekiem. Par individuālajiem zemniekiem šeit runāja maz. Bet tas vēl nenozīmē, ka to vairs pasaulē nav. Nē, nenozīmē. Individuālie zemnieki ir un ar tiem nevar nerēķināties, tāpēc, ka tie ir mūsu rītdienas kolchoznieki. Es zinu, ka viena daļa individuālo zemnieku galīgi izvirtusi un nodevusies spekulācijai. Ar to laikam izskaidrojams, kāpēc mūsu kolchoznieki uzņem individuālos zemniekus kolchozos ar lielu izlasi, bet dažreiz viņus pavisam neuzņem. Tas, protams, pareizi, un te iebildumu nevar būt. Bet ir otra, lielākā individuālo zemnieku daļa, kas nav nodevusies spekulācijai, bet pelna maizi godīgā darbā. Šiem individuālajiem zemniekiem varbūt nebūtu nekas pretim iestāties kolchozā. Bet tos traucē, no vienas puses, viņu šaubas par kolchozu ceļa pareizumu, no otras puses, tas niknums, kāds tagad ir kolchozniekos pret individuālajiem zemniekiem.

Protams, vajag saprast kolchozniekus un ievērot viņu stāvokli. Šais gados tie pacietuši ne mazums individuālo zemnieku apvainojumu un zobošanos. Bet apvainojumiem un zobgalībām te nedrīkst būt izšķirīga nozīme. Slikts ir tas vadītājs, kas neprot aizmirst apvainojumus un kas savas jūtas stāda augstāk par kolchozā interesēm. Ja jūs gribat būt vadītāji, jums jāprot aizmirst apvainojumi, ko esat saņēmuši no atsevišķiem individuālajiem zemniekiem. Pirms divi gadiem no Volgas, no kādas zemnieces atraitnes es saņēmu vēstuli. Viņa sūdzējās, ka to negribot uzņemt kolchozā, un prasīja manu atbalstu. Es pieprasīju paskaidrojumus no kolchozā. Man atbildēja, ka tie nevarot viņu uzņemt kolchozā, jo viņa apvainojusi kolchozā sapulci. Kas par lietu? Lūk, tā, ka zemnieku sapulcē, kur kolchoznieki uzaicinājuši individuālos zemniekus stāties kolchozā, šī pati atraitne, atbildot uz aicinājumu, izrādās, pacēlusi svārkus un teikusi — še jums kolchozs. (Jautra kustība, smiekli.) Neapšaubāmi, viņa darīja nepareizi un apvainoja sapulci. Bet

vai var atteikties viņu uzņemt kolchozā, ja viņa pēc gada patiesi atzinusi un nožēlojusi savu kļūdu? Es domāju, ka nevar atteikt. Es tā arī aizrakstīju kolchozam. Atraitni uzņēma kolchozā. Un kas bija? Izrādījās, ka viņa tagad strādā kolchozā ne pēdējās, bet pirmajās rindās. (Aplausi.)

Lūk, jums vēl viens piemērs, kas pierāda to, ka vadītājiem, ja viņi grib palikt īsti vadītāji, jāprot aizmirst apvainojumi, ja to prasa darba intereses.

Tas pats jāsaka par individuālajiem zemniekiem vispār. Es neesmu pret to, ka kolchozos uzņem ar izlasi. Bet es esmu pret to, ka noslēdz ceļu uz kolchoziem visiem individuālajiem zemniekiem bez izšķirības. Tā nav mūsu, nav boļševiku politika. Kolchoznieki nedrīkst aizmirst, ka viņi paši nesen bija individuālie zemnieki.

Beidzot dažus vārdus par Bezenčukas kolchoznieku vēstuli. Šī vēstule bija iespiesta, un jūs, domājams, to esat lasījuši. Vēstule neapšaubāmi laba. Tā liecina to, ka starp mūsu kolchozniekiem ir ne mazums pieredzējušu un apzinīgu organizatoru un aģitatoru kolchozu darbā, ar kuriem var lepoties mūsu zeme. Bet vēstulē ir viena nepareiza vieta, ar ko nekādi nevar būt vienis pratis. Lieta tā, ka Bezenčukas biedri iztēlo savu darbu kolchozā kā vienkāršu un gandrīz vai nesvarīgu, bet runātāju un vadoņu darbu, kuri dažreiz saka trīs aršīnu garas runas, — par lielu un radošu darbu. Vai var ar to būt vienis pratis? Nē, biedri, nekādi nevar ar to būt vienis pratis. Bezenčukas biedri te pieļāvuši kļūdu. Iespējams, ka viņi kļūdījušies aiz kautrības. Bet kļūda tāpēc jau nepārstāj būt kļūda. Tie laiki pagājuši, kad vadoņus uzskatīja par vienīgajiem vēstures radītājiem, bet strādniekus un zemniekus neievēroja. Tagad tautu un valstu likteņus izšķir ne tikai vadoņi, bet vispirms un galveno tiesu darba ļaužu miljonu masas. Strādnieki un zemnieki, kas bez skaļa trokšņa ceļ rūpnīcas un fabrikas, šachtas un dzelzceļus, kolchozus un sovchozus, kas rada visus dzīves labumus, kas paēdina un apģērbj visu pasauli, — lūk, kas ir īstie varoņi un

jaunās dzīves radītāji. To acīm redzot aizmirsuši mūsu Bezenčukas biedri. Nav labi, ja cilvēki pārvērtē savus spēkus un sāk lielīties ar saviem nopelniem. Tas rada lielību, bet lielīšanās nav laba lieta. Bet vēl sliktāk, ja ļaudis sāk vērtēt savus spēkus par zemu un neredz, ka viņu «vienkāršais» un «neievērojamais» darbs īstenībā ir liels un radošs darbs, kas izšķir vēstures likteni.

Es vēlētos, lai Bezenčukas biedri atzītu par labu šo manu mazo pārlabojumu viņu vēstulē.

Tad ar to arī beigsim, biedri.

(Ilgi nerimstoši aplausi, kas pāriet ovācijās. Visi pieceļas un sumina biedru Staļinu. «Urā» saucieni. No zāles atskan saucieni: «Lai dzīvo biedrs Staļins! Urā! Lai dzīvo pirmrindu kolchoznieks! Lai dzīvo mūsu vadonis biedrs Staļins!»)

PĀRSKATA REFERĀTS PARTIJAS XVII KONGRESAM PAR VK(b)P CK DARBU

1934. gada 26. janvāri

i PASAULES KAPITĀLISMA ILGSTOŠĀ KRĪZE UN PADOMJU SAVIENĪBAS ĀRĒJAIS STĀVOKLIS

BIEDRI! Kopš XVI kongresa ir pagājuši vairāk nekā trīs gadi. Ne visai ilgs periods. Bet tas vairāk nekā jebkurš cits periods piesātināts ar saturu. Es domāju, ka neviens pēdējo desmit gadu periods nav bijis tik bagāts notikumiem kā šis periods.

Ekonomiskajā laukā šie gadi bija ilgstošas pasaules ekonomiskās krizes gadi. Krize ir aptvērusi ne tikai rūpniecību, bet arī visu lauksaimniecību. Krize plosījās ne tikai ražošanas un tirdzniecības sierā. Tā ir pārsviedusies arī uz kredita un naudas apgrozības sieru, apvērzdama ačgārni starp valstīm nodibinātās kredita un valūtas attieksmes. Ja agrāk vēl kaut kur strīdējās — vai ir pasaules ekonomiskā krize, vai tās nav, tad tagad jau par to nestrīdas, jo krize un tās postīgā iedarbība pārāk skaidra. Tagad jau strīdas par citu — vai var izkļūt no krizes, vai arī nav izejas, un ja ir izeja, — tad kā to realizēt.

Politiskajā laukā šie gadi bija attieksmju tālākas saasināšanās gadi kā starp kapitālistiskaj ām zemēm, tā arī pašās šais zemēs. Japānas karš ar Ķīnu un Mandžurijas okupācija, kas saasināja attiecības Tālajos Austrumos; fašisma uzvara Vācijā un revanša idejas triumfs, kas saasināja attiecības Eiropā: Japānas un Vācijas izstāšanās no Tautu savienības, kas deva jaunu ierosinājumu bruņošanās pieaugumam un imperiālistiskā kara gatavošanai; fašisma sakāve Spānijā, kas lieku reizi

norāda uz to, ka revolucionārā krize nobriest un ka fašisms nebūt nav mūžīgs, — tādi ir pārskata perioda svarīgākie fakti. Nav brīnums, ka buržuāziskais pacifisms velk pēdējo elpu, un atbruņošanās tendenču vietā taisni un atklāti stājas bruņošanās un papildu bruņošanās tendences.

Šajos trakojošos ekonomisko satricinājumu un militāri politisko katastrofu viļņos PSRS stāv savrup kā klints, turpinādama savu sociālistiskās celtniecības darbu un cīņu par miera uzturēšanu. Ja tur, kapitālistiskajās zemēs, arvien vēl plosās ekonomiskā krize, tad PSRS turpinās kāpinājums kā rūpniecībā, tā arī lauksaimniecībā. Ja tur, kapitālistiskajās zemēs, norisinās drudžaina gatavošanās jaunam karam pasaules un iespaida sfēru jaunas pārdalīšanas dēļ, tad PSRS turpina sistemātisku neatlaidīgu cīņu pret kara draudiem un par mieru, pie kam nevar teikt, ka PSRS pūlēm šai laukā nebūtu bijis nekādu panākumu.

Tāda ir pašreizējā momentā starptautiskā stāvokļa vispārējā aina. " "1

Tagad apskatīsim galvenos datus par kapitālistisko zemju ekonomisko un politisko stāvokli.

1. EKONOMISKAS KRĪZES KUSTĪBA KAPITĀLISTISKAJĀS ZEMĒS

Tagadējā ekonomiskā krize kapitālistiskajās zemēs atšķiras no visām analoģiskām krizēm, starp citu, ar to, ka tā ir visilgstošākā un gausākā. Ja agrāk krizes izbeidzās 1—2 gados, tad tagadējā krize ilgst nu jau piekto gadu, postīdama gadu pēc gada kapitālistisko zemju saimniecību un izsūkdama no tās taukus, kas uzkrāti iepriekšējos gados. Nav brīnums, ka šī krize ir vissmagākā no visām krizēm.

Ar ko izskaidrojams šās mūslaiku rūpnieciskās krizes nepieredzēti ilgstošais raksturs?

Tas izskaidrojams vispirms ar to, ka rūpniecības krize ir aptvērusi bez izņēmuma visas kapitālistiskās zemes, apgrūtinādama vienas zemes manevrēšanu uz otras rēķina.

Tas izskaidrojams, otrkārt, ar to, ka rūpniecības krize ir savijusies ar agrāro krizi, kas aptvērusi bez izņēmuma visas agrārās un pusagrārās zemes, kas nevarēja nesarežģīt un nepadziļināt rūpniecības krizi.

Tas izskaidrojams, treškārt, ar to, ka agrārā krize šai laikā ir pastiprinājusies un aptvērusi visas lauksaimniecības nozares, tai skaitā arī lopkopību, novadīdama to līdz degradācijai, līdz pārejai no mašīnām uz roku darbu, līdz traktora apmaiņai ar zirgu, līdz mākslīgo mēslu lietošanas stiprai samazināšanai un dažreiz pat pilnīgi atsakoties no tiem, kas vēl vairāk ieildzinājis rūpniecības krizi.

Tas izskaidrojams, ceturtkārt, ar to, ka rūpniecībā valdošie monopolistiskie karteļi cenšas uzturēt augstas cenas precēm, — apstāklis, kas padara krizi sevišķi sāpīgu un kavē preču krājumu izvietošanu.

Tas izskaidrojams, beidzot, — un tas ir galvenais — ar to, ka rūpniecības krize norisinājās kapitālisma vispārīgās krizes apstākļos, kad kapitālismam ne galvenajās valstīs, ne kolonijās un atkarīgajās zemēs vairs nav un nevar būt tā spēka un izturības, kas tam bija pirms kara un Oktobra revolūcijas, kad kapitālistisko zemju rūpniecība saņēma kā mantojumu no imperiālistiskā kara chronisku uzņēmumu jaudas neizmantošanu un bezdarbnieku miljonu armijas, no kurām tā vairs nespēj atbrīvoties.

Tādi ir apstākļi, kas noteikuši tagadējās rūpniecības krizes dziļi ilgstošo raksturu.

Ar šiem pašiem apstākļiem izskaidrojams arī tas fakts, ka krize nav aprobežojusies ar ražošanas un tirdzniecības sfēru vien, bet ir aptvērusi arī kredīta sistēmu, valūtu, parādu saistību sfēru utt., sadragādama tradicionāli nodibinājušās attieksmes kā starp atsevišķām zemēm, tā arī starp sociālām grupām atsevišķās zemēs.

Liela loma šeit bija preču cenu krišanai. Lai gan monopolistiskie karteļi pretojās, cenu krišana auga ar stichisku spēku, turklāt vispirms un visvairāk krita neorganizēto preču īpašnieku, — zemnieku, amatnieku, sīko kapitālistu un tikai pakāpeniski un mazākā mērā organizēto preču īpašnieku, — karteļos apvienoto kapitālistu preču cenas. Cenu krišanās padarīja parādnieku (rūpnieku, amatnieku, zemnieku u. c.) stāvokli nepanesamu un, otrādi, kreditoru stāvokli — nedzirdēti privileģētu. Šādam stāvoklim bija jārada un tas patiešām arī radīja firmu un atsevišķu uzņēmēju kolosālu bankrotu. Pēdējo 3 gadu laikā uz šā pamata ir iznīkušas desmitiem tūkstoš akcijsabiedrību ZASV, Vācijā, Anglijā, Francijā. Pēc akcijsabiedrību bankrotiem sākās valūtu vērtības krišana, kas mazliet atviegloja parādnieku stāvokli. Pēc valūtu vērtības krišanas nāca — valsts legalizēta tiklab ārējo, kā iekšējo parādu nemaksāšana. Tādu banku sabrukumi kā Darmštadtes un Drēzdenes bankas Vācijā, Kredit-Anstalt'es Austrijā, un tādu koncernu, kā Kregera koncerna Zviedrijā, Insul-Koncerna ZASV utt., ir visiem zināmi.

Saprotams, ka šīm parādībām, kas satricināja kredīta sistēmas pamatus, bija jāseko un patiešām arī sekoja kredītu un ārzemju aizņēmumu maksājumu pārtraukums, sabiedroto savstarpējo parādu maksājumu pārtraukums, kapitāla eksporta pārtraukums, jauna ārējās tirdzniecības samazināšanās, jauna preču eksporta samazināšanās, cīņas pastiprināšanās ārējo tirgu dēļ, tirdzniecisks karš starp zemēm un — dempings. Jā, biedri, dempings. Es nerunāju par padomju šķietamo dempingu, par kuru vēl pavisam nesen līdz aizsmakumam kliedza daži Eiropas un Amerikas dižciltīgo parlamentu dižciltīgie deputāti. Es runāju par īsto dempingu, ko tagad praktizē gandrīz visas «civilizētās» valstis, par ko sapratīgi klusē šie drosmīgie un dižciltīgie deputāti.

Tāpat saprotams, ka šīs rūpniecības krizi pavadošās postīgās parādības, kas norisinājās ārpus ražošanas sfēras, savukārt nevarēja neietekmet rūpniecības krizes gaitu tas padziļinašanas un sarežģīšanās nozīmē.

Tāda ir rūpniecības krizes kustības vispārējā aina. Lūk, daži skaitļi no oficiāliem materiāliem, kas ilustrē rūpniecības krizes kustību pārskata periodā.

Rūpniecības produkcijas apjoms procentos, salīdzinot ar 1929. gadu

Ši tabula, ka redzat, runa pati par sevi.

Tai laikā, kad galveno kapitālistisko zemju rūpniecība, salīdzinot ar 1929. gada līmeni, ir ar katru gadu kritusies un tikai 1933. gadā ir sākusi mazliet atžirgt, tomēr ne tuvu vēl nesasniegdama 1929. gada līmeni, PSRS rūpniecība ir augusi ar katru gadu, pārdzīvodama nepārtraukta kāpinājuma procesu.

Tai laikā, kad galveno kapitālistisko zemju rūpniecība uz 1933. gada beigām, salīdzinot ar 1929. gada līmeni, ir caurmērā samazinājusi savas produkcijas apjomu par 25°/o un vairāk, PSRS rūpniecība šinī laikā ir pieaugusi vairāk nekā divkārt, t. i., vairāk nekā par 100%. (Aplausi.)

Spriežot pēc šās tabulas, var likties, ka no 4 kapitālistiskajām zemēm Anglija atrodas vislabvēlīgākā stāvoklī. Bet tas nav visai pareizi. Ja ņemam šo zemju rūpniecību un salīdzinām to ar pirmskara līmeni, tad dabūjam mazliet citādu ainu.

Lūk, attiecīga tabula.

Rūpniecības produkcijas apjoms procentos, salīdzinot ar pirmskara līmeni

Kā redzat, Anglijas un Vācijas rūpniecība arvien vēl nav sasniegusi pirmskara līmeni, turpretī ZASV un Francija to pārsniegušas par dažiem procentiem, bet PSRS šai periodā pacēlusi — palielinājusi savu rūpniecības produkciju, salīdzinot ar pirmskara līmeni, vairāk nekā par 290%. (Aplausi.)

Bet no šīm tabulām rodas vēl viens secinājums.

Tai laikā, kad galveno kapitālistisko zemju rūpniecība, sākot ar 1930. un sevišķi ar 1931. gadu, ir nemitīgi kritusies, nokļūdama 1932. gadā līdz vislielākā krituma punktam, — 1933. gadā tā ir sākusi mazliet atžirgt un celties. Ja ņemam mēnešu datus par 1932. un 1933. gadu, tad tie vēl vairāk pastiprina šo secinājumu, jo tie liecina, ka šo zemju rūpniecībā, ar visām tās produkcijas svārstībām 1933. gadā, nav izpaudusies tendence nospiest šīs svārstības līdz vislielākā krituma līmenim, kāds bija 1932. gada vasarā.

Ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka galveno kapitālistisko zemju rūpniecība, kā redzams, jau ir tikusi pāri vislielākā krituma punktam, pie kura tā 1933. gadā vairs nav atgriezusies.

Daži tiecas piedēvēt šo parādību vienīgi kara inflācijas konjunktūrai līdzīgu mākslīgu faktoru ietekmei. Nevar būt šaubu, ka kara inflācijas konjunktūrai šeit nav maza loma. Tas jo sevišķi pareizi attieksmē pret Japānu, kur šis mākslīgais faktors ir galvenais un izšķirīgais spēks dažu rūpniecības, galveno tiesu kara rūpniecības nozaru zināmā atžirgumā. Bet būtu rupja kļūda visu izskaidrot ar kara inflācijas konjunktūru. Tāds izskaidrojums nepareizs kaut vai tāpēc, ka manis raksturotās zināmās pārmaiņas rūpniecībā ir novērojamas nevis atsevišķos un nejaušos rajonos, bet visās vai gandrīz visās rūpnieciskās zemēs, starp tām zemēs ar stabilu valūtu. Acīm redzot blakus kara inflācijas konjunktūrai šeit iedarbojas arī kapitālisma iekšējie ekonomiskie spēki.

Kapitālismam ir izdevies mazliet atvieglināt rūpniecības stāvokli uz strādnieku rēķina — pastiprinot viņu ekspluatāciju ar viņu darba intensitātes pacelšanu, uz fermeru rēķina — ieturot viszemāko cenu politiku viņu darba produktu, pārtikas līdzekļu un pa daļai izejvielu nozarē, uz koloniju un ekonomiski vājo zemju zemnieku rēķina — vēl vairāk samazinot viņu darba produktu cenas, galveno tiesu izejvielu un pēc tam pārtikas līdzekļu nozarē.

Vai tas nozīmē, ka mums ir darīšana ar pāreju no krizes uz parasto depresiju, kam seko jauns rūpniecības kāpinājums un uzplaukums? Nē, nenozīmē. Vismaz pašreiz nav tādu tiešu vai netiešu datu, kas liecinātu par jauna rūpniecības kāpinājuma iestāšanos kapitālistiskajās zemēs. Vēl vairāk, — spriežot pēc visa, tādu datu arī nevar būt, vismaz tuvākajā laikā. Nevar būt, tāpēc ka joprojām darbojas visi tie nelabvēlīgie apstākļi, kas neļauj kapitālistisko zemju rūpniecībai kaut cik nopietni pacelties augšup. Runa ir par joprojām ilgstošo vispārējo kapitālisma krizi, kuras apstākļos norisinās ekonomiskā krize, par uzņēmumu pilnas jaudas chronisko neizlietošanu, par masu chronisko bezdarbu, par rūpniecības krizes savīšanos ar lauksaimniecības krizi, par tendences trūkumu uz kautcik nopietnu pamatkapitāla atjaunošanu, kas parasti vēstī jauna kāpinājuma sākumu utt., u. tml.

Acīm redzot mums ir darīšana ar pāreju no vislielākā rūpniecības krituma punkta, no visdziļākās rūpniecības krizes punkta — uz depresiju, tikai ne uz parasto depresiju, bet uz īpaša veida depresiju, kas nerada jaunu rūpniecības kāpinājumu un uzplaukumu, bet arī neļauj tai atgriezties pie vislielākā krituma punkta.

2.. POLITISKA STĀVOKĻA SAASINĀŠANAS KAPITĀLISTISKAJĀS ZEMĒS

Ieilgušās ekonomiskās krizes rezultāts ir kapitālistisko zemju politiskā stāvokļa līdz šim nepieredzēta saasināšanās kā pašās šais zemēs, tā arī starp tām.

Cīņas pastiprināšanās ārējo tirgu dēļ, brīvtirdzniecības pēdējo atlieku iznīcināšana, aizlieguma muitas, tirdznieciskais karš, valūtu karš, dempings un daudzi citi analoģiski līdzekļi, kas demonstrē galēju nacionālismu ekonomiskajā politikā, ir līdz pēdējam saasinājuši attieksmes starp zemēm, radījuši pamatu militārām sadursmēm un izvirzījuši priekšplānā karu kā līdzekli pasaules un iespaida sfēru jaunai pārdalīšanai stiprāko valstu labā.

Japānas karš ar Ķīnu, Mandžurijas okupācija, Japānas izstāšanās no Tautu savienības un virzīšanās uz priekšu Ziemeļķīnā — viss tas vēl vairāk saasinājis stāvokli. Cīņas pastiprināšanās Klusā okeāna dēļ un bruņoto jūras spēku pieaugums Japānā, ZASV, Anglijā un Francijā ir šās saasināšanās rezultāts.

Vācijas izstāšanās no Tautu savienības un revanša rēgs devis jaunu ierosinājumu stāvokļa saasināšanai un bruņošanās augšanai Eiropā.

Nav brīnums, ka buržuāziskais pacifisms tagad tikko velk dzīvību, bet pļāpāšanas vietā par atbruņošanos sākas «lietišķas» sarunas par bruņošanos un papildu bruņošanos.

Atkal tāpat kā 1914. gadā pirmā vietā izvirzās karojošā

imperiālisma partijas, kara un revanša partijas.

Apstākļi skaidri redzami virzās uz jaunu karu.

Tiem pašiem faktoriem darbojoties, vēl vairāk saasinās kapitālistisko zemju iekšējais stāvoklis. Četri rūpniecības krizes gadi ir izvārdzinājuši un noveduši līdz izmisumam strādnieku šķiru. Četri lauksaimniecības krizes gadi ir galīgi izputinājuši nabadzīgās zemniecības slāņus ne tikai galvenajās kapitālistiskajās zemēs, bet arī — sevišķi — atkarīgajās un koloniju zemēs. Tas ir fakts, ka ar visiem statistikas viltojumiem, kuru nolūks ir uzrādīt mazāku bezdarbnieku skaitu, bezdarbnieku daudzums, pēc buržuāzisko iestāžu oficiālajām ziņām, sniedzas Anglijā līdz 3 milj., Vācijā līdz 5 milj., ZASV līdz 10 milj., nemaz nerunājot par citām Eiropas zemēm. Pievienojiet tam vēl daļējos bezdarbniekus, kuru skaits pārsniedz desmit miljonus, pievienojiet miljoniem lielās izputējušo zemnieku masas — un jūs dabūsit aptuvenu ainu par darba ļaužu masu trūkumu un izmisumu. Tautas masas vēl nav nonākušas tik tālu, lai uzsāktu triecienu pret kapitālismu, bet ka trieciena ideja briest masu apziņā, — vai par to maz var būt šaubu. To spilgti liecina kaut vai tādi fakti kā Spānijas revolūcija, kas nogāza fašisma režīmu, un padomju rajonu pieaugums Ķīnā, kuru nespēj aizturēt Ķīnas un ārvalstu buržuāzijas apvienotā kontrrevolūcija.

Ar to īstenībā arī izskaidrojams tas fakts, ka kapitālistisko zemju valdošās šķiras cītīgi iznīcina vai arī padara par neko pēdējās parlamentārisma un buržuāziskās demokrātijas atliekas, ko strādnieku šķira var izlietot savā cīņā pret apspiedējiem, iedzen pagrīdē komunistiskās partijas un pāriet uz atklāta terora metodēm savas diktatūras uzturēšanai.

Šovinisms un kara gatavošana kā ārējās politikas pamatelementi, strādnieku šķiras savaldīšana un terors iekšējā politikā kā nepieciešams līdzeklis nākamās kara frontes aizmugures nostiprināšanai, — lūk, kas tagad jo sevišķi nodarbina mūsdienu imperiālistiskos politiķus.

Nav brīnums, ka starp kareiviskajiem buržuāziskajiem politiķiem par vismodernāko preci tagad ir kļuvis fašisms. Es runāju ne tikai par fašismu vispār, bet vispirms par Vācijas tipa fašismu, kas nepareizi saucas par nacionālsociālismu, jo pat ar visrūpīgāko apskati tajā nevar atrast ne atoma sociālisma.

Sai sakarā fašisma uzvara Vācijā jāuzskata ne tikai kā strādnieku šķiras vājuma pazīme un sociāldemokrātijas — kas pašķīra fašismam ceļu — nodevības rezultāts pret strādnieku šķiru. Tā jāuzskata arī kā buržuāzijas vājuma pazīme, kā pazīme tam, ka buržuāzijai jau vairs nav spēka valdīt ar vecajām parlamentārisma un buržuāziskās demokrātijas metodēm, un tāpēc tā spiesta iekšējā politikā lietot teroristiskas pārvaldīšanas metodes, — kā pazīme tam, ka uz mierīgas ālējās politikas pamatiem tai vairs nav spēka atrast izeju no tagadējā stāvokļa un tāpēc tā spiesta ķerties pie kara politikas.

Tāds ir stāvoklis.

Kā redzat, notikumi virzās uz jaunu imperiālistisku karu kā izeju no tagadējā stāvokļa.

Protams, nav pamata domāt, ka karš varētu dot patiesu izeju. Gluži otrādi, tam stāvoklis vēl vairāk jāsarežģī. Vēl vairāk, tas katrā ziņā atraisīs revolūciju un padarīs apšaubāmu pašu kapitālisma pastāvēšanu vairākās zemēs, kā tas bija pirmā imperiālistiskā kara gaitā. Un ja ar visu pirmā imperiālistiskā kara pieredzi buržuāziskie politiķi tomēr ķeras pie kara, kā slīcējs pie salmiņa, tad tas nozīmē, ka viņi ir galīgi sapinušies, nonākuši strupceļā un ir gatavi pa galvu, pa kaklu mesties bezdibenī.

Tāpēc nebūs lieki īsumā apskatīt tos kara organizēšanas plānus, kas pašlaik briest buržuāzisko politiķu aprindās.

Vieni domā, ka karš jāorganizē pret vienu no lielvalstīm. Viņi domā to iznīcinoši sakaut un uz tās rēķina uzlabot savu stāvokli. Pieļausim, ka šādu karu viņi ir noorganizējuši. Kas no tā var iznākt? Kā zinām?, pirmā imperiālistiskā kara laikā arī gribēja iznīcināt vienu no lielvalstīm — Vāciju un iedzīvoties uz tās rēķina. Bet kas no tā iznāca? Vāciju tie neiznīcināja, bet sacēla Vācijā tādu ienaidu pret uzvarētājiem un radīja tik bagātīgu pamatu revanšam, ka tie līdz šim vēl nespēj un, varbūt, vēl ilgi nespēs izstrēbt to riebīgo putru, ko paši ir savārījuši. Bet toties viņi dabūja kapitālisma sagrāvi Krievijā, proletāriskās revolūcijas uzvaru Krievijā un — skaidra lieta — Padomju Savienību. Kur ir garantija, ka otrs imperiālistiskais karš viņiem dos «labākus» rezultātus nekā pirmais? Vai nebūs pareizāk domāt pretējo?

Citi domā, ka karš jāorganizē pret vienu no militāri vājām, bet tirgus ziņā plašām zemēm, piemēram, pret Ķīnu, kas, kā izrādās, pat neesot saucama par valsti šā vārda īstajā nozīmē, jo esot tikai «neorganizēta teritorija», kurai esot vajadzīgs, lai to sagrābj spēcīgās valstis. Tie acīm redzot grib to galīgi sadalīt un uzlabot uz tās rēķina savu stāvokli. Pieļausim, ka šādu karu tie ir noorganizējuši. Kas no tā var iznākt? Ir zināms, ka XIX gadsimta sākumā uz Itāliju un Vāciju skatījās gluži tāpat kā tagad skatās uz Ķīnu, t. i., uzskatīja tās par «neorganizētām teritorijām», bet nevis par valstīm, un verdzināja tās. Bet kas no tā iznāca? No tā, kā zināms, iznāca Vācijas un Itālijas karš par neatkarību un šo zemju apvienošanās patstāvīgās valstīs. No tā iznāca naida pastiprināšanās pret verdzinātājiem šo zemju tautu sirdī, kura rezultāti līdz šim vēl nav likvidēti un varbūt vēl ne tik drīz tiks likvidēti. Jājautā: kur garantija, ka tas pats nenotiks imperiālistu kara rezultātā pret Ķīnu?

Trešie domā, ka karš jāorganizē «augstākajai rasei», teiksim vācu «rasei», pret «zemāko rasi», vispirms — pret slāviem, ka tikai tāds karš varot dot izeju no stāvokļa, jo «augstākā rase» esot aicināta apaugļot «zemāko» un valdīt pār to. Pieļausim, ka šī dīvainā teorija, kas tikpat tālu no zinātnes kā zeme no debesīm, — pieļausim, ka šī dīvainā teorija izlietota praksē. Kas no tā var iznākt? Ir zināms, ka vecā Roma gluži tāpat skatījās uz tagadējo vācu un franču senčiem, kā tagad «augstākās rases» pārstāvji skatās uz slavu ciltīm. Ir zināms, ka vecā Roma zākāja tos par «zemāko rasi», par «barbariem», kuriem esot lemts mūžīgi atrasties padotībā «augstākai rasei», «lielajai Romai», pie kam, — starp mums runājot, — vecajai Romai tam bija zināms pamats, ko nevar teikt par tagadējās «augstākās rases» pārstāvjiem. (Vētraini aplausi.) Bet kas no tā iznāca? Iznāca tas, ka neromieši, t. i., visi «barbari», apvienojās pret kopīgo ienaidnieku un ar troksni apgāza Romu. Jājautā: kur garantija, ka tagadējās «augstākās rases» pārstāvju pretenzijām nebūs tie paši bēdīgie rezultāti? Kur garantija, ka fašistiski literārajiem politiķiem Berlīnē laimēsies vairāk nekā vecajiem un norūdītajiem iekarotājiem Romā? Vai nebūs pareizāk domāt pretējo?

Beidzot, ceturtie domā, ka karš jāorganizē pret PSRS. Viņi domā sakaut PSRS, sadalīt tās teritoriju un iedzīvoties uz tās rēķina. Būtu maldīgi pieļaut, ka tā domā tikai dažas militāras aprindas Japānā. Mums ir zināms, ka tādi paši plāni briest dažu Eiropas valstu politisko vadoņu aprindās. Pieļausim, ka šie kungi pārgājuši no vārdiem uz darbiem. Kas no tā var iznākt? Vai maz var šaubīties, ka šis karš buržuāzijai būs visbīstamākais karš. Tas būs visbīstamākais ne tikai tāpēc, ka PSRS tautas cīnīsies līdz nāvei par revolūcijas iekarojumiem. Buržuāzijai tas būs visbīstamākais vēl tāpēc, ka karš norisināsies ne tikai frontē, bet arī pretinieka aizmugurē. Buržuāzija var nešaubīties, ka PSRS strādnieku šķiras neskaitāmie draugi Eiropā un Āzijā pacentīsies no aizmugures dot triecienu saviem apspiedējiem, kas sākuši noziedzīgu karu pret visu zemju strādnieku šķiras tēviju. Un lai nepārmet mums buržuju kungi, ja viņi otrā dienā pēc tāda kara velti meklēs dažas viņiem tuvas valdības, kuras tagad laimīgi valda ar «dieva žēlastību». (Vētraini aplausi.) Viens tāds karš pret PSRS jau bija, ja atceraties, pirms 15 gadiem. Kā zināms, visu godātais Cerčils toreiz ietērpa šo karu poētiskā formulā — «14 valstu uzbrukums». Jūs, protams, atceraties, ka šis karš saliedēja visus mūsu zemes darba Jaudis vienotā pašaizliedzīgu cīnītāju nometnē, kuri, dzīvību ziedodami, aizstāvēja savu strādnieku un zemnieku dzimteni pret ārējiem ienaidniekiem. Jūs zināt, ar ko tas beidzās. Tas beidzās ar interventu izdzīšanu no mūsu zemes un revolucionāru «Rīcības komiteju» nodibināšanos Eiropā. Vai maz var šaubīties, ka otrs karš pret PSRS novedīs līdz pilnīgai uzbrucēju sakāvei, līdz revolūcijai vairākās Eiropas un Āzijas zemēs un šo zemju buržuāziski muižniecisko valdību sagrāvei.

Tādi ir šo sapinušos buržuāzisko politiķu kara plāni.

Kā redzat, tur nav ne prāta, ne cildenuma. (Aplausi.)

Bet ja buržuāzija izvēlas kara ceļu, tad kapitālistisko zemju strādnieku šķira, ko 4 gadus ilgā krize un bezdarbs ir novedis līdz izmisumam, stājas uz revolūcijas ceļa. Tas nozīmē, ka briest un briedīs revolucionārā krize. Un revolucionārā krize pieaugs jo ātrāk, jo vairāk buržuāzija sapīsies savās kara kombinācijās, jo biežāk tā ķersies pie teroristiskām metodēm cīņā pret strādnieku šķiru un darba zemniekiem.

Daži biedri domā, ka, ja jau ir iestājusies revolucionāra krize, tad buržuāzijai jānonāk bezizejas stāvoklī, ka tās gals tātad jau iepriekš izlemts, ka revolūcijas uzvara reizē ar to jau ir nodrošināta un ka viņiem atliek tikai nogaidīt buržuāzijas krišanu un rakstīt uzvarīgas rezolūcijas. Tā ir dziļa kļūda. Revolūcijas uzvara nekad nenāk pati. Tā jāsagatavo un jāiekaro. Bet to sagatavot un iekarot var vienīgi stipra proletāriska revolucionāra partija. Mēdz būt momenti, kad stāvoklis ir revolucionārs, buržuāzijas vara grīļojas līdz pašiem pamatiem, bet revolūcijas uzvara tomēr nenāk, jo nav revolucionāras proletariāta partijas, kas būtu pietiekami stipra un autoritatīva, lai vestu sev līdzi masas un ņemtu varu savās rokās. Būtu neprātīgi domāt, ka šādi «gadījumi» nevar notikt.

Sakarā ar to nebūtu lieki atcerēties Ļeņina pravietiskos vārdus par revolucionāro krizi, kurus viņš teica Kominternes II kongresā:

«Mēs tagad esam nonākuši pie jautājuma par revolucionāro krizi kā mūsu revolucionārās darbības pamatu. Un te vispirms jāatzīmē divas izplatītas kļūdas. No vienas puses, buržuāziskie ekonomisti iztēlo šo krizi pēc smalkā angļu teiciena kā vienkāršu «nemieru». .IMo otras puses, revolucionāri dažreiz cenšas pierādīt, ka krizei absolūti nav izejas. Tā ir kļūda. Absolūtu bezizejas stāvokļu nav. Buržuāzija izturas kā bezkaunīgs un galvu pazaudējis plēsoņa, tā dara muļķību pēc muļķības, saasinādama stāvokli, paātrinādama savu bojā eju. Viss tas tā ir. Bet nevar «pierādīt», ka tai nav absolūti nekādas iespējas ar zināmu piekāpšanos iemidzināt zināmu ekspluatējamo mazākumu, apspiest zināmas apspiesto un ekspluatējamo daļas zināmu kustību vai sacelšanos. Mēģinājums jau iepriekš «pierādīt» «absolūtu» bezizeju būtu tukšs pedantisms vai rotaļāšanās ar jēdzieniem un vārdiem. īsts «pierādījums» šinī un tamlīdzīgos jautājumos var būt vienīgi prakse. Buržuāziskā iekārta visā pasaulē pārdzīvo vislielāko revolucionāro krizi. Tagad «jāpierāda» ar revolucionāro partiju praksi, ka tām pietiekami daudz apzinības, organizētības, sakaru ar ekspluatējamām masām, noteiktības, prasmes, lai izlietotu šo krizi sekmīgai, uzvarīgai revolūcijai» (Ļeņins, XXV sēj., 340. un 341. Ipp.).

3. ATTIEKSMES STARP PSRS UN KAPITALISTISKAJAM VALSTĪM

Viegli saprotams, cik grūti bija PSRS ieturēt savu miera politiku šai militāro kombināciju miasmiem saindētajā atmosfērā.

Šais pirmskara orģiju apstākļos, kas pārņēmušas veselu virkni zemju, PSRS visus šos gadus joprojām palika stāvot stingri un nelokāmi savās miera pozicijās, cīnīdamās pret kara draudiem, cīnīdamās par miera uzturēšanu, palīdzēdama tām zemēm, kas tā vai citādi ir par miera uzturēšanu, atsegdama un atmaskodama tos, kas gatavo, provocē karu.

Uz ko paļāvās PSRS šai grUtajā un sarežģītajā cīņā par mieru?

a)   Uz savu augošo saimniecisko un politisko spēku.

b)   Uz visu zemju strādnieku šķiras miljonu masu morālisko atbalstu, kurai miera uzturēšana ir dzīvības jautājums.

c)   Uz to zemju saprātu, kuras aiz tiem vai citiem motīviem nav ieinteresētas miera graušanā un kuras grib attīstīt tirdznieciskus sakarus ar tik akurātu kontrahentu kā PSRS.

d)   Pēdīgi — uz mUsu slaveno armiju, kas ir gatava aizstāvēt zemi pret ārējiem uzbrukumiem.

Uz šā pamata radās mūsu kampaņa par neuzbrukšanas pakta un uzbrucēja noteikšanas pakta noslēgšanu ar kaimiņu valstīm. Jūs zināt, ka šai kampaņai bija panākumi. Kā zināms, neuzbrukšanas pakts ir noslēgts ne vien ar mūsu kaimiņu valstu lielāko daļu Rietumos un Dienvidos, tanī skaitā ar Somiju un Poliju, bet arī ar tādām zemēm kā Franciju un Itāliju, un pakts par uzbrucēja noteikšanu — ar tām pašām kaimiņu valstīm, ieskaitot te arī Mazo Antanti.

Uz šā paša pamata nostiprinājusies draudzība starp PSRS un Turciju, uzlabojušās un kļuvušas par neapstrīdami apmierinošām attieksmes starp PSRS un Itāliju, uzlabojušās attieksmes ar Franciju, Poliju un citām Baltijas valstīm, atjaunoti sakari ar ZASV, ar Ķīnu utt.

No tiem daudzajiem faktiem, kas atspoguļo PSRS miera politikas panākumus, jāatzīmē un jāizceļ divi fakti, kuriem ir neapstrīdami nopietna nozīme.

1) Es domāju, pirmkārt, to lūzumu attieksmju uzlabošanā, kurs pēdējā laikā noticis starp PSRS un Poliju, starp PSRS un Franciju. Pagātnē, kā zināms, mūsu attieksmes ar Poliju nebija diezcik labas. Polijā tika slepkavoti mūsu valsts pārstāvji. Polija uzskatīja sevi par rietumvalstu barjeru pret PSRS. Visi un visādi imperiālisti lika cerības uz Poliju kā uz priekšpulku, gadījumā, ja notiktu militārs uzbrukums PSRS. Labākas nebija attieksmes starp PSRS un Franciju. Pietiek atcerēties faktus no Maskavā notikušās Ramzina kaitnieku grupas prāvas vēstures, lai atjaunotu atmiņā PSRS un Francijas savstarpējo attieksmju ainu. Un, lūk, šīs nevēlamās attieksmes sāk pamazām zust. To vietā stājas citas attieksmes, ko citādi nevar nosaukt kā par tuvināšanās attieksmēm. Lieta ir itf» tikai tā, ka mēs esam parakstījuši neuzbrukšanas paktu ar šīm zemēm, lai gan paktam pašam par sevi ir ļoti nopietna nozīme. Lieta vispirms tā, ka savstarpējas neuzticības saindētā atmosfēra sāk izklīst. Tas, protams, nenozīmē, ka sākušos tuvināšanās procesu var uzskatīt par pietiekami drošu, par tādu, kas nodrošinātu galīgus panākumus šai lietā. Pārsteigumus un politiskus manevrus, piemēram, Polijā, kur pretpadnmju tendences vēl ir stipras, vēl nebūt nevar uzskatīt par neiespējamiem. Bet lūzums par labu mūsu attieksmēm, neatkarīgi no tā rezultātiem nākotnē, — ir fakts, kas pelna, lai to atzīmē un izvirza kā faktoru miera izredžu uzlabošanai.

Kur šā lūzuma cēlonis, kas to stimulē?

Vispirms PSRS spēka un varenības pieaugums.

Mūsu laikos vājos nemēdz ievērot, ievēro tikai spēcīgos. Un pēc tam — dažas pārmaiņas Vācijas politikā, kas atspoguļo Vācijas revanšistisko un imperiālistisko tendenču augšanu.

Sakarā ar to daži Vācijas politiķi saka, ka PSRS tagad orientējoties uz Franciju un Poliju, ka no Versaļas līguma pretinieces tā kļuvusi par tā piekritēju, ka šī pārmaiņa izskaidrojama ar fašistiskā režīma nodibināšanos Vācijā. Tas nav tiesa. Protams, mēs nebūt neesam sajūsmināti par fašistisko režīmu Vācijā. Bet jautājums te nav fašismā, kaut vai tāpēc, ka fašisms, piemēram, Itālijā netraucēja PSRS nodibināt ar šo zemi vislabākās attieksmes. Jautājums nav arī šķietamajās mūsu attieksmju pārmaiņās pret Versaļas līgumu. Ne mums, kas pieredzējuši Brestas miera negodu, cildināt Versaļas līgumu. Mēs tikai nepiekrītam tam, lai šā līguma dēļ pasaule tiktu iegrūsta jauna kara mutulī. Tas pats jāsaka arī par šķietamo PSRS pārorientēšanos. Mēs neesam orientējušies uz Vāciju, tāpat kā mēs neorientējamies uz Poliju un Franciju. Mēs esam orientējušies pagātnē un orientējamies tagadnē uz PSRS un tikai uz PSRS. (Vētraini aplausi.) Un ja PSRS intereses prasa tuvināties vienai vai otrai zemei, kas nav ieinteresēta miera graušanā, tad mēs šo lietu atbalstām bez vilcināšanās.

Nē, nevis tā ir tā lieta. Lieta tā, ka mainījusies Vācijas politika. Lieta tā, ka jau pirms tagadējo Vācijas politiķu nākšanas pie varas un sevišķi pēc tam, kad viņi bija saņēmuši varu — Vācijā sākās cīņa starp divām politiskām līnijām, starp veco politiku, kas atspoguļojusies zināmos PSRS līgumos ar Vāciju, un «jauno» politiku, kas savos pamatvilcienos atgādina bijušā Vācijas ķeizara politiku, kurš vienu laiku bija okupējis Ukrainu un uzsācis kara gājienu pret Ļeņingradu, padarīdams Baltijas valstis par placdarmu šādam uzbrukumam, pie kam «jaunā» politika skaidri redzami gūst pārsvaru pār veco. Nevar uzskatīt par nejaušību, ka «jaunās» politikas vīri visur gūst pārsvaru, bet vecās politikas piekritēji ir krituši nežēlastībā. Nav nejauša arī Hugenberga zināmā uzstāšanās Londonā, tāpat kā nav nejaušas Vācijas valdošās partijas ārējās politikas vadītāja Rozenberga ne mazāk pazīstamās deklarācijas. Lūk, tāda tā lieta, biedri.

2) Es domāju, otrkārt, normālu attieksmju atjaunošanu starp PSRS un Ziemeļamerikas Savienotajām Valstīm. Nevar būt šaubu, ka šim aktam ir visnopietnākā nozīme visā starptautisko attieksmju sistēmā. Lieta ir ne tikai tā, ka tas paceļ miera uzturēšanas izredzes, uzlabo attieksmes starp abām zemēm, nostiprina tirdznieciskos sakarus starp tām un rada bāzi savstarpējai sadarbībai. Lieta tā, ka šis akts novelk robežlīniju starp veco stāvokli, kad ZASV dažādās zemēs tika uzskatītas par balstu visādām pretpadomju tendencēm, un jauno, kad šis balsts ir labprātīgi noņemts no ceļa abu zemju savstarpēja labuma dēļ.

Tādi ir divi galvenie fakti, kas atspoguļo padomju miera politikas sekmes.

Būtu tomēr nepareizi domāt, ka pārskata periodā viss pie mums norisinājies gludi. Nē, ne viss pie mums norisinājies gludi.

Atcerieties kaut vai spiedienu no Anglijas puses, mūsu eksportam uzlikto embargo, mēģinājumu iejaukties mūsu iekšējās darīšanās un pārbaudīt mūs šai ziņā, — izmēģināt mūsu pretestības spēku. Tiesa, no šā mēģinājuma nekas neiznāca, un embargo pēc tam tika atcelts, bet šo uzbrukumu nepatīkamie nogulšņi arvien vēl liek sevi just visās lietās, kas skar attiecības starp Angliju un PSRS, tai skaitā arī sarunās par tirdzniecības līgumu. Un šos uzbrukumus PSR Savienībai nevar uzskatīt par nejaušību. Ir zināms, ka viena daļa Anglijas konservatīvo nevar dzīvot bez šādiem uzbrukumiem. Un tieši tāpēc, ka tie nav nejauši, mums jāņem vērā, ka arī turpmāk viņi atkārtos uzbrukumus PSRS, radīs dažāda veida draudus, mēģinās tai kaitēt un tml.

Nevar neņemt vērā arī attieksmes starp PSRS un Japānu, kuras bUtu nopietni jāuzlabo. Japānas atteikšanās parakstīt neuzbrukšanas paktu, kas Japānai vajadzīgs ne mazāk kā PSRS, lieku reizi pasvītro, ka mUsu attieksmju sfērā ne viss ir labā kārtībā. Tas pats sakāms par sarunu pārtraukšanu Austrumķīnas dzelzceļa jautājumā, kas notika nevis PSRS vainas pēc, kā arī par to, ka japāņu aģenti uz Austrumķīnas dzelzceļa rīkojas gluži nepieļaujami, nelikumīgi arestē padomju darbiniekus uz Austrumķīnas dzelzceļa utt. Es pat nerunāju par to, ka viena daļa Japānas militārpersonu atklāti propagandē presē kara nepieciešamību ar PSRS un PiejUras apgabala sagrābšanu, pie kam otra militārpersonu daļa to skaidri redzami apsveic, bet Japānas valdība tā vietā, lai apsauktu kara kūdītājus, izliekas, it kā tas uz viņu neattiektos. Nav grUti saprast, ka tamlīdzīgi apstākļi nevar neradīt bažu un nedrošības atmosfēru. Protams, mēs arī turpmāk neatlaidīgi piekopsim miera politiku un centīsimies uzlabot attieksmes ar Japānu, jo mēs gribam uzlabot šīs attieksmes. Bet ne viss te atkarīgs no mums. Tāpēc mums reizē ar to jādara viss, lai norobežotu mUsu zemi pret pārsteigumiem un bUtu gatavi to aizsargāt no uzbrukumiem (Vētraini aplausi.)

Kā redzat, līdztekus mUsu miera politikas sekmēm mums ir

arī virkne negatīvu parādību.

Tāds ir PSRS ārējais stāvoklis.

MUsu ārējā politika ir skaidra. Tā ir miera uzturēšanas un tirdzniecisko sakaru pastiprināšanas politika ar visām zemēm. PSRS nedomā apdraudēt nevienu un — vēl jo vairāk — nedomā uzbrukt nevienam. Mēs esam par mieru un aizstāvam miera lietu. Bet mēs nebaidāmies no draudiem un esam gatavi atbildēt ar triecienu uz kara kūdītāju triecienu. (Vētraini aplausi.) Kas grib mieru un cenšas pēc lietišķiem sakariem ar mums, to mēs vienmēr pabalstīsim. Bet tie, kas mēģinās uzbrukt mūsu zemei, — dabūs iznīcinošu pretsitienu, lai turpmāk viņiem nebūtu patikas bāzt savu cūkas purnu mūsu padomju sakņu dārzā. (Vētraini aplausi.)

Tāda ir mūsu ārējā politika. (Vētraini aplausi.)

Mūsu uzdevums ir arī turpmāk ar visu neatlaidību un konsekvenci ieturēt šo politiku.

II TAUTSAIMNIECĪBAS KĀPUMA TURPINĀŠANĀS UN PSRS IEKŠĒJAIS STĀVOKLIS

Pievēršos jautājumam par PSRS iekšējo stāvokli.

Raugoties no PSRS iekšējā stāvokļa viedokļa, pārskata periods rāda arvien izvērstāka kāpinājuma ainu tiklab tautsaimniecības, kā arī kultūras sfērā.

Šis kāpinājums nebija tikai vienkāršs kvantitatīvs spēku uzkrājums. Šis kāpinājums ievērojams ar to, ka tas ir radījis principiālas pārgrozības PSRS struktūrā un radikāli mainījis zemes izskatu.

PSRS šai periodā ir pārveidojusies pašos pamatos, nokratīdama no sevis atpalicības un viduslaiku tērpu. No agrāras zemes tā kļuvusi par industriālu zemi. No sīku individuālu lauku saimniecību zemes tā ir kļuvusi par kolektivizētu, lielu, mechanizētu lauku saimniecību zemi. No tumšas, lasīt un rakstīt nepratējas un nekulturālas zemes tā ir kļuvusi — pareizāk, kļūst — par lasīt un rakstīt pratēju kulturālu zemi, kas apklāta ar milzīgu augstskolu, vidusun zemāko skolu tīklu, kuras darbojas PSRS tautību valodās.

Radītas jaunas ražošanas nozares: darbagaldu būvniecība, automobiļu rūpniecība, traktoru rūpniecība, ķīmiskā rūpniecība, motoru būvniecība, lidmašīnu būvniecība, kombainu būvniecība, spēcīgu turbīnu un ģeneratoru, kvalitatīvā tērauda, dzelzs kausējumu, sintētiskā kaučuka, slāpekļa, mākslīgo šķiedru utt. u. tml. ražošana. (Ilgi aplausi.)

Šai periodā uzcelti un laisti darbā tūkstoši jaunu, pilnīgi modernu rūpniecības uzņēmumu. Uzcelti tādi giganti kā Dņeprostrojs, Magnitostrojs, Kuzņeckstrojs, Ceļabstrojs, Bobrikovs, Uralmašstrojs, Krammašstrojs. Uz jaunas technikas bāzes rekonstruēti tūkstoši vecu uzņēmumu. Uzcelti jauni uzņēmumi un radīti rūpniecības centri PSRS nacionālajās republikās un malienēs: Baltkrievijā, Ukrainā, Ziemeļkaukazijā, Aizkaukazijā, Vidusāzijā, Kazakstanā, Buratmongolijā, Tatārijā, Baškirijā, Uralos, Austrumu un Rietumu Sibīrijā, Tālajos Austrumos utt.

Nodibināti vairāk nekā 200 tūkst, kolchozu un 5 tūkst, sovchozu ar jauniem rajonu centriem un rūpniecības punktiem to apkalp ošanai.

Gandrīz tukšās vietās izaugušas jaunas lielas pilsētas ar lielu iedzīvotāju skaitu. Milzīgi paplašinājušās vecās pilsētas un rūpniecības punkti.

Likti pamati Uralu-Kuzņeckas kombinātam — Kuzņeckas koksējamo ogļu savienojumam ar Uralu dzelzs rūdu. Jauno metalurģisko bazi Austrumos tādējādi var uzskatīt par pārvērstu no sapņa īstenībā.

Likti pamati jaunai spēcīgai naftas bāzei Uralu kalnu grēdas rietumu un dienvidu nogāžu rajonos — Uralu apgabalā, Baškirijā, Kazakstanā.

Acīm redzot valsts milzīgie kapitālie ieguldījumi visās tautsaimniecības nozarēs, kas pārskata periodā ir vairāk nekā 60 miljardu rubļu, — nav velti iztērēti un jau sāk dot savus rezultātus.

Šo sasniegumu rezultātā PSRS tautas ienākumi ir pieauguši no 29 miljardiem rubļu 1929. gadā līdz 50 miljardiem rubļu 1933. gadā, kamēr tai pašā periodā bez izņēmuma visās kapitālistiskajās zemēs tautas ienākumi ir milzīgi kritusies.

Saprotams, ka visiem šiem sasniegumiem un visam šim kāpinājumam vajadzēja radīt — un tas patiešām arī radīja — PSRS iekšējā stāvokļa tālāko nostiprināšanos.

Kā varēja šīs kolosālās pārgrozības notikt kādos 3—4 gados milzīgas valsts teritorijā ar tās atpalikušo techniku, ar tās atpalikušo kultūru? Vai tas nav brīnums? Tas būtu brīnums, ja attīstība būtu norisinājusies uz kapitālisma un sīkās individuālās saimniecības bāzes. Bet to nevar nosaukt par brīnumu, ja ievērojam, ka attīstība pie mums ir norisinājusies uz sociālistiskās celtniecības izvēršanas pamatiem.

Saprotams, ka šis gigantiskais kāpinājums varēja izvērsties vienīgi uz sekmīgas sociālisma celtniecības bāzes, uz desmitu miljonu cilvēku sabiedriskā darba bāzes, uz sociālistiskās saimniecības sistēmas priekšrocību bāzes, salīdzinot ar kapitālistisko un individuāli zemniecisko sistēmu.

Tāpēc nav jābrīnās, ka kolosālais PSRS ekonomikas un kultūras kāpinājums pārskata periodā reizē ar to nozīmēja kapitālistisko elementu likvidāciju un individuālo zemnieku saimniecību atbīdīšanu pēdējā plānā. Tas ir fakts, ka sociālistiskās saimniecības sistēmas īpatsvars rūpniecībā pašlaik ir 99%, bet lauksaimniecībā, ja ievērojam graudu kultūras sējas platību, — 84,5%, kamēr individuālo zemnieku saimniecības daļai vairs piekrīt tikai 15,5%.

Izrādās, ka kapitālistiskā saimniecība PSRS jau likvidēta, un individuālo zemnieku sektors uz laukiem ir nobīdīts maznozīmīgās pozīcijās.

Nodibinot nepu, Ļeņins sacīja, ka mūsu zemē ir piecu sabiedriski ekonomisku struktūru elementi: 1) patriarchālā saimniecība (lielā mērā naturāla saimniecība), 2) sīkā preču ražošana (to zemnieku lielākā daļa, kuri pārdod labību), 3) privātsaimnieciskais kapitālisms, 4) valsts kapitālisms, 5) sociālisms. Ļeņina uzskats bija, ka no visām šīm struktūrām galu galā jāuzvar sociālistiskajai struktūrai. Mēs tagad varam teikt, ka pirmā, trešā un ceturtā sabiedriski ekonomiskā struktūra

vairs nepastāv, otra sabiedriski ekonomiskā struktūra nobīdīta maznozīmīgās pozicijās, bet piektā sabiedriski ekonomiskā struktūra — sociālistiskā struktūra ir nedalīti valdošais un vienīgais komandējošais spēks visā tautsaimniecībā. (Vētraini, ilgi aplausi.)

Tāds ir rezultāts.

Šai rezultātā — PSRS iekšējā stāvokļa stabilitātes pamats, tās priekšējo un aizmugures poziciju izturības pamats kapitālistiskā ielenkuma apstākļos.

Apskatīsim konkrētos materiālus Padomju Savienības ekonomiskā un politiskā stāvokļa atsevišķos jautājumos.

1. RŪPNIECĪBAS KĀPUMS No visām tautsaimniecības npzarēm visātrāk mums augusi rūpniecība. Pārskata periodā, t. i., sākot ar 1930. gadu, rūpniecība mums pieaugusi vairāk nekā divkārt, un proti, par 101,6%, bet salīdzinot ar pirmskara līmeni, tā pieaugusi gandrīz četrkārt, un proti, par 291,9%.

Tas nozīmē, ka industrializācija mums ir gājusi uz priekšu

pilnās burās.

Straujais industrializācijas pieaugums ir radījis to, ka visas tausaimniecības kopprodukcijā rūpniecības produkcija ir ieņēmusi vadošo vietu.

Lūk, attiecīgā tabula.

Rūpniecības īpatsvars tautsaimniecība, ******* procentos (pēc 1928./27. g. cenām)

Tas nozīme, ka musu zeme ir kļuvusi noteikti un galīgi — par industriālu zemi.

Izšķirīga nozīme industrializācijas darbā ir ražošanas rīku un līdzekļu ražošanas pieaugumam vispārējā rūpniecības attīstības apjomā. Dati par pārskata periodu rāda, ka šīs nozares īpatsvars vispārējā rūpniecības apjomā ieņēmis galveno vietu Lūk, attiecīgā tabula:

Divu lielrūpniecības nozaru galveno grupu produkcijas īpatsvars (pēc 1926J27. g. cenām)

Tabulai, ka redzat, paskaidrojumi lieki.

Techniskā ziņā mūsu arvien vēl jaunajā zemē rūpniecībai ir īpašs uzdevums. Tai jārekonstruē uz jaunas techniskas bāzes ne tikai pašai sevi, ne tikai visas rūpniecības nozares, tai skaitā arī vieglā, pārtikas vielu, mežu rūpniecība. Tai vēl jārekonstruē visi transporta veidi un visas lauksaimniecības nozares. Bet veikt šo uzdevumu tā spēs vienīgi tai gadījumā, ja mašīnbūvniecība — tautsaimniecības rekonstrukcijas pamatsvira ieņems tajā galveno vietu. Pārskata perioda dati rāda, ka vis-

pareja rūpniecības apjoma mašīnbūvniecība mums ir iekarojusi

vadošu nozīmi.

Lūk. attiecīgā tabula.

Atsevišķu rūpniecības nozaru īpatsvars procentos pret kopprodukcijas

rezultātiem

Tas nozīmē, ka mūsu rūpniecība attīstās uz veselīga pamata, un rekonstrukcijas atslēga — mašīnbūvniecība — pilnīgi mūsu rokās. Nepieciešami tikai, lai tā tiktu izlietota lietpratīgi, racionāli.

Interesantu ainu pārskata periodā atklāj rūpniecības attīstība pēc sociāliem sektoriem.

Lūk, attiecīgā tabula1 .

No šās tabulas redzams, ka kapitālistiskajiem elementiem rūpniecībā jau beigas, bet sociālistiskā saimniecības sistēma tagad ir vienīgā un monopolā sistēma mūsu rūpniecībā. (Aplausi.)

fltd.

Tomēr no visiem rūpniecības sasniegumiem, kādus tā ir iekarojusi pārskata periodā, par vissvarīgāko sasniegumu jāuzlūko tas fakts, ka tā šai laikā spējusi izaudzināt un izveidot

Skat. 526. lpp. —

LieJrūpuiecibas k oppr „dukcUa pa soci51iem ^^ (pec 1926./27. g. cenām)

tūkstošus jauna veida cilvēku un jaunu rūpniecības vadītāju, veselus jaunu inženieru un techniķu slāņus, simtiem tūkstošu jaunu kvalificētu strādnieku, kas kļuvuši par jaunās technikas lietpratējiem un virzījuši uz priekšu mūsu sociālistisko rūpniecību. Nevar būt šaubu, ka bez šiem cilvēkiem rūpniecībai nebūtu bijuši tie panākumi, kādi tai ir tagad un ar kādiem tai ir tiesības lepoties. Dati liecina, ka pārskata periodā rūpniecība no fabriku un rūpnīcu skolu audzēkņiem izlaidusi ražošanas darbā apmēram 800 tūkst, vairāk vai mazāk kvalificētu strādnieku, un no augstākajām techniskām mācības iestādēm, no augstskolām un technikumiem — vairāk nekā 180 tūkst, inženieru un techniķu. Ja ir pareizi, ka kadru problēma ir mūsu attīs-

tības nopietnākā problēma, tad jāatzīst, ka mūsu rūpniecība sāk nopietni apgūt šo problēmu.

Tādi ir mūsu rūpniecības galvenie sasniegumi.

Tomēr būtu nepareizi domāt, ka rūpniecībai bijuši tikai panākumi vien. Nē, tai ir arī savi trūkumi. Galvenie starp tiem:

a)   Atpalicība, kas turpinās melnajā metalurģijā.

b)    Krāsaino metālu rūpniecības jautājuma nenokārto jums.

c)    Vietējo ogļu ieguves attīstības nozīmes nepietiekošais novērtējums mūsu zemes kurināmo materiālu bilancē (Piemaskavas rajons, Kaukazija, Urali, Karaganda, Vidusāzija, Sibirija, Tālie Austrumi, Ziemeļu novads utt.);

d)   Pienācīgas uzmanības trūkums jautājumā par jaunas naftas bāzes organizēšanu Uralu, Baškirijas, Embas rajonos;

e)   Nopietnas gādības trūkums par plašā patēriņa preču ražošanas izvēršanu kā vieglajā un pārtikas vielu rūpniecībā, tā arī mežu rūpniecībā;

f)   Pienācīgas uzmanības trūkums jautājumā par vietējās rūpniecības izvēršanu;

g)   Pavisam nepieļaujama pieeja jautājumam par produkcijas kvalitātes uzlabošanu;

h)   Atpalicība, kas turpinās darba ražības pacelšanā, pašizmaksas pazemināšanā, saimnieciskā pašaprēķina ieviešanā;

i)    Darba un darba algas arvien vēl nelikvidētā sliktā organizācija, bezpersoniskums darbā, nivelēšana darba algas sistēmā;

j) Arvien vēl nelikvidētā kancelejiski birokrātiskā vadības metode saimnieciskajos tautas komisariātos un to orgānos, tai skaitā vieglās un pārtikas vielu rūpniecības tautas komisariātā.

Vai maz vēl jāpaskaidro, ka absolūti nepieciešams steidzīgi likvidēt šos trūkumus. Melnā un krāsainā metalurģija, kā zināms, nav izpildījušas savu plānu pirmajā piecgadē. Tās nav to izpildījušas arī otras piecgades pirmajā gadā. Ja tās atpaliks arī turpmāk, tad tās var kļūt par bremzētāju faktoru rūpniecībai

un par traucējumu cēloni pēdējās darbībā. Kas attiecas uz jaunu ogļu un naftas rūpniecības bažu dibināšanu, tad nav grūti saprast, ka bez šā neatliekamā uzdevuma veikšanas mēs varam novadīt uz sēkļa ir rūpniecību, ir transportu. Jautājumā par plašā patēriņa precēm un vietējās rūpniecības attīstību, tāpat kā jautājumā par produkcijas kvalitātes pacelšanu, darba ražīguma kāpinājumu, pašizmaksas samazināšanu un saimnieciskā pašaprēķina ieviešanu — tāpat paskaidrojumi ir lieki. Kas attiecas uz sliktu darba un darba algas organizāciju un kancelejiski birokrātisko vadības metodi, tad, kā to ir parādījuši notikumi Donbasā, tāpat arī vieglās un pārtikas vielu rūpniecības uzņēmumos, šī bīstamā slimība ir ieperinājusies visās rūpniecības nozarēs, kavēdama to attīstību. Ja tā netiks likvidēta, tad rūpniecība klibos uz abām kājām.

Kārtējie uzdevumi:

1)      Atstāt mašīnbūvniecībai tās tagadējo vadošo lomu rūpniecības sistēmā.

2)   Likvidēt melnās metalurģijas atpalikšanu.

3)   Nokārtot krāsainās metalurģijas jautājumu.

4)     Vērst plašumā vietējo ogļu iegūšanu visos jau zināmos rajonos, organizēt jaunus ogļu iegūšanas rajonus (piemēram, Tālo Austrumu Būrējas rajonā), pārvērst Kuzbasu par otru Donbasu. (Ilgi aplausi.)

5)     Nopietni ķerties pie naftas bāzes organizēšanas Uralu kalnu grēdas rietumu un dienvidu nogāžu rajonos.

6)     Izvērst plašā patēriņa preču ražošanu visu saimniecisko tautas komisariātu uzņēmumos.

7)  Veicināt padomju vietējo rūpniecību, dot tai iespēju attīstīt iniciatīvu plašā patēriņa preču ražošanā un iespējami palīdzēt tai ar izejvielām un līdzekļiem.

8)  Uzlabot izgatavojamo preču kvalitāti, turpmāk neizlaist nekomplektētu produkciju un sodīt visus tos biedrus, neraugoties uz personu, kas pārkāpj vai apiet Padomju varas likumus par produkcijas kvalitāti un komplektību.

9)  Panakt sistemātisku darba ražības pieaugumu, pašizmaksas samazināšanu un saimnieciskā pašaprēķina ieviešanu.

10)   Galīgi izskaust bezpersoniskumu darbā un nivelēšanu darba algas sistēmā.

11)    Likvidēt kancelejiski birokrātisko vadības metodi visos saimniecisko tautas komisariātu posmos, sistemātiski pārbaudot, kā zemākie orgāni izpilda vadošo centru lēmumus un norādījumus.

2. LAUKSAIMNIECĪBAS KĀPUMS

Mazliet citādi ir norisinājusies attīstība lauksaimniecības sfērā. Daudzreiz lēnāk nekā rūpniecībā, bet tomēr ātrāk nekā individuālo saimniecību pārsvara periodā ir audzis pārskata periodā galveno lauksaimniecības nozaru kāpums. Bet lopkopības nozarē mums bija pat pretējs process — lopu skaita kritums, un tikai 1933, gadā un tad arī vienā pašā cūkkopības nozarē iezīmējušās kāpuma pazīmes.

Acīm redzot milzīgās grūtības izkaisīto sīko zemnieku saimniecību apvienošanā kolchozos, grūtais uzdevums nodibināt gandrīz tukšā vietā lielu skaitu graudkopības un lopkopības lielsaimniecību un vispāri reorganizācijas periods individuālās lauksaimniecības pārkārtošanā un pārvirzīšanā jaunās, kolchozu sliedēs, kas prasa daudz laika un lielus izdevumus, — visi šie faktori nenovēršami bija par cēloni tiklab lēniem lauksaimniecības kāpuma tempiem, kā arī samērā ilgam krituma periodam lopu skaita pieaugumā.

Būtībā pārskata periods lauksaimniecībai ir bijis ne tikdaudz strauja kāpuma un spēcīgas ieskriešanās periods, cik periods priekšnoteikumu radīšanai tādam kāpumam un tādam ieskrējienam tuvākajā nākotnē.

Ja ņemam datus par visu kultūru un pēc tam atsevišķi — par technisko kultūru sējas platības pieaugumu, tad lauksaimniecības attīstība pārskata periodā iezīmējas šādi:

Visu kultūru sējas platība PSRS

Šīs tabulas atspoguļo divas galvenās līnijas lauksaimniecībā:

1)   Līniju — visiem līdzekļiem paplašināt sējas platību lauksaimniecības reorganizācijas karstākajā periodā, kad kolchozi dibinājās desmitiem tūkstošiem, kad tie padzina kulakus no zemes, sagrāba atbrīvoto zemi un sāka to izmantot.

2)   Līniju — atteikties no sējas platības vispārējās pa plašināšanas, līniju — pāriet no sējas platības vispārējās paplašināšanas uz zemes apstrādāšanas uzlabošanu, uz pareizas augu sekas un papuves ieviešanu, uz ražības celšanu un, ja to prasīs prakse — uz pastāvošās sējas platības pagaidu samazināšanu.

Kā zināms, otra līnija, — lauksaimniecībā vienīgi pareizā līnija, — tika pasludināta 1932. gadā, kad reorganizācijas periods lauksaimniecībā tuvojās beigām un jautājums par ražības pacelšanu kļuva par vienu no galvenajiem lauksaimniecības kāpinājuma jautājumiem.

Bet datus par sējas platības pieaugumu nevar uzskatīt par pilnīgi pietiekamiem lauksaimniecības attīstības pierādījumiem. Gadās, ka platība aug, bet produkcija neaug, vai pat — krīt, tāpēc, ka zemes apstrādāšana ir pasliktinājusies un ražība, attiecinot uz sējas platības vienību — kritusi. Tāpēc dati par platību nepieciešami jāpapildina ar datiem par kopprodukciju.

Lūk, attiecīgā tabula.

Labības un technisko kulluru kopprodukcija PSRS

Šai tabulā redzams, ka viskarstākie lauksaimniecības reorganizācijas gadi — 1931. un 1932. gads — ir bijuši graudu kultūru produkcijas vislielākās samazināšanās gadi.

No šās tabulas jāsecina tālāk, ka lini un kokvilna, kuru rajonos lauksaimniecības reorganizācija noritējusi mazāk straujos tempos, gandrīz nemaz nav cietuši un virzījušies kāpuma gaitā vairāk vai mazāk vienmērīgi un neatlaidīgi, paturēdami savas attīstības augsto līmeni.

No šās tabulas jāsecina, treškārt, ka tai laikā, kad eļļas augu kultūras pārdzīvoja tikai nelielu svārstību, paturēdamas savas attīstības augsto līmeni, salīdzinot ar pirmskara līmeni, cukurbietes, kuru rajonos bija novērojami visstraujākie lauksaimniecības reorganizācijas tempi un kuras pēdējās iegāja reorganizācijas periodā, — ir pārdzīvojušas vislielāko kritumu reorganizācijas pēdējā, — 1932. gadā, pazeminādamas produkciju zem pirmskara līmeņa.

No šās tabulas jāsecina, beidzot, ka 1933. gads — pirmais gads pēc reorganizācijas perioda beigām — ir lūzuma gads graudu un technisko kultūru attīstībā.

Tas nozīmē, ka graudu kultūras vispirms, un pēc tam techniskās kultūras no šā brīža noteikti un droši virzīsies spēcīgā kāpumā.

Vissāpīgāk reorganizācijas periodu pārdzīvojusi lopkopības laozare lauksaimniecībā.

Lūk, attiecīgā tabula.

Lopu daudzums PSRS

Sai tabulā redzams, ka lopu daudzuma ziņā mums pārskata periodā nav vis kāpums, bet kritums, kas arvien vēl turpinās, salīdzinot ar pirmskara līmeni. Acīm redzot šai tabulā atspoguļojas, no vienas puses, lauksaimniecības lopkopības nozaru pārsātina jums ar lielkulaciskiem elementiem un, no otras puses, pastiprināta kulaku aģitācija par lopu apkaušanu, kas reorganizācijas gados atradusi auglīgu zemi.

No šās tabulas jāsecina tālāk, ka lopu skaita kritums sācies jau ar pirmo reorganizācijas gadu (1930. g.) un turpinās līdz pat 1933. g., pie kam vislielākos apmērus kritums sasniedzis pirmajos trijos gados, bet 1933. gadā, pirmajā gadā pēc reorganizācijas perioda izbeigšanās, kad graudu kultūras sāka virzīties kāpinājumā, lopu skaita krituma apmēri ir noslīdējuši līdz miņimam.

No šĶs tabulas jāsecina beidzot, ka cūkkopībā jau sācies pretējs proqesst un 1933. gadā jau iezīmējušās tieša kāpuma pazīmes.

Tas nozīmē, ka 1934. gadam jākļūst un tas var kļūt par lūzuma gadu, ar kuru sāksies kāpums visā lopkopības saimniecībā.

Kā mums attīstījusies pārskata periodā zemnieku saimniecību kolektivizācija?

Bet ka norisinājusies graudu sējas platības kustība pa sek-

Lūk, attiecīgā tabula. Kolektivizāc|j8

Ko liecina šīs tabulas?

Tās liecina, ka lauksaimniecības reorganizācijas periods, kad kolchozu daudzums un to locekļu skaits auga vēti ainā tempā jau pabeigts, pabeigts jau 1932. gadā.

Tātad tālākais kolektivizācijas process ir atlikušo individuālo zemnieku saimniecību pakāpeniska uzsūkšana un pāraudzināšana kolchozos.

Tas nozīmē, ka kolchozi ir uzvarējuši galīgi un negrozāmi. (Vētraini, ilgi aplausi.)

Tās liecina tālāk to, ka sovchoziem un kolchoziem kopā pieder 84,5% visas graudu kultūru sējas platības PSRS.

Tas nozīmē, ka kolchozi un sovchozi kopā ir kļuvuši par tādu spēku, kas izšķir visas lauksaimniecības un visu tās nozaru likteni.

Tās liecina tālāk to, ka 65°/o kolchozos apvienotajām zemnieku saimniecībām pieder 73,9% visas graudu kultūru sējas platības, kamēr visai atlikušo individuālo zemnieku saimniecību masai, kas aptver 35% visu zemnieku, pieder kopā tikai 15,5% visas graudu kultūru sējas platības.

Ja tam pievienojam vēl to faktu, ka kolchozi 1933. gadā nodevuši valstij visos nodevu veidos kopā vairāk nekā miljardu pudu graudu, bet individuālie zemnieki, kas bija izpildījuši plānu par visiem 100%, — nodevuši kopā apmēram 130 miljonu pudu, kamēr 1929./30. gadā individuālie zemnieki nodeva valstij apmēram 780 miljonu pudu, bet kolchozi ne vairāk kā 120 miljonu pudu, — • tad kļūst skaidrāks par skaidru, ka pārskata periodā kolchozi un individuālie zemnieki ir pilnīgi apmainījušies lomām, pie kam kolchozi šai laikā ir kļuvuši par dominējošu spēku lauksaimniecībā, bet individuālie zemnieki — par otras šķiras spēku, kam jāpadodas un jāpielāgojas kolchozu iekārtai.

Jāatzīst, ka darba zemniecība, mūsu padomju zemniecība, ir galīgi un negrozāmi nostājusies zem sociālisma sarkanā karoga (Ilgi aplausi.)

Lai melš eseriski meņševistiskās un buržuāziski trockistiskās kūmiņas, ka zemniecība pēc savas dabas ir kontrrevolūeionāra, ka tā aicināta atjaunot PSRS kapitālismu, ka tā nevar būt par strādnieku šķiras sabiedroto sociālisma uzcelšanas darbā, ka PSRS nav iespējams uzcelt sociālismu. Fakti liecina, ka šie kungi apmelo ir PSRS, ir padomju zemniecību. Fakti liecina, ka mūsu padomju zemniecība ir galīgi alīrusies no kapitālisma krastiem un devusies uz priekšu savienībā ar strādnieku šķiru — uz sociālismu. Fakti liecina, ka mēs jau esam PSRS uzcēluši sociālistiskās sabiedrības pamatu un ka mums tikai atliek to vainagot ar virsbūvēm, — uzdevums, ka? neapšaubāmi ir vieglāks nekā sociālistiskās sabiedrības pamatu uzcelšana.

Kolehozu un sovchozu spēks tomēr raksturojams ne tikai ar to sējas platības un produkcijas pieaugumu. Tas atspoguļojas arī kolehozu traktoru parka pieaugumā, to mechanizācijas pieaugumā. Nav šaubu, ka šai ziņā mūsu kolchozi un sovehozi tikuši tālu uz priekšu.

Luk, attiecīgā tabula.

PSRS lauksaimniecības traktoru parks (ieskaitot amortizāciju)

Tātad 204 tūkstoš traktoru un 3 miljoni 100 tūkstoš zirga spēku kolchoziem un sovchoziem. Spēks, kā redzat, nav mazais, kas spējīgs galīgi izravēt visas kapitālisma saknes uz laukiem. Spēks, kas divkārši pārsniedz to traktoru daudzumu, par kādu savā laikā runāja Ļeņins kā par tālu perspektīvu.

Kas attiecas uz lauksaimniecības mašīnu parku, kas pieder mašīnu un traktoru stacijām un Sovchozu tautas komisariāta sovchoziem, tad par to dati ir šādās tabulās.

Es domāju, ka šiem datiem paskaidrojumi nav vajadzīgi.

Sovchozu Tautas Komisariāta sovchozos

Ne maza nozīme lauksaimniecības kāpinājumā ir bijusi arī politnodaļu organizēšanai MTS un sovchozos un lauksaimniecības apgādāšanai ar kvalificētiem darbiniekiem. Tagad visi atzīst, ka politnodaļu darbiniekiem bijusi milzīga nozīme kolchozu un sovchozu darba uzlabošanā. Ir zināms, ka pārskata

periodā partijas Centrālā Komiteja lauksaimniecības kadru stiprināšanai nosūtījusi uz laukiem vairāk nekā 23 tūkstoš komunistu, no kuriem zemju nodaļu darbinieku vairāk nekā 3 tūkstošus, sovchozu darbinieku vairāk nekā 2 tūkstošus, MTS politnodaļu darbinieku vairāk nekā 13 tūkstošus un sovchozu politnodaļu darbinieku vairāk nekā 5 tūkstošus.

Tas pats jāsaka par kolchozu un sovchozu apgādāšanu ar jauniem inženiertechniskiem un agronomiskiem spēkiem. Ir zināms, ka pārskata periodā no šās grupas darbiniekiem aizsūtīti lauksaimniecībā vairāk nekā 111 tūkstoš cilvēku.

Traktoristi, kombaineri, kombainu vadītāji un šoferi pārskata periodā sagatavoti un nosūtīti vienā pašā Zemkopības tautas komisariāta sistēmā vairāk nekā 1 miljons 900 tūkstoš cilvēku.

Tai pašā periodā sagatavoti un pārkvalificēti kolchozu priekšsēdētāji un valdes locekļi, laukkopības brigadieri, lopkopības brigadieri, rēķinveži — vairāk nekā 1 miljons 600 tūkstoš cilvēku.

Tas, protams, mUsu lauksaimniecībai maz. Bet tas tomēr ir kaut kas.

Kā redzat, valsts ir darījusi visu iespējamo, lai atvieglotu Zemkopības tautas komisariāta un Sovchozu tautas komisariāta orgānu darbu kolchozu un sovchozu celtniecības vadībā.

Vai var teikt, ka šīs iespējas ir pienācīgi izlietotas?

Diemžēl to nevar teikt.

Jāsāk ar to, ka šiem tautas komisariātiem lielākā mērā nekā citiem tautas komisariātiem pielipusi slimība izturēties birokrātiski kancelejiski pret darbu. Izlemj jautājumus, bet nedomā par to, ka jāpārbauda izpildīšana, jāapsauc vadošo orgānu norādījumu un rīkojumu pārkāpēji, jāizvirza priekšgalā godīgi un kārtīgi darba izpildītāji.

Milzīgais traktoru un mašīnu parks, kā liekas, uzliek par pienākumu zemju orgāniem turēt šīs vērtīgās mašīnas kārtībā, laikā tās remontēt, izlietot tās darbā daudzmaz ciešami. Ko viņi dara šai ziņā? Diemžēl ļoti maz. Traktoru un mašīnu glabāšana neapmierina. Remonts arī neapmierina, jo līdz šim laikam vēl negrib saprast, ka remonta pamats ir kārtējais un vidējais remonts, bet nevis kapitālais. Kas attiecas uz traktoru un mašīnu izmantošanu, tad šā darba neapmierinošais stāvoklis ir tik skaidrs un vispāri zināms, ka tas nemaz nav jāpierāda.

Viens no kārtējiem lauksaimniecības uzdevumiem ir iekārtot pareizu augu seku, paplašināt tīrās papuves, uzlabot sēklu visās zemkopības nozarēs. Kas tiek darīts šai sfērā? Diemžēl pagaidām — ļoti maz. Labības un kokvilnas sēklu jautājums ir tik sarežģīts, ka tas vēl ilgi būs jāatrežģī.

Viens no īstajiem technisko kultūru ražības pacelšanas līdzekļiem ir šo kultūru apgādāšana ar mākslīgajiem mēsliem. Kas tiek darīts šai sierā? Pagaidām — ļoti maz. Mākslīgie mēsli ir, bet Zemkopības tautas komisariāta orgāni neprot tos saņemt, bet saņēmuši nerūpējas par to, lai laikā tos nogādātu uz vietas un tos racionāli izlietotu.

Par sovchoziem jāsaka, ka tie arvien vēl nav savu uzdevumu augstumos. Es esmu ļoti tālu no tā, lai nepietiekami novērtētu mūsu sovchozu lielo revolucionizējošo nozīmi. Bet ja salīdzināsim milzīgos valsts ieguldījumus sovchozos ar pašreizējiem faktiskajiem sovchozu darba rezultātiem, tad dabūsim milzīgu nesamērību par ļaunu sovchoziem. Šās nesamērības galvenais cēlonis ir tas apstāklis, ka mūsu graudu ražotāji sovchozi ir pārāk plaši, direktori netiek galā ar milzīgajiem sovchoziem, paši sovchozi ir pārāk specializējušies, tiem nav augu sekas un papuvju, to sastāvā nav lopkopības elementu. Sovchozi acīm redzot būs jāsamazina apmēros un jālikvidē to pārmērīgā speciālizēšanās. Varētu domāt, ka Sovchozu tautas komisariāts ir laikā ierosinājis šo jautājumu un panācis tā atrisinājumu. Bet tas nav tiesa. Jautājums tika ierosināts un atrisināts pēc tādu cilvēku iniciatīvas, kuriem nav nekāda sakara ar Sovchozu tautas komisariātu.

Beidzot jautājums par lopkopību. Es jau ziņoju par lopkopības smago stāvokli. Varētu domāt, ka mūsu zemju orgāni attīsta drudžainu darbību, lai likvidētu lopkopības krizi, ka tie ceļ trauksmi, mobilizē darbiniekus un cītīgi sturmē lopkopības problēmu. Diemžēl nekas tamlīdzīgs nav noticis un nenotiek. Viņi ne tikai neceļ trauksmi sakarā ar smago lopkopības stāvokli, bet — gluži otrādi — cenšas jautājumu apiet un dažreiz savos ziņojumos mēģina pat slēpt no mūsu zemes sabiedriskās domas patieso lopkopības stāvokli, ko boļševiki nepavisam nedrīkst pieļaut. Cerēt pēc visa tā, ka zemju orgāni pratīs izvest lopkopību uz ceļa un pacelt to vajadzīgajā augstumā, — nozīmē būvēt uz smiltīm. Lopkopības darbs jāņem savās rokās visai partijai, visiem mūsu darbiniekiem, partejiskajiem un bezpartejiskajiem, ņemot vērā to, ka lopkopības problēma tagad ir tāda pati pirmās šķiras problēma,, kāda vakar bija nu jau sekmīgi atrisinātā graudkopības problēma. Nav nemaz jāpierāda, ka padomju ļaudis, kuri ir novākuši ne vienu vien nopietnu šķērsli ceļā uz mērķi, pratīs novākt arī šo šķērsli. (Vētraini aplausi.)

Tāds ir īsais un nebūt vēl ne pilnīgais pārskats par trūkumiem, kas jālikvidē, un pārskats par uzdevumiem, kas jāatrisina tuvākajā laikā.

Bet lieta ar šiem uzdevumiem nebeidzas. Ir vēl citi uzdevumi lauksaimniecībā, par kuriem būtu jāsaka daži vārdi.

Vispirms jāievēro tas, ka mūsu apgabalu vecais iedalījums rūpniecības un agrārajos apgabalos jau ir novecojis. Nav mums vairs vienīgi agrāru apgabalu, kas apgādātu rūpniecības apgabalus ar maizi, gaļu, dārzājiem, tāpat kā nav mums vairs vienīgi rūpniecības apgabalu, kas varētu cerēt uz to, ka saņems visus nepieciešamos produktus no ārienes, no citiem apgabaliem. Attīstība noris tādā virzienā, ka visi apgabali rnums kļūsi vairāk vai mazāk rūpnieciski, un jo tālāk, jo vairāk tie kļūs rūpnieciski. Tas nozīmē, ka Ukraina, Ziemeļkaukazija, Centrālais Melnzemes apgabals un citi bijušie agrārie rajoni vairs jau nevar atdot uz citurieni, uz rūpniecības centriem tik daudz produktu, cik tie deva agrāk, jo tiem nepieciešami jāapgādā pašiem savas pilsētas un pašiem savi strādnieki, kuru skaits vēl augs. Bet no tā jāsecina, ka katram apgabalam jārada pašam sava lauksaimniecības bāze, lai būtu savi dārzāji, savi kartupeļi, savs sviests, savs piens un lielākā vai mazākā daudzumā — sava maize, sava gaļa, — ja tas negrib nokļūt grūtā stāvoklī. Jūs zināt, ka šis uzdevums ir pilnīgi realizējams un tagad tas jau tiek darīts.

Uzdevums ir izdarīt šo darbu līdz galam, lai tas maksātu ko maksādams.

Tālāk jāpievērš vērība tam, ka mūsu apgabalu pazīstamais iedalījums patērētāju un ražotāju apgabalos arī sāk zaudēt savu sevišķo raksturu. Tādi «patērētāju» apgabali kā Maskavas un Gorkijas apgabals šogad ir devuši valstij apmēram 80 miljonu pudu labības. Tas, protams, nav sīkums. Tā saucamajā patērētāju joslā ir apmēram 5 miljoni hektāru neuzplēstas, krūmājiem pārklātas zemes. Kā zināms, klimats šai joslā nav slikts, nokrišņu nav maz, sausums nemēdz būt. Ja šo zemi iztīrītu no krūmājiem un izdarītu zināmus organizatoriska rakstura darbus, tad varētu iegūt milzīgu graudu kultūru rajonu, kas ar šais vietās parasto augsto ražu dotu preču labības — ne mazāk kā tagad dod Lejasvai Vidusvolgas apvidi. Tas būtu liels atspaids ziemeļu rūpniecības centriem.

Acīm redzot uzdevums ir nodibināt patērētājas joslas rajonos lielu labības kultūru masīvu.

Beidzot jautājums par cīņu pret sausumu Pārvolgā. Mežu un aizsargājošu meža joslu kultivēšanai Pārvolgas austrumu rajonos ir milzīga nozīme. Šis darbs, kā zināms, jau tiek darīts, lai gan nevar teikt, ka tas noritētu pietiekami intensīvi. Kas attiecas uz Pārvolgas apūdeņošanu, — un tas cīņā pret sausumu ir galvenais, — tad nedrīkstam pieļaut, ka šis darbs tiktu atlikts uz ilgiem laikiem. Tiesa gan, to mazliet aizkavēja daži ārēji apstākļi, kas atrāva daudz spēku un līdzekļu. Bet tagad vairs nav iemesla to ilgāk atlikt. Mēs nevaram iztikt bez nopietnas un gluži stabilas, no laika nejaušībām neatkarīgas labības ražošanas bāzes pie Volgas, bāzes, kas katru gadu dotu ap 200 miljonu pudu preču labības. Tas ir pavisam nepieciešams, ja ievērojam pilsētu pieaugumu pie Volgas, no vienas puses, un dažādus varbūtējus sarežģījumus starptautisko attieksmju sfērā no otras.

Uzdevums ir nopietni ķerties pie Pārvolgas apūdeņošanas darba organizēšanas. (Aplausi.)

3. DARBA ĻAUŽU MATERIĀLĀ STĀVOKĻA UN KULTŪRAS KĀPUMS

Mēs tādējādi esam apskatījuši mūsu rūpniecības un lauksaimniecības stāvokli, to attīstību pārskata periodā un to stāvokli pašreizējā momentā.

Rezultātā mums ir:

a)   Spēcīgs ražošanas kāpums kā rūpniecības, tā arī galvena jās lauksaimniecības nozaru sfērās.

b)    Uz šā kāpuma pamatiem sasniegta sociālistiskās saimniecības sistēmas galīga uzvara pār kapitālistisko sistēmu kā rūpniecībā, tā arī lauksaimniecībā, sociālistiskās sistēmas pārvēršanās par visas tautsaimniecības vienīgo sistēmu, kapitālistisko elementu izstumšana no visām tautsaimniecības sfērām.

c)   Individuālo zemnieku milzīgā vairākuma galīga atiešana no sīkās individuālās preču saimniecības, viņu apvienošanās kolektīvās saimniecībās uz kolektīva darba un kolektīva ražošanas līdzekļu īpašuma bāzes, pilnīga kolektīvās saimniecības uzvara pār individuālo sīkražošanas saimniecību.

d)     Pieaugošs kolchozu tālākas paplašināšanās process uz individuālo zemnieku saimniecību rēķina, kuru skaits tādējādi krītas ar katru mēnesi un kuras būtībā pārvēršas par palīgspēku kolchoziem un sovchoziem.

Saprotams, ka šī vēsturiskā uzvara pār ekspluatātoriem nevarēja neradīt darba ļaužu materiālā stāvokļa un viņu dzīves apstākļu radikālu uzlabošanos.

Parazītisko šķiru likvidācija radīja to, ka ir izzudusi iespēja cilvēkam ekspluatēt cilvēku. Strādnieka un zemnieka darbs ir atbrīvots no ekspluatācijas. Ienākumi, kurus ekspluatātori izspieda no tautas darba, tagad paliek darba ļaužu rokās un tiek izlietoti pa daļai ražošanas paplašināšanai un jaunu darba ļaužu masu iesaistīšanai ražošanā, pa daļai — strādnieku un zemnieku ienākumu tiešai palielināšanai.

Ir izzudis bezdarbs — strādnieku šķiras lāsts. Ja buržuāziskās zemēs miljoni bezdarbnieku cieš trūkumu un mokas tāpēc, ka nav darba, tad mums vairs nav tādu strādnieku, kam nebūtu darba un peļņas.

Līdz ar kulaku parādjūga izzušanu ir izzudusi nabadzība uz laukiem. Katram zemniekam, kolchozniekamvai individuālajam tagad ir iespējams dzīvot cilvēciski, ja vien viņš grib godīgi strādāt, bet nevis slaistīties, klaiņāt apkārt un izšķērdēt kolchoza mantu.

Ekspluatācijas iznīcināšana, bezdarba iznīcināšana pilsētā, nabadzības iznīcināšana uz laukiem — tie ir tādi vēsturiski sasniegumi darba tautas materiālajā stāvoklī, par kādiem pat «visdemokrātiskāko» buržuāzisko zemju strādnieki un zemnieki nevar ne sapņot.

Ir pārvērties mūsu lielāko pilsētu un rūpniecības centru izskats. Buržuāzisko zemju lielpilsētu nenovēršamā pazīme ir sliktie mitekļi, tā saucamie strādnieku kvartāli pilsētas nomalēs, kur ir tumšas, mitras, lielāko tiesu pussagruvušās pagraba telpas, kurās parasti mitinās trūcīgie cilvēki, pavadīdami mūžu netīrībā un lādēdami likteni. Revolūcija PSRS ir radījusi to, ka šie sliktie mitekļi pie mums ir izzuduši. To vietā no jauna uzcelti labi un gaiši strādnieku kvartāli, pie kam daudzos gadījumos strādnieku kvartāli mums izskatās labāk nekā pilsētas centri.

Vēl vairāk pārvērties sādžas izskats. Vecā sādža ar savu baznīcu visredzamākajā vietā, ar savām labākajām uradņika, popa un kulaka mājām pirmā plānā, ar savām pussagruvušajām zemnieku mājelēm otrā plānā — sāk izzust. Tās vietā stājas jaunā sādža ar savām sabiedriski saimnieciskajām ēkām, ar saviem klubiem, radio, kino, skolām, bibliotēkām un mazbērnu novietnēm, ar saviem traktoriem, kombainiem, kuļammašīnām, automobiļiem. Ir pazuduši vecie dižie ekspluatātora kulaka, asinsrsūcēja augļotāja, spekulanta tirgotāja, uradņika un popa tētiņa stāvi. Tagad diženie ļaudis ir kolchozu un sovchozu, skolu un klubu darbinieki, vecākie traktoristi un kombaineri, laukkopības un lopkopības brigadieri, kolchozu druvu labākie trieciennieki un trieciennieces.

Zūd atšķirība starp pilsētu un laukiem. Pilsēta zemnieku acīs nav vairs viņu ekspluatācijas centrs. Arvien stiprāki kļūst saimnieciskās un kultūras saiknes pavedieni starp pilsētu un laukiem. No pilsētas un tās rūpniecības lauki tagad saņem palīdzību — traktorus, lauksaimniecības mašīnas, automobiļus, cilvēkus, līdzekļus. Un arī pašiem laukiem tagad ir sava rūpniecība — mašīnu un traktoru stacijas, remonta darbnīcas, visvisādi rūpniecības uzņēmumi kolchozos, nelielas elektrostacijas u. tml. Kultūras bezdibenis starp pilsētu un laukiem sāk aizpildīties.

Tādi ir galvenie darba ļaužu sasniegumi viņu materiālā stāvokļa, dzīves apstākļu un kultūras uzlabošanas sfērā.

Uz šo sasniegumu pamata mums pārskata periodā ir:

a)   Tautas ienākuma pieaugums no 35 miljardiem rubļu 1930. gadā līdz 50 miljardiem 1933. gadā, turklāt, tā kā kapitālistisko elementu, tai skaitā arī koncesionāru daļa tautas ienākumos tagad ir nepilns pusprocents, tad gandrīz visi tautas ienākumi sadalās starp strādniekiem un kalpotājiem, darba zemniekiem, kooperāciju un valsti.

b)   Iedzīvotāju skaita pieaugums Padomju Savienībā no 160,5 miljona cilvēkiem 1930. gada beigās līdz 168 miljoniem 1933. gada beigās.

c)   Strādnieku un kalpotāju skaita pieaugums no 14 miljoniem 530 tūkstošiem 1930. gadā līdz 21 miljonam 883 tūkstošiem 1933. gadā, pie kam fiziskā darbā nodarbināto personu skaits šai periodā pacēlies no 9 miljoniem 489 tūkstošiem līdz 13 miljoniem 797 tūkstošiem, lielrūpniecības strādnieku skaits, ieskaitot transporta strādniekus, pacēlies no 5 miljoniem 79 tūkstošiem līdz 6 miljoniem 882 tūkstošiem cilvēku, lauksaimniecības strādnieku skaits — no 1 miljona 426 tūkstošiem līdz 2 miljoniem 519 tūkstošiem cilvēku un strādnieku un kalpotāju skaits tirdzniecībā no 814 tūkstošiem līdz 1 miljonam 497 tūkstošiem cilvēku.

d)     Strādnieku un kalpotāju darba algas fonda pieaugums no 13 miljardiem 597 miljoniem rubļu 1930. gadā līdz 34 miljardiem 280 miljoniem rubļu 1933. gadā.

e)    Rūpniecības strādnieku vidējās gada darba algas pieaugums no 991 rubļa 1930. gadā līdz 1 tūkstotim 519 rubļiem 1933. gadā.

f)     Strādnieku un kalpotāju sociālās apdrošināšanas fonda pieaugums no 1 miljarda 810 miljoniem rubļu 1930. gadā līdz 4 miljardiem 610 miljoniem rubļu 1933. gadā.

g)     Visas virszemes rūpniecības pāreja uz 7-stundu darba dienu.

h)    Valsts palīdzība zemniekiem, organizējot viņiem 2 tūkstoši 860 mašīnu un traktoru stacijas un ieguldot šim mērķim 2 miljardus rubļu.

i)    Valsts palīdzība zemniekiem, izsniedzot kredītu kolchoziem 1 miljarda 600 miljonu rubļu apmērā.

j) Valsts palīdzība zemniekiem pārskata periodā sēklas un pārtikas aizdevumu veidā 262 miljoni pudu graudu apmērā.

k) Valsts palīdzība mazturīgajiem zemniekiem nodokļu un apdrošināšanas maksu atvieglinājuma veidā par 370 miljoniem rubļu.

Kas attiecas uz zemes kulturālo attīstību, tad pārskata periodā mums ir:

a) Vispārējās obligātās pirmmācības noteikšana visā PSRS un lasīt un rakstīt pratēju procenta pacelšanās no 67% 1930. g. beigās līdz 90°/o 1933. g. beigās.

b)   Visu pakāpju skolu audzēkņu skaita pieaugums no 14 miljoniem 358 tūkstošiem 1929. gadā līdz 26 miljoniem 419 tūkstošiem 1933. gadā, tai skaitā pamatskolās no 11 miljoniem 697 tūkstošiem līdz 19 miljoniem 163 tūkstošiem, vidusskolās — no 2 miljoniem 453 tūkstošiem līdz 6 miljoniem 674 tūkstošiem cilvēku, augstskolās — no 207 tūkstošiem līdz 491 tūkstotim cilvēku.

c)   Pirmskolās apmācāmo bērnu skaita pieaugums no 838 tūkstošiem 1929. gadā līdz 5 miljoniem 917 tūkstošiem 1933. gadā.

d)    Vispārējo un speciālo augstāko mācības iestāžu skaita pieaugums no 91 vienības 1914. gadā līdz 600 vienībām 1933. gadā.

e)    Zinātniskās pētniecības institūtu skaita pieaugums no 400 vienībām 1929. gadā līdz 840, vienībām 1933. gadā.

f)    Kluba tipa iestāžu skaita pieaugums no 32 tūkstošiem 1929. gadā līdz 54 tūkstošiem 1933. gadā.

g)    Kinoteātru, klubu kinoierīču un ceļojošo kino skaita pieaugums no 9 tūkstoši 800 vienībām 1929. gadā līdz 29 tūkstoši 200 vienībām 1933. gadā.

h)   Avīžu vienreizējās tirāžas pieaugums no 12 miljoniem 500 tūkstošiem 1929. gadā līdz 36 miljoniem 500 tūkstošiem 1933. gadā.

Nebūs varbūt lieki minēt, ka strādnieku īpatsvars starp augstāko mācības iestāžu audzēkņiem mums ir 51,4% un darba zemnieku īpatsvars — 16,5%, turpretim Vācijā, piemēram, strādnieku īpatsvars starp augstāko mācības iestāžu audzēkņiem 1932./33. mācības gadā bija tikai 3,2°/o, bet sīkzemnieku īpatsvars — tikai 2,4%.

Kā fakts, kas iepriecina, un kā kultūras pieauguma pazīme uz laukiem jāmin — sieviešu kolchoznieču aktivitātes pieaugums sabiedriski organizatoriskā darba nozarē. Ir, piemēram, zināms, ka sieviešu kolchoznieču par kolchozu priekšsēdētājām pašlaik ir apmēram 6 tūkstoši, kolchozu valdes locekļu — pāri par 60 tūkstošiem, brigadieru—28 tūkstoši, kopu organizētāju— 100 tūkstoši, kolchozu preču fermu pārziņu — 9 tūkstoši, traktoristu — 7 tūkstoši. Nav nemaz jāsaka, ka šie dati nav pilnīgi. Bet arī tas mazums, kas atrodams šais datos, pietiekami skaidri liecina par lielu kultūras pieaugumu uz laukiem. Sim apstāklim, biedri, ir milzīga nozīme. Tam ir milzīga nozīme tāpēc, ka puse mūsu zemes iedzīvotāju ir sievietes, ka viņas ir milzīga darba armija un viņām jāaudzina mūsu bērni, mūsu nākamā paaudze, t. i., mūsu nākotne. Lūk, kāpēc mēs nevaram pieļaut, ka šī milzīgā darba ļaužu armija nīkuļotu tumsā un neizglītībā! Lūk, kāpēc mums jāapsveic darba sieviešu augošā sabiedriskā aktivitāte un viņu izvirzīšana vadošos posteņos kā neapšaubāma mūsu kultūras pieauguma pazīme. (Ilgi aplausi.)

Beidzot jāpiemin vēl viens fakts, bet jau negatīva rakstura. Es te domāju nepieļaujamo parādību, ka pedagoģija» un medicīnas «fakultātes» mums arvien vēl atrodas novārtā. Tas ir liels trūkums, kas gandrīz līdzīgs valsts interešu pārkāpumam. Sim trūkumam noteikti jādara gals. Un jo ātrāk tas tiks izdarīts, jo labāk.

4. PREČU APGROZĪBAS KĀPUMS UN TRANSPORTS

Tādējādi mums ir:

a)    rūpniecības produkcijas, tai skaitā plaša patēriņa preču produkcijas pieaugums;

b)   lauksaimniecības produkcijas pieaugums;

c)    pilsētas un lauku darba ļaužu masu vajadzību un pieprasījumu pieaugums pēc produktiem un izstrādājumiem.

Kas vēl vajadzīgs, lai savienotu šos apstākļus un nodrošinātu visai patērētāju masai nepieciešamo preču un produktu saņemšanu?

Daži biedri domā, ka pietiek, ja ir šie apstākļi, lai mūsu zemes ekonomiskā dzīve mutuļotu. Tie ir dziļi maldi. Var iedomāties, ka visi šie apstākļi ir, bet ja prece nenonāk līdz patērētājam, tad ekonomiskā dzīve nevien nemutuļos, bet, gluži otrādi, — tiks izjaukta un dezorganizēta līdz pašam pamatam Ir beidzot jāsaprot, ka preces galu galā tiek ražotas nevis pašas ražošanas dēļ bet patēriņam. Mums ir bijuši gadījumi, kad preču un produktu nav bijis maz, bet tie ne vien nav nonākuši līdz patērētājam, bet veseliem gadiem klejojuši pa tā dēvētiem preču izdalīšanas tīkla birokrātiskajiem labirintiem — nomaļus no patērētāja. Saprotams, ka šādos apstākļos rūpniecība un lauksaimniecība zaudēja katru stimulu ražošanas paplašināšanai, preču izdalīšanas tīkls pārpildījās precēm, bet strādnieki un zemnieki palika bez precēm un produktiem. Rezultātā, — zemes ekonomiskās dzīves dezorganizācija, lai gan preces un produkti bija. Lai zemes ekonomiskā dzīve mutuļotu un rūpniecībai un lauksaimniecībai būtu stimuls savas produkcijas tālākajam pieaugumam, ir vajadzīgs vēl viens nosacījums, un proti, — plaša preču apgrozība starp pilsētu un laukiem, starp valsts rajoniem un apgabaliem, starp dažādām tautsaimniecības nozarēm. Nepieciešami, lai mūsu zeme būtu pārklāta daudzām tirdzniecības bāzēm, tirgotavām, veikaliem. Nepieciešami, lai pa šo bažu, magazīnu un veikalu kanāliem nemitīgi cirkulētu preces no ražošanas vietām uz patērētāju. Nepieciešami, lai šai darbā būtu iesaistīts ir valsts tirdzniecības tīkls, ir kooperatīvās tirdzniecības tīkls, ir vietējā rūpniecība, ir kolchozi, ir individuālie zemnieki.

To tad arī pie mums dēvē par plašu padomju tirdzniecību, par tirdzniecību bez kapitālistiem, tirdzniecību bez spekulantiem .

Kā redzat, padomju tirdzniecības izvēršana ir tas aktuālais uzdevums, bez kura atrisināšanas nav iespējams tālāk virzīties uz priekšu.

Un tomēr, lai gan šī patiesība ir acīm redzama, partijai pārskata periodā bija jāpārvar vesela virkne šķēršļu padomju tirdzniecības izvēršanas gaitā, kurus īsiem vārdiem varētu formulēt kā prāta sašķobījumu vienā komunistu daļā jautājumos par padomju tirdzniecības nepieciešamību un nozīmi.

Sāksim kaut ar to, ka vienas komunistu daļas rindās arvien vēl valda augstprātīga, nevērīga izturēšanās pret tirdzniecību vispār, pret padomju tirdzniecību it sevišķi. Sie, ja atļauts teikt, komunisti, uzskata padomju tirdzniecību kā otras šķiras nevērtīgu darbu un tirdzniecības darbiniekus — kā vispēdējos cilvēkus. Šie ļaudis acīm redzot nesaprot, ka ar savu augstprātīgo izturēšanos pret padomju tirdzniecību viņi pauž nevis boļševistiskus uzskatus, bet gan tādu panīkušu muižnieku uzskatus, kuriem gan liela ambīcija, bet nav nekādas amunicijas. (Aplausi.) Šie ļaudis nesaprot, ka padomju tirdzniecība ir mūsu, tuvs, boļševistisks darbs, un ka tirdzniecības darbinieki, tai skaitā arī pārdevēji, ja vien viņi strādā godīgi, — ir mūsu revolucionārā, boļševistiskā darba darītāji. (Aplausi.) Saprotams, ka partijai bija jāpaplucina šie, ar atļauju teikt, komunisti, un viņu muižnieciskie aizspriedumi jāiesviež atkritumu bedrē. (Ilgi aplausi.)

Tālāk bija jāpārvar arī cita veida aizspriedumi. Runa ir par kreiso tenkām, kas cirkulē vienā mūsu darbinieku daļā, par to, ka padomju tirdzniecība esot it kā pārdzīvota stadija, ka mums vajagot noorganizēt produktu tiešu apmaiņu, ka nauda drīz tikšot atcelta, jo tā it kā esot kļuvusi par vienkāršām norēķinu zīmēm, ka neesot nekādas vajadzības attīstīt tirdzniecību, ja pie durvīm klauvē tiešā produktu apmaiņa. Jāatzīmē, ka šīs kreisi sīkburžuaziskās tenkas, kas nāk par labu kapitālistiskiem elementiem, kuri cenšas izjaukt padomju tirdzniecības izvēršanos, ir apgrozībā ne tikai vienā sarkano profesoru daļā, bet arī dažu tirdzniecības darbinieku vidū. Protams, ir smieklīgi un jocīgi, ka šie ļaudis, kas nespēj nokārtot visvienkāršāko padomju tirdzniecības darbu, pļāpā par gatavību organizēt tiešu produktu apmaiņu, kura daudz sarežģītāka un grūtāka. Bet Don-Kichotus tāpēc arī dēvē par DonKichotiem, ka viņiem trūkst elementāras dzīves izjūtas. Šie ļaudis, kas ir tikpat tālu no marksisma kā debesis no zemes, acīm redzot nesaprot, ka nauda mums paliks vēl ilgi, līdz pat komūnisma pirmās stadijas — sociālistiskās attīstības stadijas beigām. Viņi nesaprot, ka nauda ir tas buržuāziskās ekonomikas instruments, kuru Padomju vara ir saņēmusi savās rokās un pielāgojusi sociālisma interesēm, lai cik iespējams plaši izvērstu padomju tirdzniecību un tā sagatavotu apstākļus tiešai produktu apmaiņai. Viņi nesaprot, ka produktu apmaiņa var nākt tikai kā ideāli noorganizētas padomju tirdzniecības, par kuru mums nav ne jausmas un kuras mums tik drīz nebūs — nomaiņa un rezultāts. Saprotams, ka partija, cenzdamās organizēt izvērstu padomju tirdzniecību, atzina par nepieciešamu paplucināt arī šos «kreisos» kropļus un palaist vējā viņu sīkburžuaziskās tenkas.

Tālāk bija jāpārvar tirdzniecības darbinieku neveselīgie paradumi mechaniski sadalīt preces, jālikvidē nevērīga izturēšanās pret asortimenta prasībām un patērētāja prasībām, jālikvidē preču mechaniska izsūtīšana un bezpersoniskums tirdzniecībā. Šai nolūkā tika atvērtas apgabalu un starprajonu tirdzniecības bāzes, atvērti desmiti tūkstoši jaunu tirgotavu un kiosku.

Tālāk bija jālikvidē kooperācijas monopolais stāvoklis tirgū, un sakarā ar to visiem tautas komisariātiem tika uzlikts par pienākumu —. sākt tirgoties ar savām precēm un Sagādes tautas komisariātam — izvērst plašu komerciālu tirdzniecību ar lauksaimniecības produktiem, kas radīja, no vienas puses, sacensības kārtībā, tirdzniecības uzlabošanos kooperācijā, un, no otras puses — cenu pazemināšanos tirgū, tirgus atveseļošanos.

Izvērsa plašu ēdnīcu tīklu ar pazeminātām izsniedzamo preču cenām («sabiedriskā ēdināšana»), organizēja strādnieku apgādes nodaļas («ORSus») rūpnīcās un fabrikās, izslēdzot no rūpnīcu apgādes tos elementus, kuriem nav nekādu sakaru ar rūpnīcu, pie kam vienā pašā Smagās rūpniecības tautas komisariāta sistēmā bija jāizslēdz ne mazāk kā 500 tūkstoš; šādu elementu.

Noorganizēja vienotu centralizētu īstermiņa kredīta banku — Valsts banku ar 2 tūkstoši 200 rajonu nodaļām uz vietas, kuras spēj linancēt tirdznieciskās operācijas.

Šo pasākumu rezultātā pārskata periodā mums ir:

a)  veikalu un kiosku tīkla pieaugums no 184 tūkstoš 662 vienībām 1930. gadā līdz 277 tūkstoš 974 vienībām 1933. gadā;

b) jaunnodibināto apgabalu tirdzniecības bažu tīkls ar 1 tūkstoti 11 vienībām un starprajonu tirdzniecības bažu tīkls ar 864 vienībām;

c) jaunnodibināto Strādnieku apgādes nodaļu tīkls ar 1 tūkstoti 600 vienībām;

d)  maizes tirdzniecības komerciālo veikalu tīkla pieaugums, kas tagad aptver 330 pilsētas;

e) sabiedriskās ēdināšanas ēdnīcu tīkla pieaugums, kas tagad aptver 19 miljonus 800 tūkstoš patērētāju;

f)  preču apgrozības pieaugums valsts un kooperācijas līnijā, ieskaitot sabiedriskās ēdināšanas veikalus no 18 miljardiem 900 miljoniem rubļu 1930. gadā līdz 49 miljardiem rubļu 1933. gadā.

Būtu maldīgi domāt, ka ar visu šo padomju tirdzniecības izvēršanos pietiek, lai apmierinātu mūsu ekonomikas vajadzības. Gluži otrādi, tagad vairāk nekā jebkad kļūst skaidrs, ka pašreizējais preču apgrozības stāvoklis nespēj apmierināt mūsu vajadzības. Tāpēc uzdevums ir izvērst tālāk padomju tirdzniecību, iesaistīt šai darbā vietējo rūpniecību, pastiprināt kolchozu zemniecības tirdzniecību un gūt jaunus, izšķirīgus panākumus padomju tirdzniecības kāpinājuma sfērā.

Tomēr jāatzīmē, ka nevar aprobežoties ar padomju tirdzniecības izvēršanu vien. Ja mūsu ekonomikas attīstība atkarīga no preču apgrozības attīstības, no padomju tirdzniecības attīstības, tad padomju tirdzniecības attīstība savukārt atkarīga no mūsu transporta, kā dzelzceļa un ūdensceļa, tā arī automobiļu transporta attīstības. Var notikt, ka preces ir, ka ir pilnīga iespēja izvērst preču apgrozību, bet transports netiek līdzi

preču apgrozības attīstībai un atsakās pārvadāt kravas. Kā zināms, pie mums tas notiek diezgan bieži. Tāpēc transports ir tā šaurā vieta, pie kuras var paklupt un varbūt pat jau sāk klupt visa mūsu ekonomika un vispirms mūsu preču apgrozība.

Tiesa, dzelzceļu transports ir palielinājis savu kravu apgrozību no 133,9 miljardi kilometrtonnām 1930. gadā līdz 172 miljardiem kilometrtonnām 1933. gadā. Bet tā ir par maz mums, pārāk maz mūsu ekonomikai.

Ūdensceļu transports ir palielinājis savu kravu apgrozību no 45,6 miljarda kilometrtonnām 1930. gadā līdz 59,9 miljarda kilometrtonnām 1933. gadā. Bet tas ir par maz, pārāk maz mūsu ekonomikai.

Es jau nerunāju par automobiļu transportu, kura parks ir palielinājies no 8 tūkstošiem 800 (smagajiem un vieglajiem) automobiļiem 1913. gadā līdz 117 tūkstoš 800 automobiļiem 1933. gada beigās. Tas ir tik maz mūsu tautsaimniecībai, ka pat kauns par to runāt.

Nevar būt šaubu, ka visi šie transporta veidi varētu strādāt daudz labāk, ja transporta orgāni nesirgtu ar zināmo slimību, ko dēvē par kancelejiski birokrātisku vadības metodi. Tāpēc, vēl bez tā, ka jāpalīdz transportam ar cilvēkiem un līdzekļiem, uzdevums ir izskaust transporta orgānos birokrātiski kancelejiskās attieksmes pret darbu un padarīt tos operatīvākus.

Biedri! Mēs esam panākuši to, ka galvenie rūpniecības jautājumi ir atrisināti pareizi, un rūpniecība tagad stāv stingri uz kājām. Mēs esam panākuši to, ka arī galvenie lauksaimniecības jautājumi ir atrisināti pareizi, un lauksaimniecība — mēs to varam teikt atklāti — tagad arī stāv stingri uz kājām. Bet šos sasniegumus mēs varam zaudēt, ja mūsu preču apgrozība sāks klibot un ja izrādīsies, ka transports saista mums kājas. Tāpēc preču apgrozības izvēršana un transporta noteikta uzlabošana ir tas kārtējais un aktuālākais uzdevums, bez kura atrisināšanas mēs nespējam virzīties uz priekšu.

III PARTIJA

Pāreju pie jautājuma par partiju.

Šis kongress noris zem pilnīgas ļeņinisma uzvaras karoga, zem antijeņinisko nogrupējumu atlieku likvidācijas karoga.

Ir sakauta un izklīdināta antiļeņiniskā trockistu grupa. Tās organizētāji tagad mētājas apkārt pa ārzemēm, pa buržuāzisko partiju sētmalām.

Ir sakauta un izklīdināta antiļeņiniskā labējo novirznieku grupa. Tās organizētāji jau sen ir atteikušies no saviem uzskatiem un tagad visādi cenšas labot savus grēkus partijas priekšā.

Ir sakauti un izklīdināti nacionālo novirznieku grupējumi. To organizētāji ir vai nu galīgi saliedējušies ar intervencionistisko emigrāciju, vai arī atzinuši savu vainu.

Lielākā daļa no šīm antirevolūcionārām grupām bija spiesta atzīt partijas līnijas pareizumu un kapitulēja partijas priekšā.

Ja XV kongresā vēl bija jāpierāda partijas līnijas pareizība un jācīnās pret zināmiem antiļeņiniskiem grupējumiem un XVI kongresā bija galīgi jāuzveic šo grupējumu pēdējie piekritēji, tad šai kongresā — nav ko pierādīt un, tā teikt, — nav arī ko sist. Visi redz, ka partijas līnija ir uzvarējusi. (Vētraini aplausi.)

Ir uzvarējusi zemes industrializācijas politika. Tās rezultāti tagad ir redzami visiem. Ko var iebilst pret šo faktu?

Ir uzvarējusi kulaku likvidācijas un vienlaidu kolektivizācijas politika. Tās rezultāti arī visiem ir redzami. Ko var iebilst pret šo faktu?

Ir pierādīts ar mūsu zemes pieredzi, ka sociālisma uzvara vienā, atsevišķā zemē ir pilnīgi iespējama. Ko var iebilst pret šo faktu?

Acīm redzams, ka visi šie panākumi un vispirms piecgades uzvara ir galīgi demoralizējuši un satriekusi pīšļos visus un visādus antiļeņiniskos grupējumus.

Jaatzist, ka partija tagad ir tik cieši sakļauta kopa ka vel nekad agrāk. (Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi.)

1. IDEJISKI POLITISKĀS VADĪBAS JAUTĀJUMI

Bet vai tas nozīmē, ka cīņa pabeigta un ka sociālisma tālākais uzbrukums atkrīt kā nevajadzīga lieta?

Nē, nenozīmē.

Vai tas nozīmē, ka partijā mums viss ir labā kārtībā, ka nekādu novirzienu tur vairs nebUs un — tātad — nu var atdusēties uz lauriem?

Nē, nenozīmē.

Partijas ienaidniekus, visu sugu oportUnistus, daždažādos nacionālnovirzniekus mēs esam sakāvuši. Bet viņu ideoloģijas paliekas vēl dzīvo atsevišķu partijas biedru galvās un nereti liek sevi just. Partiju nevar aplūkot kā kaut ko tādu, kas atrauta no apkārtējiem cilvēkiem. Tā dzīvo un darbojas apkārtējā vidē. Nav brīnums, ka partijā nereti ieplUst no ārienes neveselīgs noskaņojums. Un auglīgs pamats tamlīdzīgiem noskaņojumiem mUsu zemē, bez šaubām, ir, — kaut vai tāpēc vien, ka pie mums kā pilsētā, tā uz laukiem arvien vēl pastāv daži iedzīvotāju starpslāņi, kuri ir audzelīga vide šādiem noskaņojumiem.

MUsu partijas XVII konference teica, ka viens no otras piecgades izpildīšanas galveniem politiskiem uzdevumiem ir — «pārvarēt kapitālisma atliekas ekonomikā un cilvēku apziņā». Tā ir gluži pareiza doma. Bet vai var teikt, ka mēs jau esam pārvarējuši visas kapitālisma atliekas ekonomikā? Nē, to nevar teikt. Vēl jo vairāk nevar teikt, ka mēs esam pārvarējuši kapitālisma atliekas cilvēku apziņā. To nevar teikt ne tikai tāpēc, ka cilvēku apziņa savā attīstībā atpaliek no viņu ekonomiskā stāvokļa, bet arī tāpēc, ka arvien vēl pastāv kapitālistiskais ielenkums, kas cenšas PSRS atdzīvināt un atbalstīt kapitālisma atliekas ekonomikā un cilvēku apziņā un pret ko mums, boļševikiem, visu laiku jātur pulveris sauss.

Saprotams, ka šīs atliekas nevar nebūt par labvēlīgu, auglīgu zemi sakauto antiļeņinisko grupu ideoloģijas atdzīvināšanai atsevišķu mūsu partijas biedru galvās. Pievienojiet tam vēl mūsu partijas biedru vairākuma ne visai augsto teorētisko līmeni, partijas orgānu vājo ideoloģisko darbu, mūsu partijas darbinieku pārmērīgo apkraušanos ar tīri praktisku darbu, kas viņiem nedod iespēju papildināt savu teorētisko bagāžu, — un jūs sapratīsit, no kurienes rodas tas juceklis dažos ļeņinisma jautājumos atsevišķu partijas biedru galvās, kurš nereti iekļūst mūsu presē un atvieglina sakauto antiļeņinisko grupu ideoloģijas palieku atdzīvināšanas darbu.

Lūk, kāpēc nevar teikt, ka cīņa ir pabeigta un ka sociālisma uzbrukuma politika vairs nav vajadzīga.

Varētu ņemt vairākus ļeņinisma jautājumus un ar tiem demonstrēt, cik sīksti vēl turas satriekto antiļeņinisko grupu ideoloģijas paliekas dažu partijas biedru vidū.

Ņemsim, piemēram, jautājumu par bezšķiru sociālistiskas sabiedrības uzcelšanu. Partijas XVII konference pateica, ka mēs ejam uz bezšķiru sociālistiskas sabiedrības nodibināšanu. Saprotams, ka bezšķiru sabiedrība nevar rasties, tā sakot, pašplūsmes ceļā. Tā jāiekaro un jāuzceļ ar visu darba ļaužu pūliņiem — pastiprinot proletariāta diktatūras orgānus, izvēršot šķiru cīņu, iznīcinot šķiras, likvidējot kapitālistisko šķiru paliekas, cīņās pret ienaidniekiem — kā iekšējiem, tā ārējiem.

Lieta liekas skaidra.

Un tomēr, kas gan nezina, ka šās skaidrās un elementārās ļeņinisma tēzes deklarācija radījusi diezgan lielu jucekli galvās un neveselīgus noskaņojumus vienā partijas biedru daļā? Tezi par mūsu virzīšanos uz bezšķiru sabiedrību, kura tika dota kā lozungs, viņi sapratuši kā stichisku procesu. Un viņi sāka apsvērt: ja jau bezšķiru sabiedrība, tad tas nozīmē, ka var pavājināt šķiru cīņu, var pavājināt proletariāta diktatūru un vispār darīt galu valstij, kam tuvākā laikā tik un tā ir jāatmirst. Un viņi bērnišķi jūsmoja, gaidīdami, ka drīz nebūs nekādu šķiru, — tātad nebūs šķiru cīņas, — tātad nebūs rūpju un uztraukuma, — tātad var nolikt ieročus un likties uz auss — gulēt, gaidot bezšķiru sabiedrības atnākšanu. (Vispārēji smiekli visā zālē.)

Nevar būt šaubu, ka šis juceklis galvās un šie noskaņojumi kā divas ūdens piles līdzinās zināmiem labējo novirznieku uzskatiem, saskaņā ar kuriem vecajam pašplūsmes ceļā jāieaug jaunajā, un vienā skaistā dienā mums nemanot jāatrodas sociālistiskā sabiedrībā.

Kā redzat, sakauto antiļeņinisko grupu ideoloģijas paliekas gluži labi spēj atdzīvoties un nebūt vēl nav zaudējušas savu dzīvīgumu.

Saprotams, ka, ja šis juceklis uzskatos un šie neboļševistiskie noskaņojumi būtu ieviesušies mūsu partijas vairākumā, tad izrādītos, ka partija ir demobilizēta un atbruņota.

Ņemsim tālāk jautājumu par lauksaimniecības arteli un lauksaimniecības komūnu. Tagad visi atzīst, ka artelis pašreizējos apstākļos ir vienīgi pareizā kolchozu kustības forma. Un tas ir pilnīgi saprotams: a) artelis pareizi saskaņo kolchoznieku personīgās, mājas dzīves intereses ar viņu sabiedriskām interesēm, b) artelis veiksmīgi pielāgo personīgās, mājas dzīves intereses — sabiedriskām interesēm, ar to atvieglinādams vakarējo individuālo zemnieku audzināšanu kolektīvisma garā.

Atšķirībā no arteļa, kur sabiedriskoti tikai ražošanas līdzekļi, komūnās līdz pēdējam laikam bija sabiedriskoti ne tikai ražošanas līdzekļi, bet arī ikviena komūnas locekļa mājas dzīves piederumi, t. i., atšķirībā no arteļa locekļiem, komūnas locekļu īpašumā nebija mājputni, sīklopi, govs, labība un zemes gabaliņš pie mājas. Tas nozīmē, ka komūnās tās locekļu personīgās dzīves intereses ne tikdaudz tika apsvērtas un saskaņotas ar sabiedriskām interesēm, cik pēdējās tās noslāpēja sīkburžuaziskās nivelēšanas labā. Saprotams, ka šis apstāklis ir komūnu visvājākā puse. Ar to patiesībā arī izskaidrojams tas, ka komūnas nav plaši izplatītas un sastopamas tikai dažas atsevišķas vai dažas desmitas komūnu. Sā paša iemesla dēļ komūnas, lai uzturētu savu eksistenci un nesabruktu, spiestas atteikties no mājas dzīves sabiedriskošanas, sāk strādāt pēc darba dienām, sāk dot labību uz mājām, atļauj personīgā īpašumā mājputnus, sīklopus, govi utt., bet no tā jāsecina, ka komūnas faktiski pārgājušas arteļu stāvoklī. Un te nav nekā ļauna, jo to prasa plašās kolchozu kustības veselīgas attīstības intereses.

Tas, protams, nenozīmē, ka komūna vispār nav vajadzīga, ka tā nav vairs kolchozu kustības augstākā forma. Nē, komūna ir vajadzīga un tā, protams, ir kolchozu kustības augstākā forma, tikai ne tagadējā komūna, kas radusies uz neattīstītas technikas un produktu trūkuma bāzes un kas pati pāriet arteļa stāvoklī, bet — nākamā komūna, kas radīsies uz attīstītākas technikas un produktu pārpilnības bāzes. Tagadējā lauksaimniecības komūna ir radusies uz vāji attīstītas technikas un produktu trūkuma bāzes. Ar to īstenībā arī izskaidrojams tas, ka tā praktizēja nivelēšanu un maz ievēroja savu locekļu personīgās, mājas dzīves intereses, un tāpēc arī tā tagad ir spiesta pāriet arteļa stāvoklī, kur sapratīgi tiek saskaņotas kolchoznieku personīgās un sabiedriskās intereses. Nākamā komūna izaugs no attīstīta un turīga arteļa. Nākamā lauksaimniecības komūna radīsies tad, kad arteļa laukos un fermās būs pārpilnībā labība, lopi, putni, dārzāji un visādi citi produkti, kad arteļos radīsies mechanizētas veļas mazgātavas, modernas virtuvesēdnīcas, maizes fabrikas utt., kad kolchoznieks redzēs, ka viņam izdevīgāk saņemt gaļu un pienu no fermas, nekā iegādāties savu govi un sīklopus, kad kolchozniece redzēs, ka viņai izdevīgāk ēst pusdienu ēdnīcā, ņemt maizi no maizes fabrikas un saņemt izmazgātu veļu no sabiedriskas veļas mazgātavas, nekā pašai šo darbu darīt. Nākamā komūna radīsies uz attīstītākas technikas un attīstītāka arteļa bāzes, uz produktu pārpilnības bāzes. Kad tas būs? Protams, ne tik drīz. Bet tas būs. Būtu noziegums mākslīgi paātrināt arteļa pāraugšanu nākamā komūnā. Tas sajauktu visas kārtis un atvieglotu mūsu ienaidnieku darbu. Arteļa pāraugšanai nākamajā komūnā jānorisinās pakāpeniski, samērīgi ar to, kad visi kolchoznieki pārliecināsies par šādas pāraugšanas nepieciešamību.

Tā tas ir ar jautājumu par arteli un komūnu.

Lieta, kā liekas, ir skaidra un gandrīz vai elementāra.

Un tomēr vienā partijas biedru daļā ir prāvs juceklis šai jautājumā. Atzīst, ka, deklarēdama arteli par galveno kolchozu kustības formu, partija ir attālinājusies no sociālisma, atkāpusies atpakaļ no komūnas, no kolchozu kustības augstākās formas uz zemāko. Jājautā, kāpēc? Izrādās tāpēc, ka artelī neesot vienlīdzības, jo tur saglabājoties starpība arteļa locekļu vajadzībās un personīgās dzīves apstākļos, turpretim komūnā esot vienlīdzība, jo tur esot vienādotas kā tās locekļu vajadzības, tā arī personīgās dzīves apstākļi. Bet, pirmkārt, mums vairs nav tādu komūnu, kur pastāvētu izlīdzināšana, nivelēšana vajadzību un personīgās dzīves apstākļu sfērā. Prakse liecina, ka komūnas droši vien būtu izputējušas, ja tās nebūtu atteikušās no nivelēšanas un faktiski pārgājušas arteļa stāvoklī. Tātad nav ko atsaukties uz to, kā vairs nav. Otrkārt, katram ļeņinietim, ja vien viņš ir īsts ļeņinietis, ir zināms, ka nivelēšana vajadzību un personīgās dzīves apstākļu sfērā ir reakcionāra sīkburžuaziska muļķība, kas piederas kaut kādai pirmatnējai askētu sektei, bet nevis sociālistiskai, marksisma garā organizētai sabiedrībai, jo nevar prasīt, lai visiem cilvēkiem būtu vienādas vajadzības un gaume, lai visi cilvēki personīgā dzīvē dzīvotu pēc viena parauga. Un pēdīgi: vai strādniekos nesaglabājas starpība kā vajadzībās, tā arī viņu personīgā dzīvē? Vai tas nozīmē, ka strādnieki atrodas tālāk no sociālisma nekā lauksaimniecības komūnu locekļi?

Šie cilvēki acīm redzot domā, ka sociālisms prasa nivelēšanu, nolīdzina jumu, sabiedrības locekļu vajadzību un personīgās dzīves nivelēšanu. Nav vārdam vietas, ka šādam pieņēmumam nav nekā kopīga ar marksismu, ar ļeņinismu. Ar vienlīdzību marksisms saprot nevis nivelēšanu personīgo vajadzību un dzīvesi apstākļu sfērā, bet šķiru iznīcināšanu, t.i. a) visu darba ļaužu vienlīdzīgu atbrīvošanu no ekspluatācijas pēc tam, kad kapitālisti gāzti un ekspropriēti, b) ražošanas līdzekļu privātīpašuma atcelšanu visiem vienlīdzīgi, pēc tam kad tie nodoti visas sabiedrības īpašumā, c) visiem vienlīdzīgu pienākumu strādāt pēc savām spējām un vienlīdzīgas tiesības visiem darba ļaudīm saņemt par to pēc viņu darba (sociālistiska sabiedrība), d) visiem vienlīdzīgu pienākumu strādāt pēc savām spējām un vienlīdzīgas tiesības visiem darba ļaudīm saņemt par to pēc viņu vajadzībām (komunistiska sabiedrība). Turklāt marksisms pamatojas uz to, ka cilvēku gaume un vajadzības nav un nevar būt vienādas un līdzīgas kvalitatīvi vai kvantitatīvi ne sociālisma, ne komunisma periodā.

Lūk, jums marksistiska vienlīdzības izpratne.

Nekādu citu vienlīdzību marksisms nav atzinis un neatzīst.

Secināt no tā, ka sociālisms prasa vienādojumu, sabiedrības locekļu vajadzību izlīdzinājumu, nivelēšanu, viņu gaumes un personīgās dzīves nivelēšanu, ka pēc marksistu plāna visiem jāstaigā vienādos apģērbos un jāēd vieni un tie paši ēdieni vienādā daudzumā, — nozīmē runāt nejēdzības un apmelot marksismu.

Laiks ielāgot, ka marksisms ir nivelēšanas ienaidnieks. Jau «Komunistiskās partijas manifestā» Markss un Engelss šaustīja primitīvo utopisko sociālismu, nosaukdami to par reakcionāru, tāpēc ka tas sludināja «vispārēju askētismu un rupju nolīdzināšanu». Savā «Anti-Dīringā» Engelss ir veltījis veselu nodaļu «radikālā nolīdzinošā sociālisma» dzēlīgai kritikai, kuru izvirzīja Dīrings pretsvarā marksistiskajam sociālismam.

«Proletāriskās vienlīdzības prasības reālais saturs», sacīja Engelss, «sakrīt ar šķiru iznīcināšanas prasību. Katrs vienlīdzības pieprasījums, kas iet tālāk par šo, nenovēršami noved pie muļķības».

To pašu saka Ļeņins:

«Engelsam bija tūkstoškārt taisnība, kad viņš rakstīja: vienlīdzības jēdziens bez šķiru iznīcināšanas ir ļoti muļķīgs un aplams aizspriedums. Vienlīdzības jēdziena dēļ buržuāziskie profesori mēģināja mūs pieķert pie tā, ka mēs vienu cilvēku gribot padarīt līdzīgu otram. Sai nejēdzībā, kuru viņi paši izdomājuši, viņi mēģināja apvainot sociālistus. Bet aiz savas neizglītības viņi nezināja, ka sociālisti — un proti, mūsu laika zinātniskā sociālisma dibinātāji Markss un Engelss ir sacījuši: vienlīdzība ir tukša frāze, ja ar vienlīdzību nesaprot šķiru iznīcināšanu. Šķiras mēs gribam iznicināt, šai ziņā mēs esam par vienlīdzību. Bet pretendēt uz to, ka mēs padarīsim visus cilvēkus līdzīgus vienu otram, tā ir inteliģenta tukša frāze un muļķīga izdoma» (Ļeņina runa «Par tautas krāpšanu ar brīvības un vienlīdzības lozungu», XXIV sēj., 293. un 294. lpp.).

Liekas, skaidrs.

Buržuāziskie rakstnieki labprāt tēlo marksistisko sociālismu kā veco cara kazarmu, kur viss ir pakļauts nivelēšanas «principam». Bet marksisti nevar būt atbildīgi par buržuāzisko rakstnieku neizglītību un trulumu.

Nevar būt šaubu, ka šis juceklis atsevišķu partijas biedru uzskatos jautājumā par marksistisko sociālismu un aizraušanās ar nivelēšanas tendencēm lauksaimniecības komūnās kā divas ūdens piles ir līdzīgas mūsu kreiso putriķu sīkburžuaziskiem uzskatiem, kuri savā lauksaimniecības komūnu idealizēšanā vienu laiku aizgāja tik tālu, ka viņi mēģināja ieviest komūnas pat rūpnīcās un fabrikās, kur kvalificētiem un nekvalificētiem strādniekiem, strādājot katram savā arodā, visa sava darba alga būtu jāliek kopīgā katlā un pēc tam vienlīdzīgi tā jāizdala. Ir zināms, kādu ļaunumu mūsu rūpniecībai nodarīja šī «kreiso» putriķu puiciskie nivelēšanas vingrinājumi.

Kā redzat, sakauto antipartejisko grupu ideoloģijas paliekām ir diezgan sīksta dzīvība.

Saprotams, ka, ja šie kreiso uzskati būtu uzvarējuši partijā, tad partija vairs nebūtu marksistiska un kolchozu kustība tiktu galīgi dezorganizēta.

Vai ņemsim, piemēram, jautājumu par lozungu: «padarīt visus kolchozniekus turīgus». Šis lozungs skar ne tikai kolchozniekus. Tas vēl vairāk skar strādniekus, jo mēs gribam visus strādniekus padarīt par turīgiem, par cilvēkiem, kas dzīvo turīgu un pilnīgi kulturālu dzīvi.

Varētu likties, ka lieta skaidra. Nebūtu bijis vērts gāzt kapitālismu 1917. gada oktobrī un vairāku gadu laikā celt sociālismu, ja mēs nevarētu panākt to, ka ļaudis pie mums dzīvotu pārticībā. Sociālisms nozīmē nevis nabadzību un trūkumu, bet gan nabadzības un trūkuma iznīcināšanu, pārtikušas un kulturālas dzīves organizēšanu visiem sabiedrības locekļiem.

Un tomēr šis skaidrais un būtībā elementārais lozungs radījis daudz pārpratumu, jucekļa un neskaidrības vienā partijas biedru daļā. Vai šis lozungs, — saka viņi, — nenozīmē atgriešanos pie vecā, partijas noraidītā lozunga: «kļūstiet bagāti»? Ja nu visi kļūs turīgi, viņi turpina, un trūcīgo vairs nebūs, — uz kā tad mēs, boļševiki, balstīsimies savā darbā, kā tad mēs strādāsim bez trūcīgiem?

Tas varbūt ir gan smieklīgi, bet šādu naivu un antiļeņinisku uzskatu eksistēšana vienā partijas biedru daļā ir neapšaubāms fakts, kuru nevar neievērot.

Šie cilvēki acīm redzot nesaprot, ka starp lozungu «kļūstiet bagāti» un lozungu «padarīt visus kolchozniekus turīgus» atrodas vesels bezdibenis. Pirmkārt, bagātas var kļūt tikai atsevišķas personas vai grupas, turpretim lozungs par turīgu dzīvi skar nevis atsevišķas personas vai grupas, bet visus kolchozniekus. Otrkārt, atsevišķas personas vai grupas kļūst bagātas tādēļ, lai pakļautu sev pārējos ļaudis un viņus ekspluatētu, turpretim lozungs par visu kolchoznieku turīgu dzīvi, kad ražošanas līdzekļi kolchozos ir sabiedriskoti, izslēdz katru iespēju ekspluatēt vienam otru. Treškārt, lozungs «kļūstiet bagāti» tika dots nepa sākuma stadijas periodā, kad kapitālisms daļēji sāka atjaunoties, kad kulakiem bija spēks, kad zemē pārsvarā bija individuālo zemnieku saimniecība un kolchozu saimniecība bija tapšanas stāvoklī, turpretim lozungs «padarīt visus kolchozniekus turīgus» dots nepa pēdējā stadijā, kad kapitālistiskie elementi rūpniecībā iznīcināti, kulaki uz laukiem satriekti, individuālā zemnieku saimniecība nostumta pēdējā plānā un kolchozi padarīti par valdošo lauksaimniecības formu. Es jau nerunāju par to, ka lozungs «padarīt visus kolchozniekus turīgus» dots nevis izolēti, bet nesaraujamā sakarībā ar lozungu «padarīt kolchozus boļševistiskus».

Vai nav skaidrs, ka lozungs «kļūstiet bagāti» būtībā nozīmēja aicinājumu atjaunot kapitālismu, turpretim lozungs «padarīt visus kolchozniekus turīgus» nozīmē aicinājumu iznīcināt pēdējās kapitālisma paliekas, palielinot kolchozu ekonomisko spēku un padarot visus kolchozniekus par turīgiem darba cilvēkiem? (Saucieni: «Pareizi!»)

Vai nav skaidrs, ka starp šiem lozungiem nav un nevar būt nekā kopīga? (Saucieni: «Pareizi!»)

Kas attiecas uz to, ka bez trūcīgajiem neesot domājams ne boļševistisks darbs, ne sociālisms, tad tā ir tāda muļķība, par kuru ir pat neveikli runāt. Ļeņinieši balstās uz trūcīgajiem, kad ir kapitālistiski elementi un trūcīgie, kurus kapitālisti ekspluatē. Bet kad kapitālistiskie elementi ir satriekti un trūcīgie atbrīvoti no ekspluatācijas, tad ļeņiniešu uzdevums ir nevis nostiprināt un saglabāt nabadzību un trūcīgos, kuru pastāvēšanas priekšnoteikumi jau ir iznīcināti, bet gan iznīcināt nabadzību un pacelt trūcīgos līdz turīgai dzīvei. Būtu muļķīgi domāt, ka sociālismu var uzcelt uz nabadzības un trūkuma bāzes, uz personīgo vajadzību samazināšanas bāzes un cilvēku dzīves līmeņa pazemināšanas līdz trūcīgo dzīves līmenim, kuri turklāt arī paši negrib ilgāk būt trūcīgie un spraucas uz augšu, uz turīgu dzīvi. Kam vajadzīgs šāds, ja atļauts teikt, sociālisms? Tas būtu nevis sociālisms, bet sociālisma karikatūra. Sociālismu var uzcelt vienīgi uz sabiedrības ražošanas spēku strauja pieauguma bāzes, uz produktu un preču pārpilnības bāzes, uz darba ļaužu turīgas dzīves bāzes, uz strauja kultūras pieauguma bāzes.

Jo sociālisms, marksistiskais sociālisms, nozīmē nevis personīgo vajadzību sašaurinājumu, bet gan to vispusīgu paplašinājumu un uzplaukumu, nevis šo vajadzību ierobežošanu vai atteikšanos no to apmierināšanas, bet gan visu kulturāli attīstīto darba ļaužu vajadzību vispusīgu un pilnīgu apmierināšanu.

Nevar būt šaubu, ka šis juceklis atsevišķu partijas biedru uzskatos par trūcīgajiem un turību ir to mūsu kreiso putriķu uzskatu atspoguļojums, kuri idealizē trūcīgos kā mūžīgu boļševisma balstu visos un visādos apstākļos un kuri uzskata kolchozus kā niknas šķiru cīņas arēnu.

Kā redzat, arī šeit, šai jautājumā, sakauto antipartejisko grupu ideoloģijas paliekām arvien vēl ir sīksta dzīvība.

Saprotams, ja tamlīdzīgi putriķu uzskati būtu uzvarējuši mūsu partijā, kolchoziem nebūtu to panākumu, kādus tie ir ieguvuši pēdējos divos gados, un tie sabruktu visīsākā laikā.

Jeb ņemsim, piemēram, nacionālo jautājumu. Un arī šeit, nacionālā jautājuma sfērā, tāpat kā citu jautājumu sfērās, vienas partijas daļas uzskatos ir juceklis, kas rada zināmas briesmas. Es jau runāju par kapitālisma atlieku sīksto dzīvību. Jāpiezīmē, ka kapitālisma atliekām ļaužu apziņā ir daudz sīkstāka dzīvība nacionālā jautājuma sfērā nekā jebkurā citā sfērā. Tām ir sīkstāka dzīvība, jo tām ir iespējams labi maskoties nacionālā tērpā. Daudzi domā, ka Skripņika apgrēcība ir atsevišķs izņēmuma gadījums. Tas nav pareizi. Skripņika un viņa grupas apgrēcība Ukrainā nav izņēmums. Tādi paši nošķiebumi novērojami pie atsevišķiem biedriem arī citās nacionālās republikās.

Ko nozīmē novirziens uz nacionālismu — vienalga, vai ir runa par novirzienu uz lielkrievu nacionālismu, vai par novirzienu uz vietējo nacionālismu? Novirziens uz nacionālismu ir strādnieku šķiras internacionālistiskās politikas pielāgošana buržuāzijas nacionālistiskai politikai. Novirziens uz nacionālismu atspoguļo «savas», «nacionālās» buržuāzijas mēģinājumus satricināt padomju iekārtu un atjaunot kapitālismu. Abiem novirzieniem, kā redzat, ir kopīgs avots. Tā ir atiešana no ļeņiniskā internacionālisma. Ja gribat turēt zem uguns abus novirzienus, tad vispirms jādragā šis avots, tie, kas atiet no internacionālisma— vienalga, vai ir runa par novirzienu uz vietējo nacionālismu, vai par novirzienu uz lielkrievu nacionālismu. (Vētraini aplausi.)

Strīdas par to, kurš novirziens ir visbīstamākais — novirziens uz lielkrievu nacionālismu, vai novirziens uz vietējo nacionālismu? Pašreizējos apstākļos tas ir formāls un tāpēc tukšs strīds. Būtu muļķīgi dot visiem laikiem un apstākļiem derīgu gatavu recepti pret galvenam un negalvenām briesmām. Tādu recepšu vispār nav pasaulē. Galvenās briesmas ir tas novirziens, pret kuru ir pārtraukuši cīnīties un kuram tādējādi tiek dota iespēja pieaugt par valstij draudošām briesmām. (Ilgi aplausi.)

Ukrainā vēl nesen atpakaļ novirziens uz ukraiņu nacionālismu nebija galvenās briesmas, bet kad pārtrauca pret to cīnīties un ļāva tam izaugt tik tālu, ka tas savienojās ar intervencionistiem, šis novirziens kļuva par galvenam briesmām. Jautājums par galvenam briesmām nacionālā jautājuma sfērā izšķirams ne ar tukšiem, formāliem strīdiem, bet marksistiski analizējot stāvokli pašreizējā momentā un izpētījot šai sfērā pieļautās kļūdas.

Tas pats sakāms par labējo un «kreiso» novirzienu vispārējās politikas sfērā. Arī šeit, tāpat kā citās sfērās, ir diezgan liels juceklis atsevišķu mūsu partijas biedru uzskatos. Dažreiz, cīnoties pret labējo novirzienu, neaiztiek «kreiso» novirzienu un pavājina cīņu pret to, domājot, ka tas nav bīstams vai ir ļoti maz bīstams. Tā ir nopietna un bīstama kļūda. Tā ir piekāpšanās pret «kreiso» novirzienu, kura partijas biedram nav pieļaujama. Tas vēl jo vairāk nav pieļaujams tāpēc, ka pēdējā laikā «kreisie» ir galīgi noslīdējuši labējo pozicijā un būtībā no viņiem vairs ne ar ko neatšķiras.

Mēs vienmēr esam teikuši, ka «kreisie» ir tie paši labējie, kuri savu iabpusējibu masko ar kreisām frāzēm. Tagad «kreisie» paši apstiprina šo mūsu teicienu. Paņemiet trockistiskā «Biļetena» pagājušā gada numurus. Ko prasa un par ko tur raksta trockistu kungi, kur izpaužas viņu «kreisā» programa? Viņi prasa: likvidēt sovchozus kā nerentablus, likvidēt lielāko daļu kolchozu kā uzpūstus, atteikties no kulaku likvidācijas politikas, atgriezties pie koncesiju politikas un izdot koncesijā veselu rindu mūsu rūpniecības uzņēmumu kā nerentablus.

Lūk, jums nicināmo gļēvuļu un kapitulantu programa — kontrevolūcionārā programa atjaunot kapitālismu PSRS!

Ar ko tā atšķiras no galēji labējo programas? Skaidrs, ka ne ar ko. Iznāk, ka «kreisie» ir atklāti pievienojušies labējo kontrrevolūcionārai programai tādēļ, lai nodibinātu ar viņiem bloku un uzsāktu kopīgu cīņu pret partiju.

Kā var pēc tā sacīt, ka «kreisie» nav bīstami, vai ir maz bīstami? Vai nav skaidrs, ka cilvēki, kas runā tādas blēņas, lej ūdeni uz niknāko ļeņinisma ienaidnieku dzirnavām?

Kā redzat, arī šeit, novirzienu sfērā no partijas līnijas, vienalga, vai runa ir par novirzieniem vispārējā politikā, vai par novirzieniem nacionālā jautājumā, — kapitālisma atliekām ļaužu apziņā, tai skaitā arī atsevišķu mūsu partijas biedru apziņā, ir pietiekami sīksta dzīvība.

Lūk, jums daži nopietni un aktuāli mūsu idejiski politiskā darba jautājumi, par kuriem mūsu partijas atsevišķos slāņos ir neskaidri uzskati, juceklis un pat tieša novirzīšanās no ļeņinisma. Bet tie nebūt nav vienīgie jautājumi, ar kuriem varētu demonstrēt jucekli atsevišķu partijas biedru uzskatos.

Vai pēc visa tā var sacīt, ka partijā mums viss ir labā kārtībā?

Skaidrs, ka nevar.

Mūsu uzdevumi idejiski politiskā darba sfērā:

1)   Pacelt partijas teorētisko līmeni pienācīgā augstumā;

2)    Pastiprināt ideoloģisko darbu visos partijas posmos;

3)   Nemitīgi propagandēt ļeņinismu partijas rindās;

4)   Audzināt partijas organizācijās un bezpartejisko aktīvu, kas ir ap tām, ļeņiniskā internacionālisma garā;

5)    Neslēpt, bet droši kritizēt dažu biedru novirzīšanos no marksisma-ļeņinisma;

6)    Sistemātiski atmaskot ļeņinismam naidīgo strāvu ideoloģiju un ideoloģijas paliekas.

2. ORGANIZATORISKĀS VADĪBAS JAUTĀJUMI

Es runāju par mūsu sekmēm. Runāju par partijas līnijas uzvaru kā tautsaimniecības un kultūras sfērā, tā arī partijas antiļeņinisko nogrupējumu pārvarēšanas sfērā. Es runāju par mūsu uzvaras pasaulvēsturisko nozīmi. Tas tomēr nenozīmē, ka uzvara ir panākta visur un viscaur un ka visi jautājumi jau atrisināti. Tādu panākumu un uzvaru pasaulē vispār nav. Dažādu neatrisinātu jautājumu un robu mums vēl atliek ne mazums. Mums priekšā vēl ir vesela kaudze uzdevumu, kas prasa atrisinājuma. Bet tas, bez šaubām, nozīmē, ka liela daļa neatliekamo kārtējo uzdevumu jau ir sekmīgi atrisināta un šai nozīmē par mūsu partijas vislielāko uzvaru nevar būt ne mazāko šaubu.

Bet, lūk, jautājums: kā tika radīta šī uzvara, kā tā īstenībā tika panākta, ar kādu cīņu, ar kādām pūlēm?

Daži domā, ka pietiek izstrādāt pareizu partijas līniju, izsludināt to visiem dzirdot, izteikt to vispārēju težu un rezolūciju veidā un vienbalsīgi par to nobalsot, lai uzvara atnāktu pati par sevi, tā sakot, pašplūsmes ceļā. Tas, protams, nav pareizi. Tā ir liela maldīšanās. Tā var domāt tikai nelabojami birokrāti un kancelejisti. Patiesībā šīs sekmes un uzvaras tika gūtas nevis pašplūsmes ceļā, bet nesaudzīgā cīņā par partijas līnijas realizēšanu. Uzvara nekad nenāk pati, — parasti to izcīna. Labas rezolūcijas un deklarācijas par partijas ģenerālo līniju ir tikai darba sākums, jo tās nozīmē tikai vēlēšanos uzvarēt, bet nevis pašu uzvaru. Pēc tam, kad ir nosprausta pareiza līnija, pēc tam, kad ir dots pareizs jautājuma atrisinājums, darba panākumi atkarīgi no organizatoriskā darba, no tā, kā organizēta cīņa par partijas līnijas realizāciju, no pareizas cilvēku izvēles, no vadošo orgānu lēmumu izpildīšanas pārbaudes. Bez tā pareizai partijas līnijai un pareiziem lēmumiem draud nopietni zaudējumi. Vēl vairāk: pēc tam, kad ir nosprausta pareiza politiskā līnija, organizatoriskais darbs izšķir visu, arī pašas polītis-r kās līnijas likteni, — tās izpildīšanu vai tās caurkrišanu.

Patiesībā uzvara tika iegūta un iekarota sistemātiskā un nesaudzīgā cīņā pret visvisādām grūtībām partijas līnijas realizācijas gaitā, pārvarot šīs grūtības, mobilizējot partiju un strādnieku šķiru grūtību pārvarēšanai, organizējot cīņu par grūtību pārvarēšanu, atceļot nederīgus darbiniekus un izvēloties labākus, kuri prot cīnīties pret grūtībām.

Kas tās par grūtībām un kur tās perinās?

Šīs grūtības ir mūsu organizatoriskā darba grūtības, mūsu organizatoriskās vadības grūtības. Tās perinās mūsos pašos, mūsu vadošos darbiniekos, mūsu organizācijās, mūsu partijas, padomju, saimniecisko, arodbiedrību, komjauniešu un visādu citu organizāciju aparātos.

Jāsaprot, ka mūsu partijas un padomju, saimniecisko un visādu citu organizāciju un to vadītāju spēks un autoritāte ir sasniegusi neredzēti augstu pakāpi. Un tieši tāpēc, ka viņu spēks un autoritāte ir sasniegusi neredzēti augstu pakāpi, — no viņu darba tagad atkarīgs viss, vai gandrīz viss. Atsaukšanās uz tā dēvētiem objektīviem apstākļiem ne ar ko nav attaisnojama. Pēc tam, kad partijas politiskās līnijas pareizību ir apstiprinājusi vairāku gadu pieredze, un strādnieku un zemnieku gatavība atbalstīt šo līniju vairs nerada šaubas, — tā dēvēto objektīvo apstākļu loma ir samazinājusies līdz minimam, turpretim mūsu organizāciju un to vadītāju loma ir kļuvusi izšķirīga, ārkārtīga. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka no šā brīža atbildība par mūsu robiem un trūkumiem darbā gulstas par deviņām desmitdaļām ne uz «objektīviem» apstākļiem, bet uz mums pašiem, un tikai uz mums.

Partijā mums ir vairāk nekā divi miljoni biedru un kandidātu. Komjaunatnes savienībā mums ir vairāk nekā četri miljoni biedru un kandidātu. Mums ir vairāk nekā trīs miljoni strādnieku un zemnieku korespondentu. Osoaviachimā mums ir vairāk nekā 12 miljoni biedru. Arodbiedrībās — vairāk nekā 17 miljoni biedru. Šīm organizācijām mums jāpateicas par saviem panākumiem. Un ja, pastāvot šādām organizācijām un šādām iespējām, kas atvieglina panākumu iegūšanu, mums ir ne mazums trūkumu darbā un ne mazums robu, tad vainīgi tur esam vienīgi mēs, mūsu organizatoriskais darbs, mūsu sliktā organizatoriskā vadība.

Pārvaldes aparātu birokrātisms un kancelejisms; pļāpāšana par «vadību vispār» dzīvas un konkrētas vadības vietā; organizāciju funkcionāla uzbūve un personīgas atbildības trūkums; bezpersoniskums darbā un nivelēšana darba algas sistēmā; padarītā darba sistemātiskas pārbaudes trūkums; bailes no paškritikas, — lūk, kur mūsu grūtību avoti, lūk, kur tagad perinās mūsu grūtības.

Būtu naīvi domāt, ka šīs grūtības var pārvarēt ar rezolūciju un lēmumu palīdzību. Birokrāti un kancelejisti jau sen ir iemanījušies vārdos demonstrēt uzticību partijas un valdības lēmumiem, bet darbos — nolikt tos zem zaļā galdauta. Lai pārvarētu šīs grūtības, bija jālikvidē mūsu organizatoriskā darba atpalicība no partijas politiskās līnijas prasībām, bija jāpaceļ visās tautsaimniecības sfērās organizatoriskās vadības līmenis līdz politiskās vadības līmenim, bija jāpanāk tas, lai mūsu organizatoriskais darbs nodrošinātu partijas politisko lozungu un lēmumu praktisku realizēšanu.

Lai pārvarētu šīs grūtības un gūtu panākumus, vajadzēja organizēt cīņu par šo grūtību pārvarēšanu, vajadzēja iesaistīt šai cīņā strādnieku un zemnieku masas, vajadzēja mobilizēt pašu partiju, vajadzēja iztīrīt partiju un saimnieciskās organizācijas no neuzticamiem, svārstīgiem, politiski izvirtušiem elementiem.

Kas tam nolūkam bija vajadzīgs?

Mums bija jāorganizē:

1)  Paškritikas izvēršana plašumā un trūkumu atrašana mūsu darbā;

2)   Partijas, padomju, saimniecisko, arodbiedrību un komjauniešu organizāciju mobilizācija cīņai pret grūtībām;

3)  Strādnieku un zemnieku masu mobilizācija cīņai par partijas un valdības lozungu un lēmumu realizēšanu;

4)   Sacensības un triecniecibas izvēršana plašumā starp darba ļaudīm;

5)   Plašs politnodaļu tīkls MTS un sovchozos, kā arī partijas un padomju vadības tuvināšana laukiem;

6)  Tautas komisariātu, galveno pārvalžu un trestu sīkāka sadalīšana un saimnieciskās vadības tuvināšana uzņēmumam;

7)  Bezpersoniskuma izskaušana darbā un nivelēšanas likvidācija darba algas sistēmā;

8)   «Funkcionālās sistēmas» iznīcināšana, personīgas atbildības pastiprināšana un nostādne likvidēt kolēģijas;

9)   Izpildījuma pārbaudes pastiprināšana un nostādne reorganizēt CKK un Strādnieku-Zemnieku Inspekciju izpildījuma pārbaudes tālākas pastiprināšanas nozīmē;

10)  Kvalificēto darbinieku pārvietošana no kancelejas tuvāk ražošanai;

11)   Nelabojamo birokrātu un kancelejistu atmaskošana un padzīšana no pārvaldes aparātiem;

12)   Partijas un valdības lēmumu pārkāpēju, krāpnieku un pļāpātāju atcelšana no posteņiem, izvirzot viņu vietā jaunus lietišķus cilvēkus, kas spēj nodrošināt konkrētu uzdotā darba vadību un partijas un padomju disciplīnas nostiprināšanu;

13)   Padomju un saimniecisko organizāciju tīrīšana un to štatu samazināšana;

14)   Pēdīgi, partijas tīrīšana no neuzticamiem un politiski izvirtušiem cilvēkiem.

Lūk, galvenos vilcienos tie līdzekļi, kādi partijai bija jāizvirza, lai pārvarētu grūtības, lai paceltu mūsu organizatoriskā darba līmeni līdz politiskās vadības līmenim un tādējādi nodrošinātu partijas līnijas realizēšanu.

Jūs zināt, ka tieši tā mūsu partijas CK arī virzīja savu organizatorisko darbu pārskata periodā.

Pie tam CK pamatojās uz Ļeņina ģeniālās domas par to, ka galvenais organizatoriskā darbā ir cilvēku izvēle un izpildījuma pārbaude.

Par cilvēku izvēli un par to atcelšanu, kas sevi nav attaisnojuši, es gribētu teikt dažus vārdus.

Bez nelabojamiem birokrātiem un kancelejistiem, par kuru atstādināšanu mums nav nekādu domstarpību, mums ir vēl divējāda tipa darbinieki, kas bremzē mūsu darbu, traucē mūsu darbu un neļauj mums virzīties uz priekšu.

Viena tipa darbinieki ir ļaudis ar zināmiem nopelniem pagātnē, ļaudis, kas kļuvuši par augstmaņiem, ļaudis, kas domā, ka partijas un padomju likumi ir rakstīti nevis viņiem, bet muļķiem. Tie ir tie paši ļaudis, kas neatzīst par savu pienākumu pildīt partijas un valdības lēmumus un kas tādējādi grauj partijas un valsts disciplīnas pamatus. Uz ko viņi cer, pārkāpdami partijas un padomju likumus? Viņi cer uz to, ka Padomju vara neuzdrošināsies viņus aizskart viņu veco nopelnu dēļ. Šie iedomīgie augstmaņi domā, ka viņi nav atvietojami un ka viņi nesodīti var pārkāpt vadošo orgānu lēmumus. Ko darīt ar tādiem darbiniekiem? Bez kādām svārstībām viņi jāatceļ no vadošiem posteņiem, lai gan viņiem ir nopelni pagātnē. (Saucieni: «Pareizi»!) Viņi jāatceļ, pazeminot amatā un publicējot par to presē. (Saucieni: «Pareizi»!) Tas nepieciešams, lai no šiem iedomīgajiem dižvīriem — birokrātiem izdzītu augstprātību un noliktu viņus pienācīgā vietā. Tas nepieciešams tādēļ, lai nostiprinātu partijas un padomju disciplīnu visā mūsu darbā. (Saucieni: «Pareizi»! Aplausi.)

Un tagad par otra tipa darbiniekiem. Es te domāju pļāpu tipu, es teiktu, godīgus pļāpas (smiekli), godīgus, Padomju varai uzticīgus cilvēkus, bet tādus, kas nespēj vadīt, nespēj neko organizēt. Pagājušā gadā man bija saruna ar vienu tādu biedru, ar ļoti cienījamu biedru, bet nelabojamu pļāpu, kas pļāpāšanā spēj noslīcināt katru dzīvu darbu. Lūk, tā, šī saruna:

Es: Kā jums veicas ar sēju?

Viņš: Ar sēju, biedri Staļin? Mēs esam mobilizējušies. (Smiekli.)

Es: Nu, un kas no tā?

Viņš: Mēs esam nostatījuši jautājumu krasi. (Smiekli.)

Es: Nu, bet kā tālāk?

Viņš: Mums ir lūzums, biedri Staļin, drīz būs lūzums. (Smiekli.)

Es: Nu, bet tomēr?

Viņš: Pie mums iezīmējas pārmaiņas. (Smiekli.)

Es: Nu, bet tomēr, kā jums veicas ar sēju?

Viņš: Ar sēju mums pagaidām nekas neiznāk, biedri Staļin. (Vispārēji smiekli.)

Lūk, jums pļāpas fizionomija. Viņi ir mobilizējušies, nostatījuši jautājumu krasi, viņiem ir arī lūzums, ir pārmaiņas, bet darbs nekustas no vietas.

Uz mata tā, kā nesen kāds ukraiņu strādnieks raksturoja kādas organizācijas stāvokli, kad viņam jautāja, vai šai organizācijai ir līnija: «Ko nu, līnija… līnija, protams, ir, tikai darbs nav redzams». (Vispārēji smiekli.) Acīm redzams, ka šai organizācijai arī ir savi godīgi pļāpas.

Un kad atceļ no darba šādus pļāpas, nosūtot viņus tālāk no operatīvā darba, viņi plāta rokas un nevar saprast: «Par ko tad mūs atceļ? Vai tad mēs neesam izdarījuši visu, kas nepieciešams darbam, vai mēs nesaaicinājām trieciennieku sanāksmi, vai mēs neizvirzījām trieciennieku konferencē partijas un valdības lozungus, vai mēs neievēlējām visu CK Politbiroju goda prezidijā (vispārēji smiekli), vai mēs nenosūtījām biedram Staļinam apsveikumu, — ko tad vēl jūs gribat no mums?» (Vispārīgi smiekli.)

Ko darīt ar šiem nelabojamiem pļāpām? Taču ja viņus atstāj operatīvā darbā, viņi spēj noslīcināt jebkuru dzīvu darbu Ūdeņainu un nebeidzamu runu pludos. Acīm redzams, ka viņi jāatceļ no vadošiem posteņiem un jāliek citā, ne operatīvā darbā. Pļāpām nav vietas operatīvā darbā. (Saucieni: Pareizi»! Aplausi.)

Kā CK virzīja cilvēku izvēli padomju un saimnieciskās organizācijās un kā tā veica izpildījuma pārbaudes nostiprināšanu, es jau īsi ziņoju. Aptverošāk par to jums ziņos biedrs Kaganovičs kongresa darba kārtības trešajā punktā.

Kas attiecas uz izpildījuma pārbaudes tālāku pastiprināšanu, tad par to es gribu teikt dažus vārdus.

Pareizai izpildījuma pārbaudes organizēšanai ir izšķirīga nozīme cīņā pret birokrātismu un kancelejismu. Vai birokrāti un kancelejisti vadošo organizāciju lēmumus izpilda, vai noliek tos zem zaļā galdauta? Vai to$4 veic pareizi, vai arī izkropļo? Vai aparāts strādā godīgi un boļševistiski, vai arī tas kuļ tukšus salmus, visu to laikā var uzzināt tikai labi organizētas izpildījuma pārbaudes rezultātā. Labi organizēta izpildījuma pārbaude — tas ir tas prožektors, kas palīdz apgaismot aparāta darba stāvokli jebkurā laikā un izvilkt dienas gaismā birokrātus un kancelejistus. Var droši teikt, ka deviņas desmitdaļas no mUsu trakumiem un robiem izskaidrojamas ar to, ka nav pareizi organizētas izpildījuma pārbaudes. Nevar bUt šaubu, ka, šādai izpildījuma pārbaudei pastāvot, trakumi un robi darbā droši bUtu novērsti.

Bet lai izpildījuma pārbaude sasniegtu mērķi, nepieciešami vismaz divi nosacījumi: pirmkārt, — lai izpildījuma pārbaude bUtu sistemātiska, bet nevis epizodiska; otrkārt, — lai izpildījuma pārbaudes darba priekšgalā visos partijas un padomju un saimniecisko organizāciju posmos atrastos nevis maznozīmīgas personas, bet pietiekami autoritatīvi cilvēki. — paši organizācijas vadītāji.

Vislielākā nozīme pareizai izpildījuma pārbaudes organizēšanai ir centrālām vadošām iestādēm. Strādnieku-Zemnieku Inspekcija pēc sava organizatoriskā rakstura neatbilst labi nostatītas izpildījuma pārbaudes prasībām. Pirms dažiem gadiem, kad mūsu saimnieciskais darbs bija vienkāršāks un mazāk apmierinošs un kad varēja cerēt uz visu tautas komisariātu un visu saimniecisko organizāciju darba inspicēšanas iespējamību, Strādnieku-Zemnieku Inspekcija bija savā vietā. Bet tagad, kad mūsu saimnieciskais darbs ir pieaudzis un kļuvis sarežģītāks, un kad nav vairs nedz nepieciešamības, nedz iespējas inspicēt to no viena centra, Strādnieku-Zemnieku Inspekcijai jāpārkārtojas. Mums tagad vajadzīga nevis inspekcija, bet centra lēmumu izpildījuma pārbaude, — mums tagad vajadzīga centra lēmumu izpildījuma kontrole. Mums tagad vajadzīga tāda organizācija, kas, neuzskatīdama par savu universālo mērķi inspicēt visur un it visus, varētu koncentrēt visu savu uzmanību uz kontroles darbu, uz Padomju varas centrālo iestāžu lēmumu izpildījuma pārbaudes darbu. Par šādu organizāciju var būt vienīgi Padomju Kontroles Komisija pie PSR Savienības Tautas Komisāru Padomes, kas strādā Tautas Komisāru Padomes uzdevumā un kam uz vietas ir no vietējiem orgāniem neatkarīgi pārstāvji. Un lai tai būtu pietiekama autoritāte un lai tā nepieciešamības gadījumā varētu saukt pie atbildības jebkuru atbildīgu darbinieku, — nepieciešami, lai Padomju Kontroles Komisijas locekļu kandidātus izraudzītu partijas kongress un apstiprinātu PSR Savienības Tautas Komisāru Padome un Centrālā Izpildkomiteja. Es domāju, ka tikai šāda organizācija varētu nostiprināt padomju kontroli un padomju disciplīnu.

Kas attiecas uz CKK, tad, kā zināms, tā tika radīta vispirms un galveno tiesu, lai novērstu šķelšanos partijā. Jūs zināt, ka šķelšanās briesmas vienu laiku patiešām mums bija. Jūs zināt, ka CKK un tās organizācijām izdevās novērst šīs šķelšanās briesmas. Bet tagad šķelšanās draudu mums vairs nav. Toties mums tagad ir ļoti nepieciešama tāda organizācija, kas savu galveno uzmanību varētu koncentrēt uz partijas un tās Centrālās Komitejas lēmumu izpildījuma pārbaudes darbu. Par šādu organizāciju var būt vienīgi Partijas Kontroles Komisija pie VK(b)P

CK, kura strādā partijas un tās CK uzdevumā un kurai uz vietas ir no vietējām organizācijām neatkarīgi pārstāvji. Saprotams, ka šādai atbildīgai organizācijai jābūt ļoti autoritatīvai. Un lai tai būtu pietiekama autoritāte un lai tā varētu saukt pie atbildības jebkuru vainīgu atbildīgu darbinieku, tai skaitā arī CK locekļus, — nepieciešami, lai šās Komisijas locekļus varētu ievēlēt un atcelt vienīgi partijas augstākais orgāns — partijas kongress. Nevar būt šaubu, ka šāda organizācija patiešām spēs nodrošināt partijas centrālo orgānu lēmumu izpiljuma kontroli un nostiprināt partijas disciplīnu.

Tā tas ir ar organizatoriskās vadības jautājumiem.

Mūsu uzdevumi organizatoriskā darba sfērā:

1)    Tuvināt arī turpmāk mūsu organizatorisko darbu partijas politiskās līnijas prasībām;

2)   Pacelt organizatorisko vadību līdz politiskās vadības līmenim;

3)   Panākt to, lai organizatoriskā vadība pilnīgi nodrošinātu partijas politisko lozungu un lēmumu realizēšanu.

Biedri, es beidzu pārskata referātu.

Kādi no tā secinājumi?

Tagad jau visi atzīst, ka mūsu panākumi ir lieli un neparasti. Mūsu zeme samērā īsā laikā ir ievirzīta uz industrializācijas un kolektivizācijas sliedēm. Sekmīgi realizēta pirmā piecgade. Tas rada mūsu darbiniekos lepnuma jūtas un nostiprina ticību saviem spēkiem. Tas, protams, ir labi. Bet panākumiem dažreiz ir arī savas ēnas puses. Tie dažreiz rada zināmas briesmas, kuras, ja ļaujam tām attīstīties, var izjaukt visu darbu. Pastāv, piemēram, briesmas, ka dažiem mūsu biedriem no šādiem panākumiem var apreibt galva. Kā zināms, šādi gadījumi mums ir bijuši. Pastāv briesmas, ka viens otrs no mūsu biedriem, apreibis no panākumiem, kļūs gluži iedomīgs un sāks sevi ieaijāt ar lielīgām dziesmām, piemēram, līdzīgi tai kā «jūra tagad mums par seklu», kā «ikkatru cepurēm varam nomētāt» u. tml. Tas, biedri, nebūt nav neiespējams. Nav nekā bīstamāka kā tamlīdzīgi noskaņojumi, jo tie atbruņo partiju un demobilizē viņas rindas. Ja šādi noskaņojumi gūs pārsvaru mūsu partijā, tad mēs varam nokļūt stāvoklī, kas draud izjaukt visus mūsu panākumus. Pirmo piecgadi mēs, protams, esam veikuši sekmīgi. Tas ir pareizi. Bet ar to, biedri, darbs nav beidzies un nevar beigties. Priekšā ir otra piecgade, kas arī jāveic un arī ar sekmēm. Jūs zināt, ka plānus izpilda cīņā ar grūtībām, grūtību pārvarēšanas gaitā. Tātad būs grūtības, būs arī cīņa pret tām. Biedrs Molotovs un biedrs Kuibiševs jums ziņos par otras piecgades plānu. No viņu referātiem jūs redzēsit, kādas lielas grūtības mums būs jāpārvar, lai realizētu šo grandiozo plānu. Tātad partiju vajag nevis ieaijāt, bet attīstīt viņā modrību, nevis iemidzināt to, bet turēt kaujas gatavībā, nevis atbruņot, bet apbruņot, nevis demobilizēt, bet turēt mobilizācijas stāvoklī, lai realizētu otru piecgadi.

No tā pirmais secinājums: neaizrauties ar gūtajiem panākumiem un nekļūt iedomīgiem.

Mēs guvām panākumus tāpēc, ka mums bija pareiza vadošā partijas līnija un ka mēs pratām organizēt masas šās līnijas realizēšanai. Nav vārdam vietas, ka bez šiem nosacījumiem mums nebūtu to panākumu, kādi mums ir tagad un ar kādiem mums ir tiesības lepoties. Bet, esot pareizai līnijai, prast arī to realizēt — tas ir liels retums valdošo partiju dzīvē.

Paskatieties uz apkārtējām zemēm: vai daudz jūs atradīsit tādu valdošu partiju, kam pareiza līnija un kas to realizē? Patiesībā šādu partiju pasaulē tagad nav, jo visas tās dzīvo bez perspektīvām, maldās krizes chaosā un neredz ceļu, kā izkļūt no muklāja. Vienīgi mūsu partija zina, kurp virzīt darbu un virza to sekmīgi uz priekšu. Kam mūsu partijai jāpateicas par šo savu priekšrocību? Tam, ka tā ir marksistiska partija, ļeņiniska partija. Viņa var pateikties tam, ka savā darbā tā vadās no Marksa, Engelsa, Ļeņina mācības. Nevar būt šaubu, ka tik ilgi, kamēr mēs būsim uzticīgi šai mācībai, kamēr mūsu rokās atradīsies šis kompass, — mums mūsu darbā būs sekmes»

Runā, ka Rietumos dažās valstīs marksisms jau esot iznīcināts. Runā, ka to esot iznīcinājusi buržuāziski nacionālistiskā strāva, ko dēvē par fašismu. Tas, protams, ir blēņas. Tā var runāt vienīgi cilvēki, kas nezina vēsturi. Marksisms ir strādnieku šķiras pamatinterešu zinātnisks izpaudums. Lai iznīcinātu marksismu, — jāiznīcina strādnieku šķira. Bet iznīcināt strādnieku šķiru nav iespējams. Vairāk nekā 80 gadi ir pagājuši kopš tā laika, kamēr marksisms parādījies uz skatuves. Šai laikā desmiti un simti buržuāzisku valdību ir mēģinājušas iznīcināt marksismu. Un kas iznāca? Buržuāziskās valdības ir nākušas un gājušas, bet marksisms ir palicis. (Vētraini aplausi.) Vēl vairāk — marksisms ir panācis to, ka tas ir guvis pilnīgu uzvaru zemes lodes vienā sestā daļā, turklāt guvis uzvaru tai pašā zemē, kur marksismu atzina par galīgi iznīcinātu. (Vētraini aplausi.) Nevar uzskatīt par nejaušību, ka tā zeme, kur marksisms ir uzvarējis galīgi, tagad ir vienīgā zeme pasaulē, kura nepazīst krizes un bezdarbu, kamēr visās pārējās zemēs, tai skaitā arī fašisma zemēs, nu jau četrus gadus valda krize un bezdarbs. Nē, biedri, tā nav nejaušība. (Ilgi aplausi.)

Jā, biedri, par saviem panākumiem mums jāpateicas tam, ka esam strādājuši un cīnījušies zem Marksa, Engelsa, Ļeņina karoga.

No tā otrs secinājums: būt līdz galam uzticīgiem lielajam Marksa, Engelsa, Ļeņina karogam. (Aplausi.)

PSRS strādnieku šķira ir stipra ne tikai ar to, ka tai ir kaujās rūdīta ļeņiniska partija. Tā ir stipra tālāk ne tikai ar to, ka tai ir miljoniem lielās darba zemniecības masu atbalsts. Tā ir stipra arī vēl ar to, ka to atbalsta un tai palīdz pasaules proletariāts. PSRS strādnieku šķira ir pasaules proletariāta daļa, tā priekšpulks, un mūsu republika — pasaules proletariāta lolojums. Nevar būt šaubu, ka, ja tai nebūtu kapitālistisko zemju strādnieku šķiras atbalsta, tad tā nenoturētu varu savās rokās, tā nenodrošinātu apstākļus sociālistiskai celtniecībai, — tai tātad nebūtu to panākumu, kādi tai ir tagad. PSRS strādnieku šķiras internacionālās saites ar kapitālistisko zemju strādniekiem. PSRS strādnieku brālīgā savienība ar visu zemju strādniekiem — lūk, viens no Padomju Republikas spēka un varenības stūrakmeņiem. Rietumu strādnieki saka, ka PSRS strādnieku šķira ir pasaules proletariāta triecienbrigāde. Tas ir ļoti labi. Tas nozīmē, ka pasaules proletariāts ir gatavs arī turpmāk atbalstīt PSRS strādnieku šķiru pēc saviem spēkiem un iespējām. Bet tas mums uzliek nopietnus pienākumus. Tas nozīmē, ka mums ar savu darbu jāattaisno šis visu zemju proletāriešu triecienbrigādes goda nosaukums. Tas mums uzliek pienākumu strādāt labāk un cīnīties labāk par sociālisma galīgu uzvaru mūsu zemē, par sociālisma uzvaru visās zemēs.

No tā trešais secinājums: būt līdz galam uzticīgiem proletāriskajam internacionālismam, visu zemju proletāriešu brālīgai savienībai. (Aplausi.)

Tādi ir secinājumi.

Lai dzīvo lielais un neuzvaramais Marksa, Engelsa, Ļeņina karogs! (Vētraini ilgi aplausi visā zālē. Kongress sarīko biedram Staļinam ovācijas. Dzied «Internacionāli». Pēc «Internacionāles» ovācijas atjaunojas vēl spēcīgāk. Saucieni: «Urā Staļinam!», «Lai dzīvo Staļins!», «Lai dzīvo partijas C K ! » )

GALA VĀRDA VIETĀ

Biedri! Kongresa debates izpauda mūsu partijas vadītāju uzskatu pilnīgu vienprātību, var teikt, visos partijas politikas jautājumos. Nekādu iebildumu pret pārskata referātu, kā zināt, nebija. Izpausta tātad neparasta mūsu partijas rindu idejiski politiska un organizatoriska sakļautība. (Aplausi.) Rodas jautājums, vai pēc tam ir vajadzīgs gala vārds? Es domāju, ka šādas vajadzības nav. Tāpēc atļaujiet man no gala vārda atteikties. (Vētrainas ovācijas, viss kongress pieceļas, vētrains «urā»; kolektīvi saucieni: «Lai dzīvo Staļins!» Kongress piecēlies dzied «Internacionāli». Pēc «Internacionāles» ovācijas atjaunojas. Saucieni: «urā!» «Lai dzīvo Staļins!» «Lai dzīvo C K ! » )

RUNA KREMĻA PILĪ SARKANĀS ARMIJAS AKADĒMIĶU IZLAIDUMA

1935. gada 4. maija

BIEDRI! Nav noliedzams, ka pēdējā laikā mums bijušas lielas sekmes kā celtniecības, tā arī pārvaldes sfērā. Sakarā ar to pie mums pārāk daudz runā par vadītāju nopelniem, par vadoņu nopelniem. Viņiem piedēvē visus, gandrīz visus mūsu sasniegumus. Tas, protams, nav pareizi un nav tiesa. Jautājums nav tikai par vadoņiem. Bet ne par to es gribētu runāt šodien. Es gribētu sacīt dažus vārdus par kadriem, par mūsu kadriem vispār un par mūsu Sarkanās armijas kadriem atsevišķi.

Jūs zināt, ka mēs saņēmām mantojumā no vecajiem laikiem techniski atpalikušu un pusnabadzīgu izpostītu zemi. Izpostīta četros imperiālistiskā kara gados, atkārtoti izpostīta trijos pilsoņu kara gados, zeme ar pa pusei lasītnepratējiem iedzīvotājiem, zemu techniku, ar atsevišķām rūpniecības oāzēm, kas grima vissīkāko zemnieku saimniecību jūrā — lūk, kādu zemi mēs saņēmām mantojumā no pagātnes. Uzdevums bija pārvietot šo zemi no viduslaiku un tumsības sliedēm uz mūslaiku industrijas un mechanizētas lauksaimniecības sliedēm. Uzdevums, kā redzat, nopietns un grūts. Jautājums bija tāds: vai nu mēs šo uzdevumu atrisināsim visīsākā laikā un nostiprināsim mūsu zemē sociālismu, vai mēs to neatrisināsim un tad mūsu zeme — techniski vājā un kultūras ziņā tumšā zeme — zaudēs savu neatkarību un kļūs par imperiālistisko lielvalstu spēles objektu.

Mūsu zeme toreiz pārdzīvoja visbriesmīgāko badu technikas laukā. Nepietika mašīnu industrijai. Nebija mašīnu lauksaimniecībai. Nebija mašīnu transportam. Nebija tās elementārās techniskās bāzes, bez kuras nav domājama zemes industriāla pārveidošana. Bija tikai atsevišķi priekšnoteikumi šādas bāzes radīšanai. Vajadzēja radīt pirmšķirīgu industriju. Vajadzēja virzīt šo industriju tā, lai tā spētu techniski reorganizēt ne tikai rūpniecību, bet arī lauksaimniecību un arī mūsu dzelzceļu transportu. Un tādēļ vajadzēja nest upurus un visās vietās ievērot visstingrāko ekonomiju; vajadzēja taupīt uz pārtikas, uz skolām un uz manufaktūras, lai uzkrātu nepieciešamos līdzekļus — industrijas radīšanai. Cita ceļa technikas bada pārvarēšanai nebija. Tā mācīja Ļeņins, un mēs šai lietā esam gājuši pa Ļeņina pēdām.

Saprotams, ka tik lielā un grūtā darbā nevarēja gaidīt vispārīgas un straujas sekmes. Tādā lietā sekmes var iezīmēties tikai pēc vairākiem gadiem. Tāpēc vajadzēja bruņoties ar stipriem nerviem, ar boļševistisku izturību un neatlaidīgu pacietību, lai pārvarētu pirmās neveiksmes un nešaubīgi ietu uz priekšu, uz lielo mērķi, nepieļaujot svārstības un nenoteiktību savās rindās.

Jūs zināt, ka mēs šo uzdevumu veicām taisni tādā veidā. Tomēr ne visiem mūsu biedriem pietika nervu, pacietības un izturības. Starp mūsu biedriem radās ļaudis, kas tūdaļ pēc pirmām neveiksmēm sāka aicināt uz atkāpšanos. Mēdz teikt: «kas veco piemin, tam acs ārā». Tas, protams, pareizi. Bet cilvēkam ir atmiņa un pavisam negribot piemini pagātni, rezumējot mūsu darba rezultātus. (Jautrība zālē.) Tātad, lūk, mums bija biedri, kas nobijās no grūtībām un sāka aicināt partiju atkāpties. Viņi sacīja: «Kas mums daļas gar jūsu industrializāciju un kolektivizāciju, mašīnām, melno metalurģiju, traktoriem, kombainiem, automobiļiem? Būtu labāk devuši vairāk manufaktūras, būtu labāk vairāk pirkuši izejvielu plaša patēriņa priekšmetu ražošanai un būtu labāk devuši iedzīvotājiem visus tos sīkumus, kas rotā ļaužu ikdienu. Radīt industriju, turklāt pirmšķirīgu industriju, mūsu atpalicības stāvoklī, — bīstams sapnis».

Protams, mēs būtu varējuši 3 miljardi rubļu valūtā, ko bijām ieguvuši visnežēlīgākās ekonomijas ceļā un ko iztērējām mūsu industrijas celšanai — mēs būtu varējuši par tiem importēt izejvielas un palielināt plaša patēriņa priekšmetu ražošanu. Tas arī ir sava veida «plāns». Bet pēc tāda «plāna» mums nebūtu ne metalurģijas, ne mašīnu būvniecības, ne traktoru, ne automobiļu, ne aviācijas, ne tanku. Mēs būtu neapbruņoti pret ārējiem ienaidniekiem. Mēs būtu iedragājuši sociālisma pamatus mūsu zemē. Mēs būtu atradušies iekšējās un ārējās buržuāzijas gūstā.

Acīm redzot vajadzēja izvēlēties starp diviem plāniem: starp atkāpšanās plānu, kas veda, un nevarēja nevest uz sociālisma sakāvi, un starp uzbrukuma plānu, kas veda un, kā zināt, jau novedis pie sociālisma uzvaras mūsu zemē.

Mēs izvēlējāmies uzbrukuma plānu un gājām uz priekšu pa Ļeņina ceļu, atbīdot atpakaļ šos biedrus kā ļaudis, kas šo to saskatīja tikai savā degungalā un kas aizvēra acis mūsu zemes tuvākās nākotnes priekšā, sociālisma nākotnes priekšā mūsu zemē. »

Bet šie biedri ne vienmēr aprobežojās ar kritiku un pasīvu pretestību. Viņi draudēja mums ar sacelšanos partijā pret Centrālo Komiteju. Vēl vairāk: viņi piedraudēja vienam otram no mums ar lodi. Acīm redzot viņi domāja iebaidīt mūs un piespiest novirzīties no Ļeņina ceļa. Šie ļaudis acim redzot bija aizmirsuši, ka mēs, boļševiki, — īpaša veidojuma cilvēki. Viņi bija aizmirsuši, ka boļševiki nav iebiedējami ne ar grūtībām, ne draudiem. Viņi bija aizmirsuši, ka mūs rūdījis lielais Ļeņins, mūsu vadonis, mūsu skolotājs, mūsu tēvs, kas cīņā nepazina un neatzina bailes. Viņi bija aizmirsuši, ka jo stiprāk niknumā trako ienaidnieki un jo vairāk krīt histērijā pretinieki partijas iekšienē, jo vairāk norūdās boļševiki jaunai cīņai, jo straujāk viņi dodas uz priekšu.

Saprotams, ka mēs pat neiedomājāmies nogriezties no Ļeņina ceļa. Vēl vairāk, nostiprinājušies uz šā ceļa, mēs vēl straujāk devāmies uz priekšu, nobīdot no ceļa visus un visādus šķēršļus. Taisnība, šai gadījumā mums, garām ejot, bija jāsadod pa ribām vienam otram no šiem biedriem. Bet tur nu nekā nevar darīt. Man jāatzīstas, ka arī es esmu pielicis roku šai lietā. (Vētraini aplausi, saucieni — «urā».)

Jā, biedri, mēs esam gājuši noteikti un strauji pa mūsu zemes industrializācijas un kolektivizācijas ceļu. Un tagad šo ceļu jau var uzskatīt par noietu.

Tagad jau visi atzīst, ka šai ceļā mēs esam guvuši milzīgas sekmes. Tagad visi atzīst, ka mums jau ir spēcīga un pirmšķirīga rūpniecība, spēcīga un mechanizēta lauksaimniecība, attīstīts un paplašinājies, augšup ejošs transports, organizēta un lieliski apgādāta Sarkanā armija.

Tas nozīmē, ka pamatvilcienos mēs esam jau pārvarējuši technikas bada periodu.

Bet pārvarējuši technikas bada periodu, mēs esam iegājuši jaunā periodā, es gribētu teikt tai periodā, kad ir bads cilvēku ziņā, kadru ziņā, tādu darbinieku ziņā, kas prastu pārvaldīt techniku un virzīt to uz priekšu. Lieta tāda, ka mums ir fabrikas, rūpnīcas, kolchozi, sovchozi, transports, armija, ir visam tam piemērota technika, bet trūkst cilvēku, kam būtu pietiekama pieredze, kas nepieciešama, lai izspiestu no technikas maksimālo, ko var no tās izspiest. Agrāk mēs teicām, ka «technika izšķir visu». Šis lozungs mums palīdzēja tai ziņā, ka mēs likvidējām badu technikas laukā un radījām visplašāko technisko bazi visās darbības nozarēs, lai apbruņotu mūsu ļaudis ar pirmšķirīgu techniku. Tas ir ļoti labi. Bet ar to vien vēl nekādā ziņā nepietiek. Lai techniku iedarbinātu un to pilnīgi izmantotu, vajadzīgi cilvēki, kas apguvuši techniku, vajadzīgi kadri, kas šo techniku spēj pārvaldīt un to izmantot pēc visiem mākslas likumiem. Technika bez techniku apguvušiem cilvēkiem ir nedzīva. Technika ar techniku apguvušiem cilvēkiem priekšgalā spēj darīt un tai jādara brīnumi. Ja mūsu pirmšķirīgajās rūpnīcās un fabrikās, mūsu sovchozos un kolchozos, mūsu transportā, mūsu Sarkanajā armijā būtu pietiekams daudzums kadru, kas spēj pārvaldīt šo techniku, mūsu zeme sasniegtu trīs un četrkārt lielāku efektu nekā pašlaik. Lūk, kāpēc uzsvars tagad jāliek uz cilvēkiem, uz kadriem, uz darbiniekiem, kas apguvuši techniku. Lūk, kāpēc vecā lozunga vietā: «technīka izšķir visu», kas atspoguļo jau noietu periodu, kad mums bija technikas bads — tagad jāliek jauns lozungs, lozungs par to, ka «kadri izšķir visu». Tas tagad ir galvenais.

Vai var sacīt, ka mūsu ļaudis ir pilnīgi sapratuši un aptvēruši šā jaunā lozunga lielo nozīmi? Es to nevarētu teikt. Pretējā gadījumā mums nebūtu tās nejaukās izturēšanās pret cilvēkiem, kadriem, darbiniekiem, kāda bieži vien vērojama mūsu praksē. Lozungs — «kadri izšķir visu» — prasa, lai mūsu vadītāji pievērstu vislielāko uzmanību mūsu darbiniekiem — «mazajiem» un «lielajiem», lai kādā nozarē viņi strādātu, audzētu tos rūpīgi, palīdzētu tiem, kad viņiem vajadzīgs atbalsts, pamudinātu tos, kad viņi uzrāda pirmās sekmes, izvirzītu viņus uz priekšu utt. Bet turpretim īstenībā mums daudzos gadījumos nākas sastapties ar necilvēcīgi birokrātiskiem faktiem un taisni nejēdzīgu apiešanos ar darbiniekierh. Ar to patiesībā arī izskaidrojams, ka tā vietā, lai iepazītos ar cilvēkiem un tikai pēc iepazīšanās novietotu tos posteņos, nereti mētā cilvēkus kā koka zaldātiņus. Atzīt mašīnu vērtību un raportēt, cik daudz technikas mums ir rūpnīcās un fabrikās, — to ir iemācījušies. Bet man nav zināms neviens gadījums, kur ar tādu pašu prieku raportētu, cik daudz cilvēku mēs esam izaudzinājuši tādā un tādā periodā, un kā mēs esam palīdzējuši cilvēkiem, lai tie augtu un rūdītos darbā. Ar ko tas izskaidrojams? Tas izskaidrojams ar to, ka pie mums nav vēl iemācījušies atzīt cilvēku vērtību, darbinieku vērtību, kadru vērtību.

Man nāk prātā kāds gadījums Sibirijā, kur es kādu laiku biju trimdā. Tas bija pavasarī, palu laikā. Ap trīsdesmit cilvēku aizgāja zvejot ārā malku, ko bija aiznesusi milzīgā satrakotā upe. Pievakarē viņi atgriezās sādžā, bet bez viena biedra. Uz jautājumu, kur tad trīsdesmitais, viņi vienaldzīgi atbildēja, ka trīsdesmitais «palika tur». Uz manu jautājumu: «kā tad tā — palika»?, viņi ar to pašu vienaldzību atbildēja: «ko tur vēl jautāt, noslīka, droši vien». Un tūliņ kāds no viņiem sāka kaut kur steigties, teikdams, ka «būtu jāiet padzirdīt ķēve». Uz manu pārmetumu, ka viņi lopu žēlo vairāk nekā cilvēku, kāds no viņiem, visiem piekrītot, atbildēja: «Ko tad tur žēlot cilvēkus? Cilvēkus mēs vienmēr uztaisīt varam. Bet, lūk, ķēvi… pamēģini ķēvi uztaisīt». (Vispārēja kustība zālē.) Lūk, te jums raksturīgs vilciens, varbūt maznozīmīgs, bet ļoti raksturīgs. Man šķiet, ka dažu mūsu vadītāju vienaldzīgā izturēšanās pret cilvēkiem, pret kadriem un neprašana cienīt cilvēku vērtību, ir agrāko laiku atliekas no tās dīvainās cilvēku izturēšanās pret cilvēkiem, kas izpaužas nule minētajā epizodā tālajā Sibirijā.

Tātad, biedri, ja mēs gribam sekmīgi pārvarēt badu cilvēku ziņā un panākt to, lai mūsu zemei būtu pietiekamā skaitā kadri, kas spējīgi virzīt uz priekšu un iedarbināt techniku, mums vispirms jāiemācās atzīt cilvēku vērtība, kadru vērtība, katra darbinieka vērtība, kas spējīgs veicināt mūsu kopīgo darbu. Beidzot jāsaprot, ka no visiem vērtīgajiem kapitāliem, kādi ir pasaulē, pats vērtīgākais un izšķirīgākais kapitāls ir cilvēki, kadri. Jāsaprot, ka mūsu pašreizējos apstākļos «kadri izšķir visu». Ja mums rūpniecībā, lauksaimniecībā, transportā, armijā būs labi kadri un lielā skaitā, — mūsu zeme būs neuzvarama. Ja mums šādu kadru nebūs — mēs klibosim uz abām kājām.

Beidzot runu, atļaujiet uzsaukt tostu uz mūsu Sarkanās armijas akadēmiķu absolventu veselību un sekmēm! Novēlu viņiem sekmes mūsu zemes aizsardzības organizēšanā un vadībā!

Biedri! Jūs esat beiguši augstāko skolu un guvuši tur pirmo rūdījumu. Bet skola — tā ir tikai pirmā sagatavošanās pakāpe, īstais kadru rūdījums gūstams dzīvajā darbā, ārpus skolas, cīņā ar grūtībām, grūtības pārvarot. Atcerieties, biedri, ka tikai tie kadri ir labi, kuri nebaidās no grūtībām, kuri neslēpjas no grūtībām, bet, gluži otrādi — iet pretim grūtībām, lai pārvarētu un likvidētu tās. Tikai cīņā ar grūtībām kaldinās īsti kadri. Bet ja mūsu armijai būs pietiekamā daudzumā īsti. rūdīti kadri, tā būs neuzvarama.

Uz jūsu veselību, biedri! (Vētraini aplausi visā zālē. Visi pieceļas un skaļiem «urā» saucieniem apsveic biedru Staļinu.)

RUNA PIRMAJĀ VISSAVIENĪBAS S T A C H AN O VI E Š U APSPRIEDĒ

1935. gada 17. novembrī

I STACHANOVIEŠU KUSTĪBAS NOZĪME

BIEDRI! Par stachanoviešiem šeit, šinī apspriedē, ir runāts tik daudz un tik labi, ka man maz vairs kas atliek ko teikt. Tomēr, ja reiz esmu izsaukts uz tribīni, būs daži vārdi jāsaka.

Stachanoviešu kustību nevar apskatīt kā strādnieku un strādnieču parastu kustību. Stachanoviešu kustība ir tāda strādnieku un strādnieču kustība, kas paliks mūsu sociālistiskās celtniecības vēsturē kā viena no tās visslavenākām lappusēm.

Kāda ir stachanoviešu kustības nozīme?

Vispirms tā, ka tā pauž jaunu sociālistiskās sacensības kāpinājumu, sociālistiskās sacensības jaunu, augstāku posmu. Kāpēc jaunu, kāpēc augstāku? Tāpēc, ka tā, šī stachanoviešu kustība, kā sociālistiskās sacensības izpausme izdevīgi atšķiras no vecā sociālistiskās sacensības posma. Agrāk, priekš gadiem trim, sociālistiskās sacensības pirmajā posmā sociālistiskā sacensība nebija obligāti saistīta ar jauno techniku. Un tad arī mums, patiesību sakot, gandrīz nebija jaunās technikas. Turpretim tagadējais sociālistiskās sacensības posms — stachanoviešu kustība, taisni otrādi, — obligāti saistīts ar jauno techniku. Stachanoviešu kustība bez jaunas, augstākas technikas nebūtu domājama. Jūsu priekšā ir tādi cilvēki kā biedri Stachanovs, Busigins, Smetaņins, Krivonoss, Proņins, Vinogradovas un daudzi citi jauna veida cilvēki, strādnieki un strādnieces, kas pilnīgi apguvuši sava aroda techniku, prot to pārvaldīt un ir to dzinuši uz priekšu. Pirms trim gadiem tādu cilvēku mums nebija vai tikpat kā nebija. Tie ir jauni, sevišķi cilvēki.

Tālāk. Stachanoviešu kustība ir tāda strādnieku un strādnieču kustība, kas sprauž sev mērķi pārspēt tagadējās techniskās normas, pārspēt esošos jaudu projektus, pārspēt pašreizējos ražošanas plānus un bilances, pārspēt tāpēc, ka tās, šīs pašas normas, ir jau novecojušās mūsu laikam un mūsu jaunajiem cilvēkiem. Šī kustība apgāž vecos uzskatus par techniku, lauž vecās techniskās normas, veco jaudu projektus, vecos darba plānus un prasa radīt jaunas, augstākas techniskās normas, jaudu projektus un ražošanas plānus. Tā aicināta izdarīt revolūciju mūsu rūpniecībā. Tieši tāpēc tā, stachanoviešu kustība, ir savā pamatā dziļi revolucionāra.

Šeit jau runāja, ka stachanoviešu kustība kā jaunu augstāku technisku normu izpausme ir tā augstā darba ražīguma paraugs, ko var dot tikai sociālisms un nevar dot kapitālisms. Tas ir gluži pareizi. Kāpēc kapitālisms sagrāva un pārvarēja feodālismu? Tāpēc, ka tas radīja augstākas darba ražīguma normas, deva sabiedrībai iespēju iegūt nesalīdzināmi vairāk produktu, nekā tas bija, feodālajai kārtībai pastāvot. Tāpēc, ka tas padarīja sabiedrību bagātāku. Kāpēc sociālisms var uzvarēt, tam jāuzvar un tas katrā ziņā uzvarēs kapitālistisko saimniecības sistēmu? Tāpēc, ka tas spēj dot augstākus darba paraugus, augstāku darba ražīgumu nekā kapitālistiskā saimniecības sistēma. Tāpēc, ka tas spēj dot sabiedrībai vairāk produktu un var padarīt sabiedrību bagātāku nekā kapitālistiskā saimniecības sistēma.

Daži domā, ka sociālismu var nostiprināt, zināmā mērā nolīdzinot cilvēkus materiālā ziņā uz nabadzīgas dzīves pamata. Tas nav pareizi. Tas ir sīkburžuazisks priekšstats par sociālismu. Patiesībā sociālisms var uzvarēt vienīgi uz augstas darba ražīguma bāzes, augstākas nekā kapitālismā, uz produktu un visādu patēriņpriekšmetu pārpilnības bāzes, uz visas sabiedrības locekļu turīgas un kulturālas dzīves bāzes. Bet lai sociālisms varētu sasniegt šo savu mērķi un padarīt mūsu padomju sabiedrību par ļoti turīgu, — nepieciešami, lai mūsu zemē būtu tāds darba ražīgums, kas pārspēj attīstītāko kapitālistisko zemju darba ražīgumu. Bez tā nav ko domāt par produktu un visāda veida patēriņpriekšmetu pārpilnību. Stachanoviešu kustības nozīme ir tā, ka tā ir tāda kustība, kas lauž vecās techniskās normas kā nepietiekamas, pārsniedz daudzos gadījumos darba ražīgumu attīstītākajās kapitālistiskās zemēs un tādējādi atklāj praktisku iespēju sociālisma tālākai nostiprināšanai mūsu zemē, iespēju padarīt mūsu zemi par visturīgāko zemi.

Bet ar šo stachanoviešu kustības nozīme vēl nebeidzas. Tās nozīme vēl ir tā, ka tā sagatavo apstākļus pārejai no sociālisma uz komunismu.

Sociālisma princips ir tāds, ka sociālistiskā sabiedrībā katrs strādā pēc savām spējām un saņem patēriņpriekšmetus nevis pēc savām vajadzībām, bet pēc tā darba, ko viņš darījis sabiedrībai. Tas nozīmē, ka strādnieku šķiras kulturāli techniskais līmenis nav vēl visai augsts, ka pretstats starp garīgo un fizisko darbu vēl joprojām pastāv un darba ražīgums nav vēl tik augsts, lai nodrošinātu patēriņpriekšmetu pārpilnību, un tāpēc sabiedrība spiesta patēriņpriekšmetus izdalīt ne pēc sabiedrības locekļu vajadzībām, bet atbilstoši viņu darbam, ko viņi strādājuši sabiedrībai.

Komunisms ir augstākas attīstības pakāpe. Komunisma princips ir tāds, ka komunistiskā sabiedrībā katrs strādā pēc savām spējām un saņem patēriņpriekšmetus nevis pēc tā darba, ko viņš pastrādājis, bet pēc tām kulturāli attīstīta cilvēka vajadzībām, kādas viņam ir. Tas nozīmē, ka strādnieku šķiras kulturāli techniskais līmenis ir kļuvis pietiekami augsts, lai iedragātu garīgā un fiziskā darba pretstata pamatus, ka pretstats starp garīgu darbu un fizisku darbu jau zudis, bet darba ražīgums ir pacēlies uz tik augstas pakāpes, ka var nodrošināt pilnīgu patēriņpriekšmetu pārpilnību, un tāpēc sabiedrībai ir iespējams izdalīt šos priekšmetus pēc tās locekļu vajadzībām.

Daži domā, ka pretstatu starp garīgu un fizisku darbu var iznīcināt, zināmā mērā nolīdzinot garīga un fiziska darba strādniekus kuitUrtechniskā ziņā, pamatojoties uz inženieru un techniķu, garīga darba strādnieku kuitUrtechniskā līmeņa pazeminājuma līdz vidēji kvalificētu strādnieku līmenim. Tas ir pilnīgi nepareizi. Tā var domāt par komunismu tikai sīkburžuaziskie pļāpas. Patiesībā pretstata iznīcināšanu starp garīgu un fizisku darbu var panākt, tikai pamatojoties uz strādnieku šķiras kuitUrtechniskā līmeņa pacēluma līdz inženiertechniskā darba strādnieku līmenim. BUtu smieklīgi domāt, ka tāds pacēlums nerealizējams. Tas pilnīgi realizējams padomju iekārtas apstākļos, kur valsts ražošanas spēki atbrīvoti no kapitālisma važām, kur darbs atbrīvots no ekspluatācijas jUga, kur pie varas ir strādnieku šķira, un kur strādnieku šķiras jaunajai paaudzei ir visas iespējas nodrošināt sev pietiekamu technisku izglītību. Nav nekāda pamata šaubīties, ka tikai tāds strādnieku šķiras kuitUrtechniskā līmeņa pacēlums var sagraut pamatus pretstatam starp garīgu un fizisku darbu, ka tikai tas var nodrošināt to augsto darba ražīgumu un to patēriņpriekšmetu pārpilnību, kas nepieciešami, lai sāktu pāreju no sociālisma uz komunismu.

Stachanoviešu kustība šinī sakarā ir zīmīga tai ziņā, ka tā satur sevī pirmos dīgļus, tiesa, vēl vājus, bet tomēr dīgļus tādam mUsu zemes strādnieku šķiras kuitUrtechniskā līmeņa pacēlumam.

Tiešām, palūkojieties uz biedriem stachanoviešiem. Kas tie ir par cilvēkiem? Tie ir galveno tiesu, — jauni vai vidējos gados strādnieki un strādnieces, kulturāli un techniski sagatavoti ļaudis, kas darbā dod precizitātes un akurātības paraugus, kas prot cienīt laika faktoru darbā un iemācījušies aprēķināt laiku ne vien uz minUtēm, bet arī uz sekundēm. Lielākā daļa no viņiem ir beiguši tā saucamo technisko minimu un joprojām papildina savu technisko izglītību. Viņi ir brīvi no konservatīvisma un sastinguma, kas piemīt dažiem inženieriem, techniķiem un saimnieciskiem darbiniekiem, viņi soļo droši uz priekšu, laužot novecojušās techniskās normas un radot jaunas, augstākas normas. Viņi koriģē mUsu rūpniecības vadītāju sastādītos jaudas projektus un saimniecības plānus, viņi bieži vien papildina un koriģē inženierus un techniķus. bieži vien māca un virza tos uz priekšu, jo viņi ir cilvēki, kas pilnīgi apguvuši sava darba techniku un prot no technikas izspiest maksimālo, ko var no tās izspiest. Šodien stachanoviešu vēl ir maz, bet kas var šaubīties, ka rīt viņu būs desmitreiz vairāk? Vai nav skaidrs, ka stachanovieši ir novatori mūsu rūpniecībā, ka stachanoviešu kustība reprezentē mūsu industrijas nākotni, ka tajā ir nākamā strādnieku šķiras kulturāli techniskā kāpinājuma dīglis, ka tā atklāj mums to ceļu, pa kuru ejot, vienīgi iespējams sasniegt tos augstos darba ražīguma rezultātus, kas nepieciešami pārejai no sociālisma uz komunismu un pretstata iznīcināšanai starp garīgo darbu un fizisko darbu?

Tāda, biedri, ir stachanoviešu kustības nozīme mūsu sociālistiskās celtniecības darbā.

Vai Stachanovs un Busigins domāja par šo stachanoviešu kustības lielo nozīmi, kad viņi stājās pie veco technisko normu laušanas? Protams, nē. Viņiem bija savas rūpes — viņi centās likvidēt robus uzņēmumā un izpildīt ar uzviju saimniecisko plānu. Bet, pēc šā mērķa cenšoties, viņiem bija jālauž vecās techniskās normas un jāattīsta augsts darba ražīgums, kas pārsniegtu attīstītākās kapitālistiskās zemes. Būtu tomēr smieklīgi domāt, ka šis apstāklis var kaut cik mazināt stachanoviešu kustības lielo vēsturisko nozīmi.

To pašu var sacīt par tiem strādniekiem, kas 1905. gadā pirmo reizi organizēja mūsu zemē strādnieku deputātu Padomes. Viņi, protams, nedomāja, ka strādnieku deputātu Padomes noderēs par pamatu sociālistiskai iekārtai. Radot strādnieku deputātu Padomes, viņi tikai aizstāvējās pret carismu un buržuāziju. Bet šis apstāklis nebūt nerunā pretī tam neapšaubāmam faktam, ka Ļeņingradas un Maskavas strādnieku 1905. gadā uzsāktā kustība par strādnieku deputātu Padomēm noveda galu galā pie kapitālisma sagrāves un sociālisma uzvaras vienā pasaules sestdaļā.

II STACHANO VIESU KUSTĪBAS SAKNES

Mēs pašlaik stāvam pie stachanoviešu kustības šūpuļa, pie tās iztekas.

Būtu derīgi minēt dažas raksturīgas stachanoviešu kustības pazīmes.

Vispirms duras acīs tas fakts, ka tā, šī kustība, sākās kaut kā patvaļīgi, gandrīz stichiski no apakšas, bez jebkāda spiediena no mūsu uzņēmumu administrācijas. Vēl vairāk. Šī kustība radās un sāka attīstīties dažā ziņā pret mūsu uzņēmumu administrācijas gribu, pat cīņā pret to. Biedrs Molotovs jau stāstīja jums, kādas mokas bija jāpārdzīvo Archangeļskas kokzāģētājam biedram Musinskim, kad paslepus no saimnieciskās organizācijas, paslepus no kontrolieriem, viņš izstrādāja jaunas, augstākas techniskas normas. Paša Stachanova liktenis arī nebija labāks, jo viņam savā gaitā bija jāaizstāvas ne vien pret dažiem administrācijas ierēdņiem, bet arī pret dažiem strādniekiem, kas viņu izsmēja un neieredzēja par viņa «jauninājumiem». Kas attiecas uz Busiginu, tad, kā zināms, viņš par saviem «jauninājumiem» tikko nepazaudēja darbu rūpnīcā, un tikai nodaļas vadītāja biedra Sokoļinska iejaukšanās palīdzēja viņam palikt rūpnīcā.

Kā redzat, ja ir bijusi kāda mūsu uzņēmumu administrācijas iedarbība, tad tā ir notikusi nevis par labu stachanoviešu kustībai, bet gan pret to. Tātad stachanoviešu kustība ir radusies un gājusi plašumā kā kustība no apakšas. Un tieši tāpēc, ka tā radusies patvaļīgi, tieši tāpēc, ka tā nāk no apakšas, tā ir mūslaiku dzīvīgākā un nepārvaramākā kustība.

Tālāk, jāapstājas vēl pie vienas raksturīgas stachanoviešu kustības pazīmes. Šī raksturīgā pazīme ir tā, ka stachanoviešu kustība izplatījās pa visu mūsu Savienību nevis pakāpeniski, bet kaut kādā neredzētā ātrumā kā viesulis. Kā tas viss sākās?

Stachanovs pacēla ogļu iegūšanas technisko normu pieckārt vai seškārt, ja ne vairāk. Busigins un Smetaņins izdarīja to pašu, viens — mašīnrūpniecībā, otrs — apavrūpniecībā. Par šiem faktiem ziņoja laikrakstos. Un pēkšņi — stachanoviešu kustības liesma apņēma visu zemi. Kas te par lietu? No kurienes tāds stachanoviešu kustības izplatīšanās ātrums? Varbūt Stachanovs un Busigins ir lieli organizatori ar plašiem sakariem PSRS apgabalos un rajonos, un viņi paši ir šo lietu organizējuši? Nē, protams, nē! Varbūt Stachanovs un Busigins pretendē būt par lieliem vīriem mūsu zemē, un viņi paši ir iznēsājuši stachanoviešu kustības dzirksteles pa visu zemi? Arī tas nav pareizi. Jūs šeit redzējāt Stachanovu un Busiginu. Viņi runāja apspriedē. Tie ir vienkārši un kautrīgi cilvēki, bez kādām pretenzijām uz lielu vīru lauru iegūšanu visas Padomju Savienības mērogā. Man pat šķiet, ka viņi ir mazliet apmulsuši no tā kustības vēriena, kas pie mums attīstījies, viņiem gluži negaidot. Un ja tomēr pietika ar Stachanova un Busigina mesto sērkociņu, lai visa šī lieta pārvērstos liesmā, — tad tas nozīmē, ka stachanoviešu kustība ir pilnīgi nobriedusi. Vienīgi kustība, kas jau pilnīgi nobriedusi un gaida ierosmi, lai izrautos brīvībā, — tikai tāda kustība varēja tik ātri izplesties un pieaugt kā sniega lavīna.

Ar ko izskaidrot, ka stachanoviešu kustība izrādījās par pilnīgi nobriedušu? Kur tās ātrās izplatīšanās cēloņi? Kādas ir stachanoviešu kustības saknes?

To, šādu cēloņu, ir vismaz četri.

1) Stachanoviešu kustībai par pamatu noderēja vispirms strādnieku materiālā stāvokļa radikāla uzlabošanās. Dzīve kļuvusi labāka, biedri. Dzīve kļuvusi priecīgāka. Bet priecīgi dzīvojot, darbs sokas. No šejienes augstās produkcijas normas. No šejienes darba varoņi un varones. Šeit ir vispirms stachanoviešu kustības sakne. Ja pie mums būtu krize, ja pie mums būtu bezdarbs — šis strādnieku šķiras lāsts, ja pie jums dzīvot būtu slikti, nepievilcīgi, skumji, tad nekādas stachanoviešu kustības mums nebūtu. (Aplausi.) Mūsu proletāriskā revolūcija ir vienīgā revolūcija pasaulē, kam izdevies parādīt tautai ne vien savus politiskos, bet arī materiālos rezultātus. No visām strādnieku revolūcijām mēs zinām tikai vienu, kura kaut kā tika pie varas. Tā ir — Parīzes Komūna. Bet tā nepastāvēja ilgi. Tiesa, tā gan centās salauzt kapitālisma važas, bet tā nepaspēja tās salauzt, un vēl jo mazāk tā paspēja parādīt tautai revolūcijas vērtīgos materiālos rezultātus. Mūsu revolūcija ir vienīgā, kas ne vien salauza kapitālisma važas un deva tautai brīvību, bet arī spēja dot tautai materiālus apstākļus turīgai dzīvei. Te mūsu revolūcijas spēks un neuzvaramība. Protams, ir labi padzīt kapitālistus, padzīt muižniekus, padzīt cara miesas sargus, saņemt varu un iegūt brīvību. Tas ir ļoti labi. Bet diemžēl ar brīvību vien vēl nepavisam nepietiek. Ja trūkst maizes, trūkst sviesta un taukvielu, ja trūkst manufaktūras, ja dzīvokļi slikti, tad ar brīvību vien tālu netiksi. Ļoti grūti, biedri, dzīvot ar brīvību vien. (Piekrišanas saucieni, aplausi.) Lai varētu labi un priecīgi dzīvot, nepieciešami, lai materiālie labumi papildinātu politiskās brīvības labumus. Mūsu revolūcijas raksturīgā īpatnība ir tā, ka tā devusi tautai ne vien brīvību, bet arī materiālo labklājību, bet arī turīgas un kulturālas dzīves iespēju. Lūk, kāpēc dzīve pie mums ir kļuvusi priecīga, lūk, pamats, uz kura izauga stachanoviešu*>kustība.

2) Otrs stachanoviešu kustības avots ir tas, ka pie mums nav ekspluatācijas. Cilvēki pie mums strādā nevis ekspluatātoru labā, nevis liekēžu bagātību vairošanai, bet paši sev, savai šķirai, savai padomju sabiedrībai, kur pie varas atrodas labākie strādnieku šķiras cilvēki. Tāpēc arī darbam pie mums ir sabiedriska nozīme, darbs ir goda un slavas lieta. Kapitālisma iekārtā darbam ir privāts, personīgs raksturs. Ja esi vairāk pastrādājis, saņem vairāk un dzīvo pats kā zini. Neviens tevi nezina un negrib zināt. Tu strādā kapitālistiem, vairo viņu bagātības? Nu, kā tad citādi? Tādēļ tu esi līgts, lai vairotu ekspluatātoru bagātības. Ja tu tam nepiekriti, — ej un nīksti bezdarbnieku rindās, kā zini, — atradīsim citus, piekāpīgākus. Lūk, tāpēc arī kapitālisma iekārtā cilvēku darbu augsti nevērtē. Saprotams, ka tādos apstākļos nevar būt vietas stachanoviešu kustībai. Cita lieta padomju iekārtas apstākļos. Šeit darba cilvēks ir cieņā. Šeit viņš nestrādā vis ekspluatātoriem, bet sev, savai šķirai, sabiedrībai. Šeit darba cilvēks nevar justies pamests un vientuļš. Gluži otrādi, darba cilvēks pie mums jūtas kā savas zemes brīvs pilsonis, sava veida sabiedrisks darbinieks. Un ja viņš strādā labi un dod sabiedrībai to, ko spēj dot, — viņš ir darba varonis, viņš iegūst slavu. Saprotams, ka vienīgi tādos apstākļos varēja dzimt stachanoviešu kustība.

3)    Par trešo stachanoviešu kustības avotu jāuzskata mūsu jaunā technika. Stachanoviešu kustība ir organiski saistīta ar jauno techniku. Bez jaunās technikas, bez jaunām rūpnīcām un fabrikām, bez jaunās ierīces mums nevarētu rasties stachanoviešu kustība. Bez jaunās technikas var vienreiz — divreiz pacelt techniskās normas,—ne vairāk. Ja stachanovieši ir pacēluši techniskās normas pieckārt un seškārt, tad tas nozīmē, ka viņi kopumā un pilnīgi balstās uz jaunās technikas. Tādējādi iznāk, ka mūsu zemes industrializācija, mūsu rūpnīcu un fabriku rekonstrukcija, jaunā technika un jaunā ierīce bija viens no stachanoviešu kustības rašanās cēloņiem.

4)   Bet ar jauno techniku vien tālu netiksi. Var būt pirmšķirīga technika, pirmšķirīgas rūpnīcas un fabrikas, bet ja nav cilvēku, kas spēj šo techniku pārvaldīt, tad technika jums tā arī paliks kaila technika. Lai jaunajai technikai būtu savi rezultāti, ir vajadzīgi vēl cilvēki, strādnieku un strādnieču kadri, kuri spēj nostāties technikas priekšgalā un virzīt to uz priekšu Stachanoviešu kustības rašanās un attīstība nozīmē, ka pie mums starp strādniekiem un strādniecēm jau ir radušies tādi kadri. Pirms gadiem diviem partija sacīja, ka, uzceļot jaunas rūpnīcas un fabrikas un dodot mūsu uzņēmumiem jaunu ierīci, — mēs esam izdarījuši tikai pusi darba. Partija toreiz sacīja, ka jauno rūpnīcu celtniecības entuziasms jāpapildina ar viņu apgūšanas entuziasmu, ka tikai tādā ceļā var veikt darbu līdz galam. Acīm redzot šo divu gadu laikā ir notikusi šās jaunās technikas apgūšana un jaunu kadru rašanās. Tagad skaidrs, ka mums jau ir tādi kadri. Saprotams, ka bez tādiem kadriem, bez šiem jaunā veida cilvēkiem mums nebūtu nekādas stachanoviešu kustības. Tātad jaunā veida cilvēki strādnieku un strādnieču vidū, kuri apguvuši jauno techniku, bija tas spēks, kas izveidoja un virzīja uz priekšu stachanoviešu kustību.

Tādi ir tie apstākļi, kas radījuši un virzījuši uz priekšu stachanoviešu kustību.

III JAUNI CILVĒKI JAUNAS TECHNISKAS NORMAS

Es sacīju, ka stachanoviešu kustība attīstījās nevis pakāpeniski, bet kā sprādziens, kas pārrauj kādu dambi. Acīm redzot tai bija jāpārvar kautkādi šķēršļi. Kaut kas to traucēja, kaut kas to atturēja un, lūk, sakrājusi spēkus, stachanoviešu kustība pārrāva šos šķēršļus un applūdināja zemi.

Kas te par lietu, kas tad īsti traucēja?

Traucēja vecās techniskās normas un cilvēki, kas stāvēja aiz šīm normām. Pirms dažiem gadiem mūsu inženiertechniskie un saimnieciskie darbinieki sastādīja zināmas techniskās normas, pielāgojot tās mūsu strādnieku un strādnieču techniskai atpalicībai. Kopš tā laika pagājuši vairāki gadi. Cilvēki pa šo laiku izauga un iemācījās techniku. Bet techniskās normas palika negrozītas. Saprotams, ka šīs normas mūsu jaunā veida cilvēkiem izrādījās novecojušas. Tagad visi peļ pastāvošās techniskās normas. Bet tās taču no debesīm nenokrita. Un lieta šeit nebūt nav tā, ka šīs techniskās normas savā laikā tika sastādītas kā pazeminātas normas. Lieta vispirms tā, ka tagad, kad šīs normas ir jau novecojušās, mēģina tās aizstāvēt kā mūslaiku normas.

Ķeras pie mūsu strādnieku un strādnieču techniskās atpalicības, orientējas uz šo atpalicību, balstās uz atpalicību un beidzot tas nonāk tik tālu, ka sāk spēlēties ar atpalicību. Bet ko darīt, ja šī atpalicība aiziet pagātnē? Vai tiešām mēs pielūgsim mūsu atpalicību un padarīsim to par svētbildi, fetišu? Ko darīt, ja strādnieki un strādnieces jau paspējuši izaugt un iemācīties techniku? Ko darīt, ja vecās techniskās normas vairs neatbilst īstenībai, ja mūsu strādnieki un strādnieces jau faktiski paspējuši tās pārsniegt piecun desmitkārt? Vai mēs kādreiz esam zvērējuši uzticību mūsu atpalicībai? Liekas, tas pie mums nav bijis, biedri? (Vispārēji smiekli.) Vai mēs balstījāmies uz to, ka mūsu strādnieki un strādnieces mūžīgi tā arī paliks atpalikuši? Mēs tā kā nebūtu uz to balstījušies? (Vispārēji smiekli.) Bet kas te par lietu? Vai tiešām mums nepietiks drosmes lauzt dažu mūsu inženieru un techniku konservatīvismu, lauzt vecās tradicijas un normas un dot vaļu jauniem strādnieku šķiras spēkiem?

Runā par zinātni. Saka, ka zinātnes dati, technisko rokas grāmatu un instrukciju dati runā pretim stachanoviešu prasībām pēc jaunām augstākām techniskām normām. Bet par kādu zinātni šeit ir runa? Zinātnes datus vienmēr pārbauda praksē, pieredzē. Zinātne, kas sarāvusi sakarus ar praksi, ar pieredzi,— kas tad tā par zinātni? Ja zinātne būtu tāda, kādu to tēlo daži mūsu konservatīvie biedri, tad cilvēcei tā jau sen būtu zudusi. Zinātni tāpēc arī sauc par zinātni, ka tā neatzīst fetišus, nebīstas pacelt roku pret atmirstošo, veco, bet vērīgi uzklausa pieredzes, prakses balsi. Ja tas būtu citādi, tad mums vispār nebūtu zinātnes, nebūtu, teiksim, astronomijas, un mēs vēl vienmēr iztiktu ar novecojušos Ptolomeja sistēmu, mums nebūtu bioloģijas, un mēs vēl vienmēr apmierinātos ar leģendu par cilvēka radīšanu, mums nebūtu ķīmijas, un mums vēl vienmēr būtu jāiztiek ar alķīmiķu pareģojumiem.

Lūk, kāpēc es domāju, ka mūsu inženiertechniskie un saimnieciskie darbinieki, kas ir paspējuši jau krietni vien atpalikt no stachanoviešu kustības, darītu labi, ja viņi beigtu turēties pie vecām techniskām normām un pārorganizētos patiesi zinātniski pēc jaunā, pēc stachano viešu parauga.

Labi, mums atbildēs. Bet ko darīt ar techniskām normām vispār? Vai tās rūpniecībai vajadzīgas, vai var iztikt vispār bez kādām normām?

Vieni saka, ka mums vairs nevajag nekādu technisku normu. Tas nav pareizi, biedri. Vēl vairāk, — tas ir muļķīgi. Bez techniskām normām plānveidīga saimniecība nav iespējama. Bez tam techniskās normas ir vajadzīgas, lai atpalikušās masas tuvinātu attīstītākām. Techniskās normas ir liels regulētājs spēks, kas ražošanā organizē plašas strādnieku masas ap attīstītākiem strādnieku šķiras elementiem. Tātad techniskās normas mums vajadzīgas, tikai ne tās, kas pastāv pašlaik, bet augstākas.

Otri saka, ka techniskās normas mums vajadzīgas, bet jau tagad tās jātuvina tiem sasniegumiem, kādus guvuši Stachanovi, Busigini, Vinogradovas un citi. Arī tas nav pareizi. Tādas normas pašlaik būtu nereālas, jo strādnieki un strādnieces, kas vēl tik labi nepārzina techniku kā Stachanovi un Busigini, nevarētu tādas normas izpildīt. Mums vajadzīgas tādas techniskās normās, kas atrastos kaut kur vidū starp tagadējām techniskām normām un tām normām, ko sasnieguši Stachanovi un Busigini. Minēsim, piemēram, Mariju Demčenko, visiem pazīstamo biešu piecsimtnieci. Viņa novākusi 500 centneru un vairāk biešu no hektāra. Vai šo sasniegumu var padarīt par visas biešu saimniecības ražības normu, teiksim, Ukrainā? Nē, nevar. Vēl pagaidām agri runāt par to. Marija Demčenko novāca pieci simti un vairāk centneru no hektāra, bet vidējā biešu raža, piemēram, Ukrainā šogad ir 130—132 centneri no hektāra. Kā redzat, starpība nav maza. Vai var dot 400 vai 300 centneru lielu biešu ražības normu? Visi lietpratēji saka, ka pagaidām to darīt nevar. Acīm redzot 1936. gadā Ukrainā vajadzēs dot 200 līdz 250 centneru lielu ražības normu no hektāra. Arī šī norma nav maza, jo izpildīšanas gadījumā tā varētu dot mums divreiz vairāk cukura nekā 1935. gadā. Tas pats jāsaka arī par rūpniecību. Stachanovs pārsniedzis pastāvošo technisko normu, kā šķiet, reizes desmit vai pat vairāk. Pasludināt šo sasniegumu par jaunu technisku normu visiem, kas strādā ar atsiteņu āmuru, nebūtu sapratīgi. Acīm redzot vajadzēs dot normu, kas atrastos kautkur vidū starp pastāvošo technisko normu un biedra Stachanova sasniegto normu.

Viens katrā ziņā skaidrs: tagadējās techniskās normas vairs neatbilst īstenībai, tās ir atpalikušas un kļuvušas par mūsu rūpniecības bremzi, bet, lai nebremzētu mūsu rūpniecību, to vietā jāliek jaunas augstākas techniskās normas. Jauna veida cilvēki, jauni laiki, — jaunas techniskās normas.

IV TUVĀKIE UZDEVUMI

Kādi ir mūsu tuvākie uzdevumi, raugoties no stachanoviešu kustības interešu viedokļa?

Lai neizplūstu, apvienosim šo lietu kopā divos tuvākos uzdevumos.

Pirmkārt. Uzdevums ir, palīdzēt stachanoviešiem attīstīt tālāk stachanoviešu kustību, izplatīt to plašumā un dziļumā visos PSRS apgabalos un rajonos. Tas no vienas puses. Un no otras puses — savaldīt visus tos elementus saimniecisko un inž? niertechnisko darbinieku vidū, kas stūrgalvīgi turas pie vecā, negrib kustēties uz priekšu un sistemātiski bremzē stachanoviešu kustības attīstību. Lai pilnā apjomā izplatītu stachanoviešu kustību pa visu mūsu zemi, tam, protams, ar stachanoviešiem vien nepietiek. Nepieciešami, lai mūsu partijas organizācijas iesaistītos šai darbā un palīdzētu stachanoviešiem novest kustību līdz galam. Šinī ziņā Doņecas apgabala organizācija neapšaubāmi ir parādījusi lielu iniciatīvu. Labi strādā šinī ziņā Maskavas un

Ļeņingradas apgabala organizācijas. Bet kā citi apgabali? Tie acīm redzot vēl tikai «iekustinājās». Piemēram, tā kā neko nedzird, vai ļoti maz dzird par Uraliem, kaut gan Urali, kā zināms, ir milzīgs rūpniecības centrs. Tas pats jāsaka par Rietumsibiriju, par Kuzbasu, kur vēl, pēc visa spriežot, nav paspējuši «iekustināties». Tomēr var nešaubīties, ka mūsu partijas organizācijas ķersies pie šā darba un palīdzēs stachanoviešiem pārvarēt grūtības. Kas attiecas uz lietas otru pusi — stūrgalvīgo konservatoru savaldīšanu, kādi sastopami starp saimnieciskiem un inženiertechniskiem darbiniekiem, — tad šeit lieta būs mazliet sarežģītāka. Vajadzēs vispirms pārliecināt, pacietīgi un biedriski pārliecināt šos rūpniecības konservatīvos elementus — par stachanoviešu kustības progresīvumu un par nepieciešamību pārkārtoties pēc stachanoviešu parauga. Bet ja pārliecināšana nelīdzēs, būs jārīkojas enerģiskāk. Ņemsim, piemēram, Satiksmes Ceļu Tautas komisariātu. Šā tautas komisariāta centrālajā aparātā nesen atradās profesoru, inženieru un citu lietpratēju grupa — viņu vidū bija arī komunisti, — kas centās pārliecināt visus, ka 13—14 kilometru komercātrums stundā esot tā robeža, pāri kurai nav iespējams un nedrīkst iet, ja negrib nonākt pretrunā ar «ekspluatācijas zinātni». Tā bija diezgan autoritatīva grupa, kas sludināja savus uzskatus ir mutes vārdiem, ir presē, deva instrukcijas attiecīgiem Satiksmes Ceļu Tautas komisariāta orgāniem un vispār bija «prātu valdniece» starp ekspluatācijas darbiniekiem. Mēs, nelietpratēji, uz vairāku dzelzceļa praktiķu priekšlikumu pamata savukārt centāmies pārliecināt šos autoritatīvos profesorus, ka 13—14 kilometri nebūt nevar būt robeža, ka ar zināmu organizāciju šo robežu var paplašināt. Atbildot uz to, šī grupa tā vietā, lai uzklausītos pieredzes un prakses balsi un revidētu savu izturēšanos šai jautājumā, sāka cīņu ar dzelzceļa darba progresīviem elementiem un vēl vairāk pastiprināja savu konservatīvo ieskatu propagandu. Saprotams, ka mums nācās sadot šiem cienījamiem cilvēkiem mazliet pa zobiem un pieklāj īgi izvadīt viņus no Satiksmes Ceļu Tautas komisariāta centrālā aparāta. (Aplausi.) Un kas iznāca? Tagad mums ir komercātrums 18—19 kilometru stundā. (Aplausi.) Man šķiet, biedri, ka ļaunākā gadījumā vajadzēs lietot šo metodi arī citās mūsu tautsaimniecības nozarēs, protams, ja stūrgalvīgie konservatori nebeigs traucēt un mest sprunguļus stachanoviešu kustības riteņos.

Otrkārt. Uzdevums ir palīdzēt pārkārtoties un vadīt stachanoviešu kustību tiem saimnieciskajiem darbiniekiem, inženieriem un techniķiem, kas negrib traucēt stachanoviešu kustību, kas jūt līdz šai kustībai, bet vēl nav paspējuši pārkārtoties, vēl nav paspējuši nostāties stachanoviešu kustības priekšgalā. Man jāsaka, biedri, ka tādu saimniecisku darbinieku, inženieru un techniķu mums nav mazums. Un ja mēs palīdzēsim šiem biedriem, tad mums viņu, neapšaubāmi, būs vēl vairāk.

Es domāju, ka, ja mēs šos uzdevumus veiksim, stachanoviešu kustība izvērtīsies jo plaši, apņems visus mūsu zemes apgabalus un rajonus un parādīs mums jaunus brīnumainus sasniegumus.

V DIVI VĀRDI

Dažus vārdus par šo apspriedi, par tās nozīmi. Ļeņins mācīja, ka par īstiem boļševistiskiem vadītājiem var būt tikai tādi vadītāji, kas prot ne vien mācīt strādniekus un zemniekus, bet arī mācīties no viņiem. Vienam otram boļševikam šie Ļeņina vārdi nebija pa prātam. Bet vēsture rāda, ka arī šeit Ļeņinam bija taisnība par visiem simt procentiem. Patiešām, miljoniem darbļaužu, strādnieku un zemnieku strādā, dzīvo un cīnās. Kas var šaubīties, ka šo ļaužu dzīve nav veltīga, ka, dzīvojot un cīnoties, šie ļaudis uzkrāj milzīgu praktisku pieredzi? Vai var šaubities, ka vadītāji, kas ignorē šo pieredzi, nav uzskatāmi par īstiem radītājiem? Tātad mums, partijas un valdības vadītājiem, ne vien jāmāca strādnieki, bet arī jāmācās no viņiem. Ka jūs, šās apspriedes locekļi, esat kaut ko mācījušies šinī apspriedē no mūsu valdības vadītājiem, — to es nenoliegšu. Bet nevar noliegt arī to, ka arī mēs, valdības vadītāji, daudz ko esam mācījušies no jums, no stachanoviešiem, no šīs apspriedes locekļiem. Tāpēc, lūk, paldies jums, biedri, par mācību, liels paldies! (Vētraini aplausi.)

Beidzot divus vārdus par to, kā derētu atzīmēt šo apspriedi. Mēs šeit prezidijā apspriedāmies un nolēmām, ka vajadzētu kaut kā atzīmēt šo valdības vadītāju apspriedi ar stachanoviešu kustības vadītājiem. Un, lūk, mēs nolēmām, ka 100 līdz 120 cilvēkus no jums vajadzēs apbalvot ar augstāko balvu.

Balsis. Pareizi. (Vētraini aplausi.)

Staļins. Ja jūs, biedri, to atzīstat par labu, tad mēs to izdarīsim.

(Stachanoviešu apspriedes dalībnieki sarīko biedram Staļinam vētrainas, jūsmīgas ovācijas. Visa zāle skan no aplausiem, spēcīgs «urā» tricina zāles griestus. Bez skaita no visām pusēm skan saucieni, kas apsveic partijas vadoni biedru Staļinu. Ovācijas beidzas, spēcīgi nodziedot «Internacionāli» — trīs tūkstoš apspriedes dalībnieku dzied proletārisko himnu.)

PAR PSR SAVIENĪBAS KONSTITŪCIJAS PROJEKTU

Referāts VIII Vissavienības Ārkārtējā Padomju Kongresā 1936. gada 25. novembri

Biedra Staļina parādīšanos tribīnē visa zāle sagaida ilgām vētrainām ovācijām. Visi pieceļas. No visām pusēm atskan saucieni: «Urā biedram Staļinam!», «Lai dzīvo biedrs Staļins!», «Lai dzīvo Lielais Staļins!», «Lielajam ģēnijam, biedram Staļinam urā!», «Vivat!», «Rot front!», «Slava biedram Staļinam!»

KONSTITŪCIJAS KOMISIJAS ORGANIZĒŠANA UN TAS UZDEVUMI

BIEDRI! Konstitūcijas komisija, kuras projekts nodots šā kongresa apspriešanai, tika organizēta, kā zināms, pēc PSR Savienības VII Padomju Kongresa speciāla lēmuma. Šis lēmums tika pieņemts 1935. gada 6. februārī. Tanī teikts:

«1. Izdarīt PSR Savienības Konstitūcijas grozījumus šādā virzienā:

a)   vēlēšanu sistēmas tālāku demokratizāciju tai nozīmē, lai ne gluži

vienlīdzīgās vēlēšanas atvietotu ar vienlīdzīgām, daudzpakāpju- ar

tiešām, atklātās — ar aizklātām;

b)    noteikti formulēt Konstitūcijas sociāli ekonomiskos pamatus tai nozīmē, lai Konstitūcija būtu saskaņota ar tagadējām šķiru spēku attieksmēm PSRS (jaunas sociālistiskas industrijas radīšana, kulaku sagrāve, kolchozu iekārtas uzvara, sociālistiskā īpašuma kā padomju sabiedrības pamata nostiprināšanās u. tml.).

2.  Likt priekšā PSR Savienības Centrālai Izpildu Komitejai ievēlēt Konstitūcijas komisiju, kurai uzdot izstrādāt izlabotu Konstitūcijas tekstu uz pirmajā punktā norādītiem pamatiem un iesniegt to apstiprināšanai PSR Savienības CIK sesijā.

3.   Padomju varas orgānu tuvākās kārtējās vēlēšanas PSR Savienībā izdarīt uz jaunās vēlēšanu sistēmas pamata».

Tas bija 1935. g. 6. februārī. Dienu pēc šī lēmuma pieņemšanas, t i., 1935. g. 7. februārī, sanāca PSR Savienības Centrālās Izpildu Komitejas pirmā sesija un, izpildīdama PSRS VII Padomju Kongresa lēmumu, organizēja Konstitūcijas ko

misiju 3 i cilvēka sastāvā. Sesija uzdeva Konstitūcijas komisijai izstrādāt izlabotas PSRS Konstitūcijas projektu.

Tādi ir PSRS augstākā orgāna formālie pamati un direktīvas, uz kuru bāzes Konstitūcijas komisijai bija jāizvērš savs darbs.

Tādējādi Konstitūcijas komisijai bija jāizdara grozījumi tagad pastāvošā Konstitūcijā, kas pieņemta 1924. gadā, apsverot pie tam tos pārgrozījumus PSR Savienības dzīvē uz sociālisma pusi, kādi bija realizēti periodā no 1924. gada līdz mūsu dienām.

II PĀRGROZĪBAS PSRS DZĪVĒ PERIODĀ NO 1924. GADA LĪDZ 1936. GADAM

Kādas ir tās pārgrozības PSRS dzīvē, kuras notikušas periodā no 1924. gada līdz 1936. gadam un kuras Konstitūcijas komisijai bija jāatspoguļo savā Konstitūcijas projektā?

Kāda ir šo pārgrozību būtība?

Kas mums bija 1924. gadā?

Tas bija pirmais nepa[10] periods, kad Padomju vara, sociālismu visādi attīstot, pieļāva daļēju kapitālisma atdzīvošanos, kad tā paļāvās uz to, ka divu saimniecības sistēmu, kapitālistiskās un sociālistiskās, sacensības gaitā varēs organizēt sociālistiskās sistēmas pārsvaru pār kapitālistisko. Uzdevums bija — šās sacensības gaitā nostiprināt sociālisma pozīcijas, panākt kapitālistisko elementu likvidāciju un pabeigt sociālistiskās sistēmas kā tautsaimniecības pamatsistēmas uzvaru.

Mūsu rūpniecībā toreiz bija neapskaužama aina, sevišķi smagajā rūpniecībā. Tiesa, tā pamazām atjaunojās, bet tās produkcija vēl ne tuvu nebija nonākusi līdz pirmskara līmenim. Tā bāzējās uz veco, atpalikušo un nabadzīgo techniku. Protams, tā attīstījās uz sociālisma pusi. Sociālistiskā sektora īpatsvars mūsu rūpniecībā toreiz bija ap 80 procentu. Bet kapitālisma sektorā tomēr vēl bija ne mazāk par 20 procentiem rūpniecības.

Mūsu lauksaimniecībā toreiz bija vēl nepievilcīgāka aina. Tiesa, muižnieku šķira bija jau likvidēta, bet toties lauksaimniecības kapitālistu šķira, kulaku šķira, bija vēl diezgan ievērojams spēks. Kopumā lauksaimniecība toreiz atgādināja neaptveramu sīko, individuālo zemnieku saimniecību okeānu ar to atpalikušo viduslaiku techniku. Šai okeānā kā atsevišķi punkti un saliņas eksistēja kolchozi un sovchozi, kam, īsteni sakot, toreiz vēl nebija kaut cik nopietnas nozīmes mūsu tautsaimniecībā. Kolchozi un sovchozi bija vāji, bet kulakam vēl bija spēks. Mēs toreiz nerunājām par kulaku likvidāciju, bet par viņu ierobežošanu.

Tas pats jāsaka par preču apgrozību valstī. Sociālistiskajam sektoram preču apgrozībā bija kādi 50—60 procenti — ne vairāk, bet viss pārējais lauks bija tirgotāju, spekulantu un citu privātuzņēmēju aizņemts.

Tāda bija mūsu ekonomikas aina 1924. gadā.

Kas mums ir tagad, 1936. gadā?

Ja toreiz mums bija nepa pirmais periods, nepa sākums, kapitālisma daļējas atdzīvošanās periods, tad tagad mums ir nepa pēdējais periods, nepa beigas, pilnīgas kapitālisma likvidēšanas periods visās tautsaimniecības slerās.

Sākt kaut vai ar to, ka mūsu rūpniecība šai periodā izaugusi par milzu spēku. Tagad to jau vairs nevar nosaukt par vāju un techniski slikti apgādātu. Gluži otrādi, tā tagad bāzējas uz jaunu, bagātu moderno techniku ar stipri attīstītu smago industriju un vēl vairāk attīstītu mašīnbūvniecību. Pats galvenais tomēr ir tas, ka kapitālisms pavisam izdzīts no mūsu rūpniecības sleras, bet sociālistiskā ražošanas forma ir tagad nedalīti vaidošā sistēma mūsu rūpniecības sierā. Nevar atzīt par sīkumu to faktu, ka mūsu tagadējā sociālistiskā industrija no produkcijas apjoma viedokļa pārsniedz pirmskara laika industriju vairāk nekā septiņas reizes

Lauksaimniecības sfērā sīko individuālo zemnieku saimniecību okeāna vietā ar to vājo techniku un kulaku pārspēku mums tagad ir vislielākā pasaulē mechanizēta, ar jaunu techniku apbruņota ražošana visaptvērējas kolchozu un sovchozu sistēmas veidā. Visiem zināms, ka kulaki lauksaimniecībā likvidēti un sīko. individuālo zemnieku saimniecību sektors ar tā atpalikušo viduslaiku techniku ieņem tagad niecīgu vietu, pie kam tā īpatsvars lauksaimniecībā pēc sējas platības apmēra ir ne vairāk par 2—3 procentiem. Nevar neatzīmēt to faktu, ka kolchozu rīcībā tagad ir 316 tūkstoš traktoru ar 5 miljoniem 700 tūkstošiem zirgspēku jaudu, bet kopā ar sovchoziem 400 tūkstoš traktoru ar 7 miljoniem 580 tūkstošiem zirgspēku jaudu.

Kas attiecas uz preču apgrozību valstī, tad tirgotāji un spekulanti no šās nozares pavisam izdzīti. Visa preču apgrozība tagad atrodas valsts, kooperācijas un kolchozu rokās. Radusies un attīstījusies jauna, padomju tirdzniecība, tirdzniecība bez spekulantiem, tirdzniecība bez kapitālistiem.

Tādējādi sociālistiskās sistēmas pilnīga uzvara visās tautsaimniecības sfērās tagad ir fakts.

Bet ko tas nozīmē?

Tas nozīmē, ka iznīcināta un likvidēta cilvēka ekspluatācija no cilvēka, bet darba rīku un ražošanas līdzekļu sociālistiskais īpašums apstiprināts kā nesatricināms mūsu padomju sabiedrības pamats. (Ilgstoši aplausi.)

Visu šo pārgrozību rezultātā PSRS tautsaimniecības sfērā mums tagad ir jauna, sociālistiska ekonomika, kas nepazīst krizes un bezdarbu, kas nepazīst nabadzību un izputināšanu un kas dod pilsoņiem visas iespējas pārtikušai un kulturālai dzīvei.

Tādas ir pamatvilcienos pārgrozības, kas notikušas mūsu ekonomikas sfērā periodā no 1924. gada līdz 1936. gadam.

Samērīgi ar šīm pārmaiņām PSRS ekonomikas sfērā pārgrozījusies arī mūsu sabiedrības šķiru struktūra.

Muižnieku šķira, kā zināms, tika jau likvidēta uzvarīgi pabeigtā pilsoņu kara rezultātā. Kas attiecas uz citām ekspluatātoru šķirām, tad tām bija tāds pats liktenis kā muižnieku šķirai. Nav vairs kapitālistu šķiras rūpniecības sfērā. Nav vairs kulaku šķiras lauksaimniecības sfērā. Nav vairs tirgotāju un spekulantu preču apgrozības sfērā. Visas ekspluatātoriskās šķiras tādējādi izrādījās likvidētas.

Palikusi strādnieku šķira.

Palikusi zemnieku šķira.

Palikusi inteliģence.

Bet būtu kļūdaini domāt, ka šīs sociālās grupas nav pārdzīvojušas šai laikā nekādas pārgrozības, ka tās palikušas tādas pašas, kādas tās bija, teiksim, kapitālisma periodā.

Ņemsim, piemēram, PSRS strādnieku šķiru. To bieži pēc vecās paražas sauc par proletariātu. Bet kas ir proletariāts? Proletariāts ir šķira, kam nav ražošanas rīku un līdzekļu tādā saimniecības sistēmā, kad ražošanas rīki un līdzekļi pieder kapitālistiem un kad kapitālistu šķira ekspluatē proletariātu. Proletariāts ir šķira, kuru ekspluatē kapitālisti. Bet pie mums kapitālistu šķira, kā zināms, jau likvidēta, ražošanas rīki un līdzekļi kapitālistiem atņemti un nodoti valstij, kuras vadošais spēks ir strādnieku šķira. Tātad nav vairs kapitālistu šķiras, kas varētu ekspluatēt strādnieku šķiru. Tātad mūsu strādnieku šķira ne vien nav bez ražošanas rīkiem un līdzekļiem, bet, gluži otrādi, tie pieder viņai kopā ar visu tautu. Bet ja viņai tie pieder un kapitālistu šķira likvidēta, tad novērsta katra iespēja ekspluatēt strādnieku šķiru. Vai pēc tam var vēl mūsu strādnieku šķiru nosaukt par proletariātu? Skaidrs, ka nevar. Markss sacīja: lai proletariāts atbrīvotu sevi, viņam jāsagrauj kapitālistu šķira, jāatņem kapitālistiem ražošanas rīki un līdzekļi un jāiznīcina tie ražošanas apstākļi, kas rada proletariātu. Vai var sacīt, ka PSRS strādnieku šķira jau realizējusi šos savas atbrīvošanas noteikumus? Bez šaubām var, un arī jāsaka. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka PSRS proletariāts ir pārvērties par pilnīgi jaunu šķiru, PSRS strādnieku šķiru, kas iznīcinājusi kapitālistisko saimniecības sistēmu, kas nodibinājusi ražošanas rīku un līdzekļu sociālistisku īpašumu un kas padomju sabiedrību virza pa komunisma ceļu.

Kā redzat, PSRS strādnieku šķira ir pilnīgi jauna, no ekspluatācijas atbrīvota strādnieku šķira, kam līdzīgu cilvēces vēsture vēl nav pazinusi.

Pāriesim pie jautājuma par zemniecību. Parasti mēdz sacīt, ka zemniecība ir tāda sīkražotāju šķira, kuras locekļi atomizēti, izsvaidīti pa visu zemi, rakņājas pa vienam savās sīkajās saimniecībās ar viņu atpalikušo techniku, ir privātīpašuma vergi un kurus nesodīti ekspluatē muižnieki, kulaki, tirgotāji, spekulanti, augļotāji u. tml. Un patiešām, zemniecība kapitālistiskajās valstīs, ja domājam tās pamatmasu, ir tiešām tāda šķira. Vai var sacīt, ka mūsu tagadējā laika zemniecības, padomju zemniecības, masa līdzīga tādai zemniecībai? Nē, to nevar sacīt. Tādas zemniecības mums vairs nav. Mūsu padomju zemniecība ir pilnīgi jauna zemniecība. Mums nav vairs muižnieku un kulaku, tirgotāju un augļotāju, kas varētu ekspluatēt zemniekus. Tātad mūsu zemniecība ir no ekspluatācijas atbrīvota zemniecība. Tālāk mūsu padomju zemniecība savā lielajā vairākumā ir kolchozu zemniecība, t. i., tā bazē savu darbu un savu mantu nevis uz individuālu darbu un atpalikušu techniku, bet uz kolektīvu darbu un modernu techniku. Beidzot, mūsu zemnieku saimniecības pamatā nav privātīpašums, bet kolektīvais īpašums, kas izaudzis uz kolektīva darba bāzes.

Kā redzat, padomju zemniecība ir pilnīgi jauna zemniecība, kam līdzīgu cilvēces vēsture vēl nav pazinusi.

Pāriesim beidzot pie jautājuma par inteliģenci, pie jautājuma par inženiertechniskiem darbiniekiem, par kultūras frontes darbiniekiem, par kalpotājiem vispār u. tml. Tā arī ir pārcietusi lielas pārmaiņas pagājušā periodā. Tā vairs nav vecā sastingusi inteliģence, kas centās sevi nostatīt pāri šķirām, bet īstenībā savā vairākumā kalpoja muižniekiem un kapitālistiem. Mūsu padomju inteliģence ir pilnīgi jauna inteliģence, kas visām saknēm saistīta ar strādnieku šķiru un zemniecību. Vispirms, ir mainījies inteliģences sastāvs. Padomju inteliģencē ir neliels procents iznācēju no muižniecības un buržuāzijas. 80—90 procentu padomju inteliģences — iznācēji no strādnieku šķiras, zemniecības un citiem darba ļaužu slāņiem. Mainījies beidzot arī pats inteliģences darbības raksturs. Agrāk tai bija jākalpo bagātajām šķirām, jo tai nebija citas izejas. Tagad tai jākalpo tautai, jo nav vairs ekspluatātorisko šķiru. Un tieši tāpēc tā tagad ir pilntiesīgs loceklis padomju sabiedrībā, kur tā kopā ar strādniekiem un zemniekiem, vienā pajūgā ar viņiem, ceļ jaunu sociālistisko bezšķiru sabiedrību.

Kā redzat, tā ir pilnīgi jauna darba inteliģence, kam līdzīgas neatradīsit nevienā zemē uz zemes lodes.

Tādas ir pārgrozības, kas notikušas pagājušā laikā padomju sabiedrības šķiru struktūras sierā.

Ko liecina šīs pārgrozības?

Tās liecina, pirmkārt, to, ka robežas starp strādnieku šķiru un zemniecību, tāpat kā starp šīm šķirām un inteliģenci, nolīdzinās, bet vecā šķiru sevišķība nozūd. Tas nozīmē, ka attālums starp šīm sociālajām grupām arvien vairāk un vairāk samazinās.

Tās liecina, otrkārt, to, ka ekonomiskās pretišķības starp šīm sociālām grupām sabrūk, nolīdzinās.

Tās liecina, beidzot, to, ka starp tām sabrūk un nolīdzinās arī politiskās pretišķības.

Tā tas ir ar pārgrozībām PSRS šķiru struktūras sfērā.

PSRS sabiedriskās dzīves pārgrozību aina būtu nepilnīga, ja neteiktu dažus vārdus par pārgrozībām vēl vienā sfērā. Es domāju savstarpējās nacionālās attieksmes PSRS. Padomju Savienībā, kā zināms, ietelp ap 60 nāciju, nacionālu grupu un tautību. Padomju valsts ir daudznāciju valsts. Saprotams, ka jautajumam par savstarpējam attieksmem starp PSRS tautam mums nevar nebūt vispirmākā nozīme.

Padomju Sociālistisko Republiku Savienība izveidojās, kā zināms, 1922. gadā PSRS Pirmajā Padomju Kongresā. Tā izveidojās uz PSRS tautu brīvprātības un vienlīdzības pamata. Tagad pastāvošā Konstitūcija, kas pieņemta 1924. gadā, ir pirmā PSR Savienības Konstitūcija. Tas bija periods, kad attieksmes starp tautām vēl nebija pienācīgi nokārtotas, kad neuzticības paliekas pret lielkrieviem vēl nebija izzudušas, kad centrifugālie spēki vēl joprojām darbojās. Šajos apstākļos bija jānokārto tautu brālīgā sadarbība uz savstarpējas ekonomiskas, politiskas un militāras palīdzības bāzes, apvienojot tās vienā savienotā daudznāciju valstī. Padomju vaia ne/arēja neredzēt šā darba grūtumu. Tās priekšā bija daudznāciju valstu neizdevušies mēģinājumi buržuāziskajās zemēs. Tās priekšā bija vecās Austroungārijas caurkritušais mēģinājums. Un tomēr tā mēģināja radīt daudznāciju valsti, jo tā zināja, ka daudznāciju valstij, kas radusies uz sociālisma bāzes, jāiztur visi un visādi pārbaudījumi.

Kopš tā laika pagājuši 14 gadi. Pietiekams periods, lai pārbaudītu mēģinājumu. Un ko mēs redzam? Pagājušais periods ir neapšaubāmi parādījis, ka mēģinājums veidot daudznāciju valsti, kas dibināta uz sociālisma bāzes, pilnīgi izdevies. Tā ir neapšaubāma ļeņiniskās nacionālās politikas uzvara. (Ilgstoši aplausi.)

Kā izskaidrot šo uzvaru?

Nav ekspluatātoru šķiru, kas ir tautību savstarpējo kautiņu galvenās organizētājas; nav ekspluatācijas, kas kultivē savstarpējo neuzticību un kurina nacionālistiskās kaislības; pie varas ir strādnieku šķira, kas ir jebkādas verdzināšanas ienaidniece un uzticīga internacionālisma ideju glabātāja, faktiski realizēta tautu savstarpēja palīdzība visās saimnieciskās un sabiedriskās dzīves nozarēs; beidzot PSRS tautu nacionālās kultūras uzplaukums, nacionālas pēc formas, sociālistiskas pēc satura, — visi šie un tiem līdzīgie faktori noveduši pie tā, ka pilnīgi mainījusies PSRS tautu seja, ka tajās ir izzudušas savstarpējās neuzticības jūtas, attīstījušās savstarpējas draudzības jūtas un tādējādi nokārtojusies īsta brālīga tautu sadarbība vienas savienotas valsts sistēmā.

Rezultātā mums tagad ir pilnīgi izveidojusies un visus pārbaudījumus izturējusi daudznāciju sociālistiska valsts, kuras stiprumu varētu apskaust kaut kura nacionāla valsts kaut kurā pasaules daļā. (Vētraini aplausi.)

Tādas ir pārgrozības, kas notikušas pagājušā periodā savstarpējo nacionālo attieksmju sfērā PSRS.

Tāds ir kopīgais rezultāts PSRS saimnieciskās un politiskās dzīves pārgrozībām, kas notikušas periodā no 1924. gada līdz 1936. gadam.

III KONSTITŪCIJAS PROJEKTA GALVENĀS ĪPATNĪBAS

Kā atspoguļojas visas šīs pārgrozības PSRS dzīvē jaunās Konstitūcijas projektā?

Citādi sakot, — kādas ir Konstitūcijas projekta galvenās īpatnības, kurš nodots skatīt cauri šim Kongresam?

Konstitūcijas komisijai bija uzdots izdarīt pārgrozījumus 1924. gada Konstitūcijas tekstā. Konstitūcijas komisijas darba rezultātā radās jauns Konstitūcijas teksts, PSRS jaunās Konstitūcijas projekts. Sastādot jaunās Konstitūcijas projektu, Konstitūcijas komisija paturēja vērā to, ka konstitūciju nedrīkst sajaukt ar programu. Tas nozīmē, ka starp programu un konstitūciju ir būtiska atšķirība. Kamēr programa runā par to, kā vēl nav un kas vēl jāiegūst un jāiekaro nākotnē, konstitūcijai, gluži otrādi, jārunā par to, kas jau ir, kas jau ir iegūts un iekarots pašreiz, tagadnē. Programa skar galveno tiesu nākotni, konstitūcija — tagadni.

Divi piemēri ilustrācijai.

Mūsu padomju sabiedrība panākusi to, ka tā pamatos jau realizējusi sociālismu, radījusi sociālistisko iekārtu, t. i., realizējusi to, ko marksisti citiem vārdiem dēvē par pirmo jeb zemāko komunisma fazi. Tātad pamatā mums ir jau realizēta komunisma pirmā fāze, sociālisms. (Ilgstoši aplausi.) Šās komunisma lazes galvenais princips ir, kā zināms, formula: «No katra pēc viņa spējām, katram — pēc viņa darba». Vai mūsu Konstitūcijai jāatspoguļo šis fakts, sociālisma iekarošanas fakts? Vai tai jābāzējas uz šā iekarojuma? Bez vārda runas, tai tas jādara. Jādara tāpēc, ka sociālisms PSRS ir tas, kas jau iegūts un iekarots.

Bet padomju sabiedrība vēl nav panākusi augstākās komunisma lazes realizēšanu, kur dominējošais princips būs formula: «No katra pēc viņa spējām, katram — pēc viņa vajadzībām», lai gan tā sev sprauž mērķi nākotnē panākt augstākās komunisma lazes realizēšanu. Vai mūsu Konstitūcija var bāzēties uz augstāko komunisma fazi, kuras vēl nav un kura vēl jāiekaro? Nē, nevar, jo augstākā komunisma fāze PSRS ir tas, kas vēl nav realizēts un kas vēl jārealizē nākotnē. Nevar, ja tā negrib kļūt par nākamo iekarojumu programu vai deklarāciju.

Tādi ir mūsu Konstitūcijas ietvari šai vēsturiskajā momentā.

Tādējādi jaunās Konstitūcijas projekts ir noietā ceļa rezultāts, jau iegūto iekarojumu rezultāts. Tas tātad ir tā reģistrējums un nostiprinājums likumdošanā, kas jau iegūts un īstenībā iekarots. (Vētraini aplausi.)

Tā ir pirmā PSRS jaunās Konstitūcijas projekta īpatnība.

Tālāk. Buržuāzisko zemju konstitūcijas parasti pamatojas uz pārliecības, ka kapitālistiskā iekārta ir nesatricināma. Šo konstitūciju galvenais pamats ir kapitālisma principi, tā galvenie balsti: zemes, mežu, fabriku, rūpnīcu un pārējo darba rīku un ražošanas līdzekļu privātīpašums; cilvēka ekspluatācija no cilvēka un ekspluatātoru un ekspluatējamo pastāvēšana; darba ļaužu vairākuma nenodrošinājums vienā sabiedrības polā un nestrādātāja, bet nodrošinātā mazākuma greznība otrā polā utt., u. tml. Tās pamatojas uz šiem un tiem līdzīgiem kapitālisma balstiem. Tās atspoguļo tos, tās nostiprina tos likumdošanas kārtībā.

Atšķirībā no tām PSRS jaunās Konstitūcijas projekts pamatojas uz kapitālistiskās iekārtas likvidācijas fakta, uz sociālistiskās iekārtas uzvaras fakta PSRS. PSRS jaunās Konstitūcijas projekta galvenais pamats ir sociālisma principi, tā pamata balsti, kas jau iekaroti un realizēti: zemes, mežu, fabriku, rūpnīcu un pārējo ražošanas rīku un līdzekļu sociālistiskais īpašums; ekspluatācijas un ekspluatātorisko šķiru likvidācija; vairākuma nabadzības un mazākuma greznības likvidācija; bezdarba likvidācija; darbs kā pienākums un katra darba spējīga pilsoņa goda pienākums pēc formulas: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst». Tiesība uz darbu, t. i., katra pilsoņa tiesība uz garantēta darba iegūšanu; tiesība uz atpūtu; tiesība uz izglītību utt., u. tml. Jaunās Konstitūcijas projekts pamatojas uz šiem un tiem līdzīgiem sociālisma balstiem. Tas atspoguļo tos, tas nostiprina tos likumdošanas kārtībā.

Tāda ir otra jaunās Konstitūcijas projekta īpatnība.

Tālāk. Buržuāziskās konstitūcijas klusēdamas pamatojas uz tā priekšnoteikuma, ka sabiedrība sastāv no antagoniskām šķirām, no šķirām, kam pieder bagātība, un šķirām, kam tā nepieder, ka, lai kāda partija iegūtu varu, sabiedrības valstiskajai vadībai (diktatūrai) jāpieder buržuāzijai, ka konstitūcija vajadzīga, lai nostiprinātu tādu sabiedrisko kārtību, kas vēlama un izdevīga mantīgajām šķirām.

Atšķirībā no buržuāziskajām konstitūcijām PSRS jaunās Konstitūcijas projekts pamatojas uz tā, ka sabiedrībā nav vairs antagonisku šķiru, ka sabiedrība sastāv no divām savstarpēji draudzīgām šķirām, no strādniekiem un zemniekiem, ka vara pieder tieši šim darba laužu šķirām, ka sabiedrības valstiskā vadība (diktatūra) pieder strādnieku šķirai kā sabiedrības progresīvajai šķirai, ka konstitūcija vajadzīga tādēļ, lai nostiprinātu tādu sabiedrisko kārtību, kas vēlama un izdevīga darba ļaudīm.

Tāda ir trešā jaunās Konstitūcijas projekta īpatnība.

Tālāk. Buržuāziskās konstitūcijas klusēdamas pamatojas uz tā priekšnoteikuma, ka nācijas un rases nevar būt tiesībās vienlīdzīgas, ka ir pilntiesīgas nācijas un ir nepilntiesīgas nācijas, ka vēl bez tā eksistē trešā nāciju vai rašu kategorija, piemēram, kolonijās, kurām ir vēl mazāk tiesību nekā nepilntiesīgām nācijām. Tas nozīmē, ka visas šīs konstitūcijas savā pamatā ir nacionālistiskas, t. i., valdošo nāciju konstitūcijas.

Atšķirībā no šīm konstitūcijām jaunās PSRS Konstitūcijas projekts, gluži otrādi, — dziļi internacionāls. Tas pamatojas uz tā, ka visas nācijas un rases tiesībās vienlīdzīgas. Tas pamatojas uz tā, ka starpība ādas krāsā vai valodā, kultūras vai valsts attīstības līmenī, tāpat jebkura cita atšķirība starp nācijām un rasēm nevar būt pamats tam, lai attaisnotu nacionālo nevienlīdzību. Tas pamatojas uz tā, ka visām nācijām un rasēm, neatkarīgi no viņu agrākā un tagadējā stāvokļa, neatkarīgi no viņu spēka vai vājuma — tiesībās jābūt vienlīdzīgām visās saimnieciskās, sabiedriskās, valsts un sabiedrības kulturālās dzīves sfērās.

Tāda ir ceturtā jaunās Konstitūcijas projekta īpatnība.

Piekto jaunās Konstitūcijas projekta īpatnību veido tā konsekventais un līdz galam izturētais demokrātisms. No demokrātisma viedokļa buržuāziskās konstitūcijas var sadalīt divās grupās: viena konstitūciju grupa tieši noliedz vai faktiski pārvērš par neko pilsoņu tiesību vienlīdzību un demokrātiskās brīvības. Otra konstitūciju grupa labprāt pieņem un pat afišē demokrātiskos principus, bet pie tam izdara tādas atrunas un ierobežojumus, ka demokrātiskās tiesības un brīvības izrādās pilnīgi sakropļotas. Tās runā par vienlīdzīgām vēlēšanu tiesībām visiem pilsoņiem, bet turpat ierobežo tās ar dzīves vietas pastāvīgumu un izglītības un pat īpašuma cenzu. Tās runā par pilsoņu vienlīdzīgām tiesībām, bet turpat atrunājas, ka tas neattiecas uz sievietēm vai attiecas uz viņām tikai pa daļai utt, u. tml.

PSRS jaunās Konstitūcijas projekta īpatnība ir tā, ka tanī nav tamlīdzīgu atrunu un ierobežojumu. Tam neeksistē aktīvi vai pasīvi pilsoņi, tam visi pilsoņi aktīvi. Tas neatzīst starpību tiesībās starp vīriešiem un sievietēm, pilsoņiem ar «pastāvīgu» un «nepastāvīgu» dzīves vietu, mantīgiem un nemantīgiem, izglītotiem un neizglītotiem. Tam visi pilsoņi vienlīdzīgi viņu tiesībās. Ne mantas stāvoklis, ne nacionālā izcelšanās, ne dzimums, ne dienesta stāvoklis, bet katra pilsoņa personīgās spējas un personīgais darbs noteic viņa stāvokli sabiedrībā.

Beidzot vēl viena jaunās Konstitūcijas projekta īpatnība. Buržuāziskās konstitūcijas parasti aprobežojas ar pilsoņu formālo tiesību fiksēšanu, nerūpēdamās par šo tiesību realizēšanas apstākļiem, par to realizēšanas iespēj amībām, par to realizēšanas līdzekļiem. Runā par pilsoņu vienlīdzību, bet aizmirst, ka nevar būt īstas vienlīdzības starp saimnieku un strādnieku, starp muižnieku un zemnieku, ja pirmajiem ir bagātība un politisks svars sabiedrībā, bet otriem nav ne viena, ne otra, ja pirmie ir ekspluatātori, bet otri ekspluatējamie. Vai vēl: runā par vārda, sapulču un preses brīvību, bet aizmirst, ka visas šīs brīvības var kļūt strādnieku šķirai par tukšu skaņu, ja tai atņemta iespēja iegūt savā rīcībā piemērotas telpas sapulcēm, labas tipogrāfijas, pietiekamu daudzumu papīra utt.

Jaunās Konstitūcijas projekta īpatnība ir tā, ka tas neaprobežojas ar pilsoņu formālo tiesību fiksēšanu, bet smaguma centru pārvieto uz jautājumu par šo tiesību garantijām, uz jautājumu par šo tiesību realizēšanas līdzekļiem. Tas nevis vienkārši pasludina pilsoņu tiesību vienlīdzību, bet arī nodrošina to ar likumdošanā nostiprinātu ekspluatācijas režīma likvidācijas faktu, pilsoņu atbrīvošanas faktu no katras ekspluatācijas. Tas nevis vienkārši pasludina tiesības uz darbu, bet arī nodrošina to ar likumdošanā nostiprinātu faktu, ka padomju sabiedrībā nav krizes, ar bezdarba iznīcināšanas faktu. Tas nevis vienkārši pasludina demokrātiskās brīvības, bet arī nodrošina tās likumdošanā ar zmāmiem materiāliem līdzekļiem. Tāpēc saprotams, ka jaunās Konstitūcijas projekta demokrātisms ir nevis «parastais» un «vispāratzītais» demokrātisms vispār, bet sociālistiskais demokrātisms.

Tādas ir PSRS jaunās Konstitūcijas projekta galvenās īpatnības.

Tāds ir jaunajā Konstitūcijas projektā to PSRS saimnieciskās un sabiedriski politiskās dzīves pārgrozījumu un pārmaiņu atspoguļojums, kuri notikuši periodā no 1924. gada līdz 1936. gadam.

IV KONSTITŪCIJAS PROJEKTA BURŽUĀZISKĀ KRITIKA

Dažus vārdus par Konstitūcijas projekta buržuāzisko kritiku.

Jautājums par to, kā ārzemju buržuāziskā prese izturas pret Konstitūcijas projektu, bez šaubām, rada zināmu interesi. Ciktāl ārzemju prese atspoguļo buržuāzisko valstu dažādo iedzīvotāju slāņu sabiedrisko domu, mēs nevaram paiet garām tai kritikai, ko šī prese izvērtuši pret Konstitūcijas projektu.

Pirmās pazīmes tam, kā ārzemju prese reaģēja uz Konstitūcijas projektu, izpaudās noteiktā tendencē — noklusēt Konstitūcijas projektu. Es domāju šai gadījumā visreakcionārāko, fašistisko presi. Šī kritiķu grupa atzina par vislabāko vienkārši noklusēt Konstitūcijas projektu, izlikties, it kā nekāda projekta nav bijis un tā vispār pasaulē nav. Var teikt, ka noklusēšana nav kritika. Bet tas nav pareizi. Noklusēšanas metode kā īpašs ignorēšanas veids arī ir kritikas forma, tiesa, muļķīga un smieklīga, bet tomēr kritikas forma. (Vispārēji smiekli un aplausi.) Bet ar noklusēšanas metodi viņiem nekas neiznāca.

Pēdīgi viņi bija piespiesti atvērt vārstuli un paziņot pasaulei, ka, lai cik tas bēdīgi, PSRS Konstitūcijas projekts tomēr eksistē, un ne vien eksistē, bet sāk arī kaitīgi ietekmēt prātus. Citādi tas arī nevarēja būt, jo pasaulē taču ir kaut kāda sabiedriska doma, lasītāji, dzīvi cilvēki, kas grib zināt patiesību par faktiem, un viņus ilgi turēt krāpšanas žņaugos nav nekādas iespējas. Ar krāpšanu tālu neaizbrauksi…

Otra kritiķu grupa atzīst, ka Konstitūcijas projekts tiešām pasaulē eksistē, bet tās uzskats ir, ka projekts nerada lielu interesi, jo būtībā tas neesot nekāds konstitūcijas projekts, bet tukšs papīrītis, tukšs solījums, kas domāts, lai izdarītu zināmu manevru un krāptu ļaudis. Pie tam viņi piezīmē, ka labāku projektu PSRS arī nemaz nevarējusi dot, jo pati PSRS neesot nekāda valsts, bet tikvien kā ģeogrāfisks jēdziens (vispārēji smiekli), bet ja tā neesot valsts, tad arī tās konstitūcija nevarot būt īstena konstitūcija. Šās kritiķu grupas tipisks pārstāvis, lai cik tas dīvaini, ir vācu oficiozs «Deutsche Diplomatisch-Politische Korrespondenz». Šis žurnāls tieši saka, ka PSRS Konstitūcijas projekts ir tukšs solījums, maldinājums, «Potjomkina sādža». Tas nešaubīdamies paziņo, ka PSRS neesot valsts, ka PSRS «nav nekas cits kā noteikti apzīmējams ģeogrāfisks jēdziens» (vispārēji smiekli), ka tāpēc PSRS Konstitūciju nevarot atzīt par īstenu konstitūciju.

Ko var teikt par šādiem, ja atļauts teikt, kritiķiem?

Vienā no saviem pasaku stāstiem lielais krievu rakstnieks Ščedrins tēlo patvarīga birokrāta tipu, ļoti aprobežotu un stulbu, bet bezgala pašpārliecinātu un rosīgu. Pēc tam, kad šis birokrāts bija nodibinājis viņam «uzticētajā» apgabalā «kārtību un klusumu», iznīcinādams tūkstošiem iedzīvotāju un nodedzinādams desmitiem pilsētu, viņš apskatījās apkārt un ieraudzīja pie horizonta Ameriku, protams, maz pazīstamu zemi, kur ir, kā izrādās, kaut kādas brīvības, kas mulsina tautu, un kur valsti pārvalda citādām metodēm. Birokrāts ieraudzīja Ameriku un sašuta: kas tā par zemi, no kurienes tā radusies, uz kāda tāda pamata tā pastāv? (Vispārēji smiekli, aplausi.) Protams, priekš dažiem gadu simtiem to nejauši atklāja, bet vai tad to nevar no jauna aizklāt tā, lai no tās ne smakas nepaliktu? (Vispārēji smiekli.) Un to teicis, viņš uzlika rezolūciju: «Aizklāt atkal Ameriku»! (Vispārēji smiekli.)

Man šķiet, ka kungi no «Deutsche Diplomatisch-Politische Korrespondenz» kā divi ūdens pilieni līdzīgi Sčedrina birokrātam. (Vispārēji smiekli, piekrītoši aplausi.) Šiem kungiem PSRS sen jau ir kā dadzis acīs. Deviņpadsmit gadus PSRS stāv kā bāka, indējot ar atbrīvošanas garu visas pasaules strādnieku šķiru un satracinot strādnieku šķiras ienaidniekus. Un viņa, šī PSRS, izrādās, ne vien vienkārši pastāv, bet pat aug, un ne vien aug, bet tai pat labas sekmes, un ne vien labas sekmes, bet tā pat sacerē jaunas Konstitūcijas projektu, projektu, kas satrauc prātus, rada jaunas cerības apspiestajām šķirām. (Aplausi.) Kā pēc visa tā nesašust kungiem no vācu oficioza? Kas tā par zemi, viņi brēc, uz kāda tāda pamata tā drīkst pastāvēt (vispārēji smiekli), un ja to atklāja 1917. gada oktobrī, tad kāpēc to nevar no jauna aizklāt tā, lai no tās ne smakas nepaliktu? Un, to teikuši, viņi nolēma: no jauna aizklāt PSRS, atklāti visiem pasludināt, ka PSRS kā valsts nepastāv, ka PSRS nav nekas cits kā vienkāršs ģeogrāfisks jēdziens! (Vispārēji smiekli.)

Rakstīdams rezolūciju, lai no jauna aizklātu Ameriku, Sčedrina birokrāts ar visu savu stulbumu tomēr atrada sevī elementus reālā izpratnei, sacīdams tūliņ pie sevis: «Bet, liekas, tas no manis neatkarājas». (Jautri, skaļi smiekli, vētraini aplausi.) Es nezinu, vai kungiem no vācu oficioza pietiks prāta saprast, ka uz papīra «aizklāt» vienu vai otru valsti viņi, protams, var, bet ja runā nopietni, tad «tas gan no viņiem neatkarājas» .. . (Jautri, skaļi smiekli, vētraini aplausi.)

Kas attiecas uz to, ka PSRS Konstitūcija it kā esot tukšs solījums, «Potjomkina sādža» utt., tad es gribētu atsaukties uz virkni konstatētu faktu, kas runā paši par sevi.

1917. gadā PSRS tautas nogāza buržuāziju un nodibināja proletariāta diktatūru, nodibināja Padomju varu. Tas ir fakts, bet ne solījums.

Pēc tam Padomju vara likvidēja muižnieku šķiru un nodeva zemniekiem vairāk nekā 150 miljonu hektāru bijušās muižnieku, valstij piederošās un klosteru zemes, un tas vēl bez tās zemes, kas jau agrāk bija zemniekiem. Tas ir fakts, bet ne solījums.

Pēc tam Padomju vara ekspropriēja kapitālistu šķiru, atņēma tai bankas, rūpnīcas, dzelzceļus un pārējos ražošanas rīkus un līdzekļus, pasludināja tos par sociālistisku īpašumu un iecēla šo uzņēmumu vadībā labākos strādnieku šķiras cilvēkus. Tas ir fakts, bet ne solījums. (Ilgstoši aplausi.)

Pēc tam, organizējusi rūpniecību un lauksaimniecību uz jauniem, sociālistiskiem pamatiem, ar jaunu technisku bazi, Padomju vara panāca to, ka tagad PSRS lauksaimniecība dod IV2 reizes vairāk produkcijas nekā pirmskara laikā, industrija ražo 7 reizes vairāk produkcijas nekā pirmskara laikā, bet tautas ienākums pieaudzis 4 reizes, salīdzinot ar pirmskara laiku. Visi tie ir fakti, bet ne solījumi. (Ilgstoši aplausi.)

Pēc tam Padomju vara iznīcināja bezdarbu, realizēja tiesību uz darbu, tiesību uz atpūtu, tiesību uz izglītību, nodrošināja labākus materiālus un kulturālus apstākļus strādniekiem, zemniekiem un inteliģencei, nodrošināja vispārējo, tiešo un vienlīdzīgo vēlēšanu tiesību realizēšanu, pilsoņiem aizklāti balsojot. Visi tie ir fakti, bet ne solījumi. (Ilgstoši aplausi.)

Beidzot, PSRS deva jaunās Konstitūcijas projektu, kas nav vis solījums, bet šo vispār zināmo faktu reģistrācija un nostiprināšana likumdošanā, tā, kas jau iegūts un iekarots, reģistrācija un nostiprināšana likumdošanā.

Jājautā, ko pēc visa tā nozīmē vācu oficioza kungu pļāpāšana par «Potjomkina sādžām», ja ne to, ka viņu mērķis ir noslēpt tautai patiesību par PSRS, maldināt tautu, apmānīt to.

Tādi ir fakti. Bet fakti, kā saka, ir stūrgalvīga lieta. Kungi no vācu oficioza var sacīt, ka tas ir jo sliktāk faktiem. (Vispārēji smiekli.) Bet tad viņiem var atbildēt ar pazīstamās krievu parunas vārdiem: «Muļķiem likums nav rakstīts». (Jautri smiekli, ilgi aplausi.)

Trešā kritiķu grupa ar mieru atzīt Konstitūcijas projekta zināmas vērtības, viņa uzskata to par pozitīvu parādību, bet viņa, redziet jel, ļoti šaubās, vai daudzas Konstitūcijas projekta tēzes būs realizējamas, jo viņa pārliecināta, ka šīs tēzes vispār nav realizējamas un tām jāpaliek uz papīra. Tie, saudzīgi runājot, ir skeptiķi. Viņi, šie skeptiķi, ir visās zemēs.

Jāsaka, ka mēs ar viņiem nesastopamies pirmo reizi. Kad boļševiki 1917. gadā ņēma varu, skeptiķi sacīja: boļševiki varbūt nav slikti cilvēki, bet ar varu viņiem nekā neveiksies, viņi izgāzīsies. Patiesībā tomēr izrādījās, ka izgāzās nevis boļševiki, bet skeptiķi.

Pilsoņu kara un ārzemju intervencijas laikā šī skeptiķu grupa sacīja: Padomju vara, protams, nav slikta lieta, bet Deņikins un Kolčaks, plus vēl ārzemnieki, laikam to uzveiks. Patiesībā tomēr izrādījās, ka skeptiķi arī šeit pārrēķinājās.

Kad Padomju vara publicēja pirmo piecgadu plānu, skeptiķi atkal iznāca uz skatuves, sacīdami: piecgade, protams, laba lieta, bet diezin vai tā realizējama, jādomā, ka boļševikiem ar piecgadi nekas neiznāks. Fakti tomēr pierādīja, ka skeptiķiem atkal neveicās: piecgadu plāns tika realizēts četros gados.

Tas pats jāsaka par jaunās Konstitūcijas projektu un tās kritiku no skeptiķu puses. Tiklīdz projekts bija publicēts, šī skeptiķu grupa no jauna parādījās uz skatuves ar savu bēdīgo skepsi, ar savām šaubām par dažu Konstitūcijas težu realizēšanas iespējām. Nav nekāda pamata šaubīties par to, ka skeptiķi izgāzīsies arī šai gadījumā, izgāzīsies šoreiz tāpat kā viņi ne vienu reizi vien jau izgāzusies agrāk.

Ceturtā kritiķu grupa, uzbrukdama jaunās Konstitūcijas projektam, raksturo to kā «virzīšanos pa labi», kā «atteikšanos no proletariāta diktatūras», kā «boļševistiskā režīma likvidāciju». «Boļševiki nosvērušies pa labi, tas ir fakts», runā viņi dažādās balsīs. Sevišķi rosīgi šai ziņā nopUlas daži poļu un pa daļai amerikāņu laikraksti.

Ko var teikt par šiem, ja atļauts teikt, kritiķiem?

Ja to, ka strādnieku šķiras diktatūras bāze paplašinās un diktatūra kļUst lokanāka, tātad, — vēl spēcīgāka sistēma sabiedrības valstiskai vadīšanai, viņi traktē nevis kā strādnieku šķiras diktatūras pastiprināšanu, bet kā tās vājināšanu vai pat kā atteikšanos no tās, tad lai atļauts jautāt: vai šie kungi vispār zina, kas ir strādnieku šķiras diktatūra?

Ja sociālisma uzvaras nostiprināšanu likumdošanā, industrializācijas, kolektivizācijas un demokratizācijas panākumu nostiprināšanu likumdošanā viņi nosauc par «virzīšanos pa labi», tad lai atļauts jautāt: vai šie kungi vispār zina, ar ko atšķiras kreisais no labā? (Vispārēji smiekli, aplausi.)

Nevar bUt šaubu, ka šie kungi galīgi sapinušies savā Konstitūcijas projekta kritikā un sapīdamies sajaukuši labo ar kreiso.

Šai gadījumā nevar neatcerēties muižas «skuķi» Pelageju no Gogoļa «Mirušajām dvēselēm». Viņa, kā stāsta Gogolis, uzņēmusies reiz parādīt ceļu Cičikova kučierim Selifanam, bet, nemācēdama atšķirt ceļa labo pusi no kreisās puses, apjukusi un nokļuvusi neveiklā stāvoklī. Jāatzīst, ka mUsu kritiķi poļu laikrakstos ar visu viņu ambīciju tomēr nav tālāk tikuši par «Mirušo dvēseļu» muižas «skuķes» Pelagejas saprašanas līmeni. (Aplausi.) Ja atcerēsities, kučieris Selifans atzina par vajadzīgu norāt Pelageju par labā sajaukšanu ar kreiso šādiem vārdiem: «Ak tu, melnkāje… nezini, kur labā, kur kreisā puse». Man šķiet, ka tāpat vajadzētu norāt arī mUsu neapdomīgos kritiķus, sakot viņiem: «Ak jUs nožēlojamie kritiķi… jUs nezināt, kur labā, kur kreisā puse.» (Ilgstoši aplausi.)

Beidzot vēl viena kritiķu grupa. Ja iepriekšējā grupa apvaino Konstitūcijas projektu par to, ka tas atsakās no strādnieku šķiras diktatūras, tad šī grupa apvaino to, gluži otrādi, par to, ka tas neko negroza PSRS esošajā stāvoklī, ka tas atstāj neaizskartu strādnieku šķiras diktatūra, nepieļauj politisko partiju brīvību un atstāj spēkā tagadējo komunistu partijas vadošo stāvokli PSRS. Pie tam šī kritiķu grupa atzīst, ka partiju brīvības nepieļaušana PSRS esot demokrātisma pamatu pārkāpšanas pazīme.

Man jāatzīst, ka jaunās Konstitūcijas projekts patiešām atstāj spēkā strādnieku šķiras diktatūras režīmu, tāpat kā atstāj bez pārmaiņas PSRS Komunistiskās partijas tagadējo vadošo stāvokli. (Vētraini aplausi.) Ja godātie kritiķi atzīst to par Konstitūcijas projekta trūkumu, tad to var tikai nožēlot. Mēs, boļševiki, turpretim, atzīstam to par vērtīgu pazīmi Konstitūcijas projektā. (Vētraini aplausi.)

Kas attiecas uz dažādu politisko partiju brīvību, tad mēs šeit turamies pie mazliet citādiem ieskatiem. Partija ir šķiras daļa, tās pirmrindas daļa. Vairākas partijas, un tātad arī partiju brīvība, var būt tikai tādā sabiedrībā, kur ir antagoniskas šķiras, kura intereses naidīgas un nesamierināmas, kur ir, teiksim, kapitālisti un strādnieki, muižnieki un zemnieki, kulaki un nabadzīgie zemnieki utt. Bet PSRS nav vairs tādu šķiru kā kapitālisti, muižnieki, kulaki u. tml. PSRS ir tikai divas šķiras, strādnieki un zemnieki, kura intereses ne vien nav naidīgas, bet, gluži otrādi — draudzīgas. Tātad PSRS nav pamata vairāku partiju pastāvēšanai un tātad arī šo partiju brīvībai. PSRS ir pamats tikai vienai partijai, Komunistiskai partijai. PSRS var pastāvēt tikai viena partija — komunistu partija, kas droši un līdz galam aizstāv strādnieku un zemnieku intereses. Un ka tā neaizstāv slikti šo šķira intereses, vai par to maz var būt kaut kādas šaubas. (Vētraini aplausi.)

Runā par demokrātiju. Bet kas ir demokrātija? Demokrātija kapitālistiskajās valstīs, kur ir antagoniskas šķiras, galu galā ir demokrātija stiprajiem, demokrātija mantīgo mazākumam. Demokrātija PSRS, gluži otrādi, ir demokrātija darba ļaudīm, t. i., demokrātija visiem. Bet no tā jāsecina, ka demokrātisma pamatus pārkāpj nevis PSRS jaunās Konstitūcijas projekts, bet buržuāziskās konstitūcijas. LUk, kāpēc es domāju, ka PSRS Konstitūcija ir vienīgā līdz galam demokrātiskā konstitūcija pasaulē.

Tā tas ir ar PSRS jaunās Konstitūcijas projekta buržuāzisko kritiku.

V LABOJUMI UN PAPILDINĀJUMI KONSTITŪCIJAS PROJEKTĀ

Pāriesim pie jautājuma par labojumiem un papildinājumiem Konstitūcijas projektā, kuras iesnieguši pilsoņi projekta visas tautas apspriešanā.

Konstitūcijas projekta visas tautas apspriešana deva, kā zināms, diezgan ievērojamu skaitu labojumu un papildinājumu. Tie visi padomju presē publicēti. Ievērojot šo labojumu lielo dažādību un nevienādo vērtību, tos vajadzētu sadalīt, pēc manām domām, trijās kategorijās.

Pirmās kategorijas labojumu īpatnējā pazīme ir tā, ka tie netraktē Konstitūcijas jautājumus, bet nākošo likumdevēju orgānu kārtējā likumdošanas darba jautājumus. Atsevišķi apdrošināšanas jautājumi, daži kolchozu celtniecības jautājumi, daži rūpniecības celtniecības jautājumi, linanču jautājumi — tādi ir šo labojumu temati. Acīm redzot šo labojumu autori nav sev noskaidrojuši starpību starp konstitūcijas jautājumiem un kārtējās likumdošanas jautājumiem. Tieši tāpēc viņi cenšas iespiest Konstitūcijā jo vairāk likumu, lai padarītu Konstitūciju par kaut ko likumu krājumam līdzīgu. Bet konstitūcija nav likumu krājums. Konstitūcija ir pamatlikums, un tikai pamatlikums. Konstitūcija neizslēdz, bet paredz nākamo likumdevēju orgānu kārtējo likumdošanas darbu. Konstitūcija dod tādiem orgāniem nākamās likumdošanas darbības juridisko bazi. Tāpēc tāda veida labojumi un papildinājumi kā tādi, kam nav tieša sakara ar Konstitūciju, jānovirza, pēc manām domām, uz mUsu valsts nākošiem likumdevēju orgāniem.

Otrā kategorijā ieskaitāmi tādi labojumi un papildinājumi, kas cenšas ievietot Konstitūcijā vēsturisko ziņu elementus vai deklarācijas elementus par to, ko Padomju vara vēl nav panākusi un kas tai jāpanāk nākotnē. Atzīmēt Konstitūcijā, kādas grūtības daudzu gadu laikā pārvarējusi partija, strādnieku šķira un visi darba ļaudis cīņā par sociālisma uzvaru; norādīt Konstitūcijā uz padomju kustības galamērķi, t. i-, pilnīgas komunistiskās sabiedrības uzcelšanu, — tādi ir šo labojumu temati» kas atkārtojas dažādās variācijās. Es domāju, ka tādi labojumi un papildinājumi tāpat liekami pie malas kā tādi, kam nav tieša sakara ar Konstitūciju. Konstitūcija ir to iekarojumu reģistrācija un nostiprināšana likumdošanā, kas jau sasniegti un nodrošināti. Ja mēs negribam sagrozīt šo Konstitūcijas pamatraksturu, tad mēs nedrīkstam to piepildīt ar vēsturiskām ziņām par pagātni vai deklarācijām par nākamajiem PSRS darba ļaužu iekarojumiem. Tam mums ir citi ceļi un citi dokumenti.

Beidzot, trešajā kategorijā ieskaitāmi tādi labojumi un papildinājumi, kam ir tiešs sakars ar Konstitūcijas projektu.

Ievērojamai daļai šās kategorijas labojumu ir redakcionāls raksturs. Tāpēc tos varētu nodot šā Kongresa Redakcijas komisijai, kura, es domāju, Kongress radīs, uzdodot tai noteikt jaunās Konstitūcijas teksta galīgo redakciju.

Kas attiecas uz pārējiem trešās kategorijas labojumiem, tad tiem ir būtiskāka nozīme, un par tiem vajadzēs, pēc manām domām, šeit sacīt dažus vārdus.

1) Vispirms par labojumiem pie Konstitūcijas projekta 1-mā panta. Ir četri labojumi. Vieni ierosina vārdu «strādnieku un zemnieku valsts» vietā sacīt: «darba ļaužu valsts». Otri ieteic vārdiem «strādnieku un zemnieku valsts» pievienot: «un darba inteliģences». Trešie ierosina vārdu «strādnieku un zemnieku valsts» vietā sacīt: «visu rašu un nāciju valsts, kuras apdzīvo PSRS teritoriju». Ceturtie ieteic vārda «zemnieku» vietā likt vārdu «kolchoznieku» vai vārdus: «sociālistiskās zemkopības darba ļaužu».

Vai šie labojumi jāpieņem? Es domāju, ka ne.

Par ko runā Konstitūcijas projekta 1-ais pants? Tas runā par padomju sabiedrības šķira sastāvu. Vai mēs, marksisti, Konstitūcijā varam apiet jautājumu par mūsu sabiedrības šķira sastāvu? Nē, nevaram. Padomju sabiedrība sastāv, kā zināms, no divām šķirām, no strādniekiem un zemniekiem. Konstitūcijas projekta 1-ais pants tieši par to arī runā. Tātad Konstitūcijas projekta 1-ais pants pareizi atspoguļo mūsu sabiedrības šķira sastāvu. Var jautāt: bet darba inteliģence? Inteliģence nekad nav bijusi un nevar būt šķira, — tā ir un paliek starpslānis, kas rekrūtē sev locekļus no visām sabiedrības šķirām. Vecos laikos inteliģence rekrūtējās no muižniekiem, buržuāzijas, pa daļai zemniekiem un tikai visniecīgākā apjomā no strādniekiem. Mūsu, padomju laikā inteliģence rekrūtējās lielāko tiesu no strādniekiem un zemniekiem. Bet lai kā tā rekrūtētos un lai kāds raksturs tai būtu, inteliģence tomēr ir starpslānis, bet ne šķira.

Vai šis apstāklis neaizskar darba inteliģences tiesības? It nemaz! Konstitūcijas projekta 1-ais pants runā nevis par sabiedrības dažādo slāņu tiesībām, bet par šās sabiedrības šķira sastāvu. Par padomju sabiedrības dažādo slāņu tiesībām, tai skaitā arī par darba inteliģences tiesībām, ir runa lielāko tiesu Konstitūcijas projekta desmitajā un vienpadsmitajā nodaļā. No šīm nodaļām redzams, ka strādniekiem, zemniekiem un darba inteliģencei ir pilnīgi vienlīdzīgas tiesības visās valsts saimnieciskās, politiskās, sabiedriskās un kulturālās dzīves sfērās. Tātad par darba inteliģences tiesību aizskaršanu nevar būt pat runas.

Tas pats jāsaka par nācijām un rasēm, kas ietelp PSRS sastāvā. Konstitūcijas projekta otrā nodaļā jau teikts, ka PSRS ir tiesībās vienlīdzīgu nāciju brīva savienība. Vai vērts atkārtot šo formulu Konstitūcijas projekta pirmajā pantā, kas traktē nevis padomju sabiedrības nacionālo sastāvu, bet gan tās šķirisko sastāvu? Skaidrs, ka nav vērts. Kas zīmējas uz PSRS ietelpstošo nāciju un rašu tiesībām, tad par to ir runa Konstitūcijas projekta otrā, desmitajā un vienpadsmitajā nodaļā. No šīm nodaļām redzams, ka nācijām un rasēm PSRS ir vienlīdzīgas tiesības visās valsts saimnieciskās, politiskās, sabiedriskās un kulturālās dzīves sfērās. Tātad nevar būt runas par nacionālo tiesību aizskaršanu.

Tāpat nepareizi būtu vārda «zemnieks» vietā likt vārdu «kolchoznieks» vai vārdus «sociālistiskās zemkopības darba cilvēks». Pirmkārt, starp zemniekiem bez kolchozniekiem ir vēl vairāk nekā miljons saimniecību, kas nav kolchozos. Ko darīt ar tiem? Vai šā labojuma autori domā viņus atmest nost? Tas būtu neprātīgi. Otrkārt, ja zemnieku vairākums sācis darboties kolchozos, tad tas vēl nenozīmē, ka viņi vairs nav zemniecība, ka viņiem vairs nav savas personīgas saimniecības, personīgas sētas utt. Treškārt, tad vajadzētu arī vārda «strādnieks» vietā likt vārdus «sociālistiskās rūpniecības darba cilvēks», ko tomēr labojuma autori kaut kā dēļ neierosina. Beidzot, vai pie mums jau izzudusi strādnieku šķira un zemnieku šķira? Bet ja nav izzudušas, vai tad vērts svītrot no leksikona tām nodibinājušos apzīmējumus? Labojuma autori acīm redzot domā ne tagadējo, bet nākamo sabiedrību, kad šķiru vairs nebūs un kad strādnieki un zemnieki kļūs par vienotas komunistiskas sabiedrības darba ļaudīm. Viņi tātad acīm redzot aizsteidzas uz priekšu. Bet, Konstitūciju sastādot, jāpamatojas nevis uz nākotni, bet uz tagadni, uz to, kas jau ir. Konstitūcija nevar un tai nevajag aizsteigties uz priekšu.

2) Tālāk ir labojums pie Konstitūcijas projekta 17-tā panta. Labojums vispār ieteic izņemt no Konstitūcijas projekta 17-to pantu, kas runā par tiesību saglabāšanu Savienotām republikām brīvi izstāties no PSRS. Es domāju, ka šis priekšlikums nepa. reizs un tāpēc Kongresam nav jāpieņem. PSRS ir tiesībās vienlīdzīgu Savienoto republiku brīvprātīga savienība. Izņemt no Konstitūcijas pantu par brīvas izstāšanās tiesībām no PSRS — nozīmē pārkāpt šās savienības brīvprātīgo raksturu. Vai mēs varam to darīt? Es domāju, ka mēs to nevaram un mums tas nav jādara. Saka, ka PSRS nav nevienas republikas, kas gribētu izstāties no PSRS sastāva, ka tādēļ 17-tam pantam nav praktiskas nozīmes. Ka mums nav nevienas republikas, kas gribētu izstāties no PSRS sastāva, tas, protams, pareizi. Bet no tā nebūt nav jāsecina, ka mums Konstitūcijā nav jāfiksē Savienoto republiku tiesības brīvi izstāties no PSRS. PSRS tāpat nav arī tādas Savienotas republikas, kas gribētu apspiest kādu citu Savienoto republiku. Bet no tā nebūt nav jāsecina, ka no PSRS Konstitūcijas jāizņem pants, kas traktē Savienoto republiku tiesību vienlīdzību.

3) Tālāk ir priekšlikums papildināt Konstitūcijas projekta otru nodaļu ar jaunu pantu, kura saturs nosaka, ka autonomās padomju sociālistiskās republikas, tām sasniedzot zināmu saimniecisku un kulturālu attīstības līmeni, var pārveidot par savienotām padomju sociālistiskām republikām. Vai var pieņemt šo priekšlikumu? Es domāju, ka nevajag to pieņemt. Tas ir nepareizs ne vien savā saturā, bet arī savā motivācijā. Nevar motivēt autonomo republiku ieskaitīšanu savienoto republiku kategorijā ar viņu saimniecisko un kulturālo nobriedumu, tāpat kā nevar motivēt vienas vai otras republikas atstāšanu autonomo republiku sarakstā ar tās saimniecisko un kulturālo atpalikumu. Tā nebūtu marksistiska, nebūtu ļeņiniska pieeja. Tatārijas Republika, piemēram, paliek autonoma, bet Kazachijas Republika kļūst par savienoto republiku, bet tas vēl nenozīmē, ka Kazachijas Republika no kulturālās un saimnieciskās attīstības viedokļa stāv augstāk nekā Tatārijas Republika. Tas ir gluži otrādi. Tas pats jāsaka, piemēram, par Pievolgas Vācu Autonomo Republiku un par Kirgīzijas Savienoto Republiku, no kurām pirmā kulturāli un saimnieciski stāv augstāk nekā otra, lai gan paliek autonoma republika.

Kādas ir tās pazīmes, uz kuru pamata autonomās republikas var ieskaiti! savienoto republiku kategorijā?

To, šo pazīmju, ir trīs.

Pirmkārt, nepieciešami, lai republika būtu malienes republika, kuru no visām pusēm neietver PSRS teritorija. Kāpēc? Tāpēc, ka, ja Savienotai republikai atstātas tiesības izstāties no PSRS, nepieciešami, lai šai republikai, kas kļuvusi par Savienoto, būtu iespēja loģiski un faktiski ierosināt jautājumu par tās izstāšanos no PSRS. Bet tādu jautājumu var ierosināt tikai tāda republika, kam, teiksim, ir robežas ar kaut kādu ārzemju valsti un kuru tātad no visām pusēm neietver PSRS teritorija. Protams, mums nav republiku, kas faktiski ierosinātu jautājumu par izstāšanos no PSRS. Bet ja jau Savienotai republikai paliek tiesības izstāties no PSRS, tad tas jānokārto tā, lai šīs tiesības nepārvērstos par tukšu un bezsatura papīrīti. Ņemsim, piemēram, Baškirijas vai Tatārijas Republiku. Pieļausim, ka šīs autonomās republikas tiktu ieskaitītas savienoto republiku kategorijā. Vai tās varētu loģiski un faktiski ierosināt jautājumu par izstāšanos no PSRS? Nē, nevarētu. Kāpēc? Tāpēc, ka tās no visām pusēm apņem padomju republikas un apgabali, un tām, taisnību sakot, nav kur izkļūt no PSRS sastāva. (Vispārēji smiekli, aplausi.) Tāpēc būtu nepareizi ieskatīt tādas republikas savienoto republiku kategorijā.

Otrkārt, nepieciešami, lai tautība, kas devusi padomju republikai savu vārdu, būtu republikā vairāk vai mazāk kompaktā vairākumā. Ņemsim, piemēram, Krimas Autonomo Republiku. Tā ir malienes republika, bet Krimas tatāriem nav vairākuma šai republikā, gluži otrādi, — viņi tur ir mazākumā. Būtu tātad nepareizi un neloģiski ieskaitīt Krimas Republiku savienoto republiku kategorijā.

Treškārt, nepieciešami, lai republika nebūtu pārāk maza pēc iedzīvotāju skaita, lai tai būtu iedzīvotāju, teiksim, ne mazāk, bet kaut vairāk par miljonu. Kāpēc? Tāpēc, ka būtu nepareizi domāt, ka maza padomju republika ar minimālu iedzīvotāju skaitu un nelielu armiju varētu cerēt eksistēt kā neatkarīga valsts. Vai maz būtu jāšaubās, ka imperiālistiskie plēsoņas ātri vien to pievāktu.

Es domāju, ka bez šīm trim objektīvām pazīmēm būtu nepareizi pašreizējā vēsturiskā momentā ierosināt jautājumu par vienas vai otras autonomas republikas ieskaitīšanu savienoto republiku kategorijā.

4)    Tālāk ieteic svītrot no 22-rā, 23-šā, 24-tā, 25-tā, 26-tā, 27-tā, 28-tā un 29-tā panta savienoto republiku administratīvi teritoriālā dalījuma novados un apgabalos sīko uzskaitījumu. Es domāju, ka šis priekšlikums arī nav pieņemams. PSRS ir ļaudis, kas ar lielāko prieku gatavi nemitīgi pārdalīt novadus un apgabalus, radot ar to darbā sajukumu un nedrošību. Konstitūcijas projekts uzliek šiem ļaudīm iemauktus. Un tas ir ļoti labi, jo šeit, kā arī daudz kur citur, mums vajadzīga noteiktības atmosfēra, vajadzīga stabilitāte, skaidrība.

5)   Piektais labojums skar 33-šo pantu. Atzīst par nelietderīgu divu palātu nodibināšanu un ierosina iznīcināt Tautību Padomi. Es domāju, ka šis labojums arī nepareizs. Vienas palātas sistēma būtu labāka nekā divpalātu, ja PSRS būtu vienas nācijas valsts. Bet PSRS nav vienas nācijas valsts. PSRS ir. kā zināms, daudznāciju valsts. Mums ir augstākais orgāns, kur pārstāvētas visu PSRS darba ļaužu kopējās intereses neatkarīgi no viņu tautības. Tā ir — Savienības Padome. Bet PSRS tautībām bez kopējām interesēm ir vēl savas īpašas, specifiskas intereses, kas saistītas ar viņu nacionālajām īpatnībām. Vai var neievērot šīs specifiskās intereses? Nē, nevar. Vai vajadzīgs speciāls augstākais orgāns, kas atspoguļotu tieši šīs specifiskās intereses? Bez šaubām, vajadzīgs. Nevar būt šaubu, ka bez tāda orgāna nebūtu iespējams pārvaldīt tādu daudznāciju valsti kā PSRS. Tāds orgāns ir otra palāta, PSRS Tautību Padome.

Atsaucas uz Eiropas un Amerikas valstu parlamentu vēsturi, atsaucas uz to, ka divpalātu sistēma šajās zemēs devusi tikai mīnusus, ka otra palāta parasti izdzimst par reakcijas centru un lēnina kustību uz priekšu. Viss tas pareizi. Bet tas notiek tāpēc, ka šajās zemēs starp palātām nav vienlīdzības. Kā zināms, otrai palātai bieži vien dod vairāk tiesību nekā pirmai, un pie tam, kā parasts, otra palāta tiek organizēta nedemokrātiski, bieži vien tās locekļus ieceļot no augšas. Bez šaubām, ka šo mīnusu nebūs, ja padarīs vienlīdzīgas abas palātas un otru palātu organizēs tikpat demokrātiski kā pirmo.

6)  Tālāk pie Konstitūcijas projekta ieteic papildinājumu, kas prasa abu palātu locekļu skaita nolīdzināšanu. Es domāju, ka šo priekšlikumu varētu pieņemt. Tas dod, pēc manām domām, acīm redzamus politiskus plusus, jo pasvītro palātu vienlīdzību.

7)   Tālāk nāk Konstitūcijas projekta papildinājums, ar kuru ieteic ievēlēt deputātus Tautību Padomē tāpat kā Savienības Padomē — tiešās vēlēšanās. Es domāju, ka šo priekšlikumu arī varētu pieņemt. Tiesa, tas var radīt vēlēšanās dažas techniskas neērtības. Bet toties tas dos lielu politisku ieguvumu, jo tas palielinās Tautību Padomes autoritāti.

8)    Tālāk nāk 40-tā panta papildinājums, ar kuru ieteic piešķirt Augstākās Padomes Prezidijam tiesības izdot pagaidu likumdošanas aktus. Es domāju, ka šis papildinājums nepareizs un nav Kongresam jāpieņem. Jāizbeidz galu galu tāds stāvoklis, kad ar likumdevēju darbu nodarbojas nevis viens kaut kāds orgāns, bet vesela virkne orgānu. Tāds stāvoklis pretrunā likumu stabilitātes principam. Bet likumu stabilitāte mums tagad vajadzīga vairāk nekā jebkad. Likumdevēja vara PSRS jārealizē tikai vienam orgānam, PSRS Augstākai Padomei.

9)   Tālāk ieteic papildinājumu Konstitūcijas projekta 48-tam pantam, ar kuru prasīts, lai PSR Savienības Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāju ievēlētu nevis PSRS Augstākā Padome, bet visas valsts iedzīvotāji. Es domāju, ka šis papildinājums nepareizs, jo tas neatbilst mūsu Konstitūcijas garam. Pēc mūsu Konstitūcijas sistēmas PSRS nav jābūt prezidentam vienā personā, ko ievēlē visi iedzīvotāji līdzīgi Augstākai Padomei un kas var nostatīt sevi pretim Augstākai Padomei

Prezidents PSRS ir koleģiāls, —tas ir Augstākās Padomes Prezidijs, iekļaujot arī Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāju, ko neievēlē visi iedzīvotāji, bet Augstākā Padome, un kas ir atbildīgs Augstākai Padomei. Vēstures pieredze rāda, ka tāds augstāko orgānu iekārtojums ir visdemokrātiskākais, kas garantē valsti pret nevēlamām nejaušībām.

10)  Tālāk nāk labojums pie tā paša 48-tā panta. Tas ir šāds: palielināt PSRS Augstākās Padomes Prezidija priekšsēdētāja vietnieku skaitu līdz vienpadsmit tādēļ, lai no katras Savienotās republikas būtu viens vietnieks. Es domāju, ka šo labojumu varētu pieņemt, jo tas nāk lietai par labu un var vienīgi nostiprināt PSRS Augstākās Padomes Prezidija autoritāti.

11)  Tālāk nāk labojums pie 77-tā panta. Tas prasa jauna Vissavienības tautas komisariāta — Aizsardzības Rūpniecības Tautas Komisariāta organizēšanu. Es domāju, ka šo labojumu arī vajadzētu pieņemt (aplausi), jo ir nobriedis laiks tam. lai izdalītu mūsu aizsardzības rūpniecību un dotu tai attiecīga tautas komisariāta veidojumu. Man šķiet, ka tas varētu tikai uzlabot mūsu valsts aizsardzības darbu.

12)    Tālāk nāk labojums pie Konstitūcijas projekta 124-tā panta, kas prasa grozījumu tādā virzienā, lai aizliegtu reliģisku kultu piekopšanu. Es domāju, ka šis labojums jānoraida kā mūsu Konstitūcijas garam neatbilstošs.

13)    Pēdīgi vēl viens labojums, kam ir vairāk vai mazāk principiāls raksturs. Es runāju par labojumu pie Konstitūcijas projekta 135-tā panta. Tas ierosina nedot vēlēšanu tiesības reliģisko kultu kalpotājiem, bijušiem baltgvardiem, visiem bijušiem ļaudīm un personām, kas nenodarbojas ar vispār derīgu darbu, vai vismaz — ierobežot šās kategorijas personu vēlēšanu tiesības, dodot viņām tiesības tikai vēlēt, bet nedodot tiesības tikt ievēlētām. Es domāju, ka šis labojums arī jānoraida. Padomju vara atņēma vēlēšanu tiesības nestrādājošiem un ekspluatātoriskiem elementiem ne uz mūžu mūžiem, bet pagaidām, līdz zināmam periodam. Bija laiks, kad šie elementi atklāti karoja pret tautu un pretojās padomju likumiem. Padomju likums par vēlēšanu tiesību atņemšanu viņiem bija Padomju varas atbilde uz šo pretošanos. Kopš tā ir pagājis jau diezgan ilgs laiks. Aizgājušā periodā mēs esam panākuši to, ka ekspluatātoru šķiras iznīcinātas, bet Padomju vara kļuvusi par neuzvaramu spēku. Vai nav pienācis laiks revidēt šo likumu? Es domāju, ka laiks ir pienācis. Saka, ka tas bīstami, jo valsts augstākajos orgānos varot iekļūt Padomju varai naidīgi elementi, viens otrs no bijušajiem baltgvardiem, kulakiem, popiem utt Bet kā tur īsti bīties? Kas no vilka baidās, lai mežā neiet. (Jautra kustība zālē. vētraini aplausi.) Pirmkārt, ne visi bijušie kulaki, baltgvardi vai popi ir naidīgi Padomju varai. Otrkārt, ja arī tauta kaut kur ievēlēs naidīgus ļaudis, tad tas nozīmēs, ka mūsu aģitācijas darbs nostatīts ļoti slikti un mēs esam pilnīgi pelnījuši tādu kaunu; ja turpretim mūsu aģitācijas darbs tiks veikts boļševistiski, tad tauta neielaidīs naidīgus ļaudis savos augstākos orgānos. Tātad jāstrādā, bet nevis jāčinkst (vētraini aplausi), jāstrādā, bet nevis jāgaida, lai viss būtu pasniegts gatavā veidā administratīvo rīkojumu kārtībā. Ļeņins jau 1919. gadā sacīja, ka nav tālu tas laiks, kad Padomju vara atzīs par lietderīgu pieņemt vispārējas vēlēšanu tiesības bez jebkādiem ierobežojumiem. Ievērojiet: bez jebkādiem ierobežojumiem. To viņš sacīja tai laikā, kad ārzemju militārā intervencija vēl nebija likvidēta un mūsu rūpniecība un lauksaimniecība atradās izmisuma stāvoklī. Kopš tā laika pagājuši jau 17 gadi. Vai nav laiks, biedri, izpildīt Ļeņina norādījumu? Es domāju, ka ir laiks.

Lūk, ko teica Ļeņins 1919. gadā savā darbā «KK(b)P programas projekts». Atļaujiet nolasīt:

«K.K.P. jānoskaidro darba ļaužu masām lai nebūtu pārejošo vēsturisko vajadzību nepareizu vispārinājumu, ka vēlēšanu tiesību atņemšana pilsoņu daļai Padomju republikā nebūt neattiecas, kā tas bija buržuāziski demokrātisko republiku vairākumā, uz noteiktu pilsoņu grupu, pasludinot • viņus uz visu mūžu par beztiesīgiem, bet attiecas

tikai uz ekspluatātoriem, tikai uz tiem, kas pretēji Padomju sociālistiskās republikas pamatlikumiem neatlaidīgi aizstāv savu ekspluatētorisko stāvokli, kapitālistisko attieksmju saglabāšanu. Tātad Padomju republikā, no vienas puses, ar katru sociālisma nostiprināšanās dienu un to skaita samazināšanos, kam ir objektīva iespēja palikt par ekspluatātoru vai saglabāt kapitālistiskās attieksmes, samazinās pats par sev: to procents, kuriem atņem vēlēšanu tiesības. Vai maz tagad Krievijā šis procents ir lielāks par divi vai trīs procentiem. No otras puses, vis/ tuvākā nākotnē ārējā uzbrukuma izbeigšana un ekspropriātoru ekspropriēšanas nobeigšana var zināmos apstākļos radīt stāvokli, kad proletāriskā valsts vara izraudzīs citus līdzekļus ekspluatātoru pretošanās apspiešanai un nodibinās vispārējas vēlēšanu tiesības bez jebkādiem ierobežojumiem1 » (Ļeņins, XXIV sēj., 94. Ipp.).

Liekas, skaidrs.

Tā tas ir ar labojumiem un papildinājumiem pie PSRS Konstitūcijas projekta. ,

VI PSRS JAUNĀS KONSTITŪCIJAS NOZĪME

Spriežot pēc rezultātiem visas tautas apspriešanā, kas ilga gandrīz 5 mēnešus, var domāt, ka šis Kongress atzīs Konstitūcijas projektu par pieņemamu. (Vētraini aplausi, kas pāriet ovācijās, zālē visi pieceļas.)

Pēc nedaudz dienām Padomju Savienībai būs jauna sociālistiska Konstitūcija, kas radīta uz plaši izvērsta sociālistiska demokrātisma pamatiem.

Tas būs vēsturisks dokuments, kas traktē vienkārši un isi, gandrīz protokola stilā, sociālisma uzvaras faktus PSRS, faktus par PSRS darba ļaužu atbrīvošanos no kapitālisma verdzības, par plaši izvērstas, līdz galam konsekventas demokrātijas uzvaras faktu PSRS.

Tas būs dokuments, kas liecina, ka tas, pēc kā ilgojušies un ilgojas miljoni godīgu cilvēku kapitalistiskajas zemes, — jau realizēts PSRS. (Vētraini aplausi.)

Tas būs dokuments, kas liecina, ka tas, kas realizēts PSRS, var būt pilnīgi realizējams arī citās zemēs. (Vētraini aplausi.)

Bet no tā jāsecina, ka PSRS jaunās Konstitūcijas starptautisko nozīmi nezin vai var pārvērtēt.

Tagad, kad duļķainais fašisma vilnis apšļāc strādnieku šķiras sociālistisko kustību un sajauc ar dubļiem civilizētās pasaules labāko ļaužu demokrātiskos centienus, PSRS jaunā Konstitūcija būs apsūdzības raksts pret fašismu, raksts, kas runā par to, ka sociālisms un demokrātija ir neuzvarami. (Aplausi.) PSRS jaunā Konstitūcija būs morāliska palīdzība un reāls atspaids visiem dem, kas tagad cīnās pret fašistisko barbarismu. (Vētraini aplausi.)

Vēl lielāka nozīme PSRS jaunai Konstitūcijai ir PSRS tautām. Ja kapitālistisko zemju tautām PSRS Konstitūcijai būs darbības programas nozīme, tad PSRS tautām tai ir viņu cīņas rezultātu nozīme, viņu uzvaru rezultātu nozīme cilvēces atbrīvošanas frontē. Noietā cīņu un trūkumu ceļa rezultātā patīkami un prieks, ka mums ir sava Konstitūcija, kas traktē mūsu uzvaras augļus. Patīkami un prieks zināt, par ko mūsu cilvēki cīnījušies un kā viņi panākuši vispasaules vēsturisko uzvaru. Patīkami un prieks zināt, ka mūsu cilvēku asinis, kas lijušas straumēm, nav bijušas veltīgas, ka tās devušas savus rezultātus. (Ilgstoši aplausi.) Tas garīgi apbruņo mūsu strādnieku šķiru, snūsu zemniecību, mūsu darba inteliģenci. Tas virza uz priekšu un dod likumīga lepnuma sajūtu. Tas nostiprina ticību saviem spēkiem un mobilizē uz jaunu cīņu komunisma jaunu uzvaru iekarošanai,. (Vētrainas ovācijas, zālē visi pieceļas. Pērkonīgi *urā». Kopīgi saucieni: «Lai dzīvo biedrs Staļins!» Kongress stāvot dzied Internacionāli. Pēc Internacionāles nodziedāšanas ovācijas atjaunojas. Saucieni «urā», «Lai dzīvo mūsu vadonis biedrs Staļins!»)

PAR DIALEKTISKO UN VĒSTURISKO MATERIĀLISMU

1938. gada septembrī

DIALEKTISKAIS materiālisms ir marksistiski ļeņiniskās partijas pasaules uzskats. To sauc par dialektisko materiālismu tāpēc, ka tā pieeja dabas parādībām, tā dabas parādību pētīšanas metode, šo parādību izziņas metode ir dialektiska, bet tā dabas parādību izskaidrošana, tā dabas parādību izpratne, tā teorija — materiālistiska.

Vēsturiskais materiālisms ir dialektiskā materiālisma principu izplatīšana sabiedriskās dzīves pētīšanā, dialektiskā materiālisma principu pielietošana sabiedrības dzīves parādībām, sabiedrības pētīšanā, sabiedrības vēstures pētīšanā.

Raksturojot savu dialektisko metodi, Markss un Engelss parasti atsaucas uz Hēgeli kā uz filozofu, kas formulējis dialektikas pamata līnijas. Tas tomēr nenozīmē, ka Marksa un Engelsa dialektika ir identiska Hēgeļa dialektikai. Patiesībā Markss ur Engelss no Hēgeļa dialektikas paņēma tikai tās «racionālo kodolu», atmezdami Hēgeļa ideālistisko čaulu un attīstīdami dialektiku tālāk, lai piešķirtu tai modernu zinātnisku veidu.

«Mana dialektiskā metode, saka Markss, pamatos ne tikai atšķiras no Hēgeļa metodes, bet ir tās tiešs pretstats. Hēgelim domāšanas process, ko viņš, nosaukdams par ideju, pat pārvērš par patstāvīgu subjektu, ir īstenības demiurgs (radītājs), un īstenība ir tikai idejas ārējā izpausme. Man turpretim ideālais nav nekas cits, kā cilvēka galvā pārstādītais un pārveidotais materiālais» (K. Markss, Pēcvārds «Kapitāla» I sēj., otram vācu izdevumam.).

Raksturojot savu materiālismu, Markss un Engelss parasti atsaucas uz Feierbachu kā uz filozofu, kas atjaunojis materiālismu tā tiesībās. Tas tomēr nenozīmē, ka Marksa un Engelsa materiālisms ir identisks Feierbacha materiālismam. Patiesībā Markss un Engelss no Feierbacha materiālisma paņēma tā «pamata kodolu», pēc tam attīstīja to tālāk par zinātniski filozofisku materiālisma teoriju un aizmeta prom tā ideālistiskos un reliģiski ētiskos sārņus. Kā zināms, tad Feierbachs, pamatos būdams materiālists, uzstājās pret nosaukumu — materiālisms. Engelss ne reizi vien izteicies, ka Feierbachs, «nelūkojoties uz materiālistisko pamatu, vēl nav atbrīvojies no vecajiem ideālistiskajiem pinekļiem», ka «Feierbacha īstais ideālisms kļūst tūlīt redzams, tiklīdz mēs pieskārāmies viņa ētikai un reliģijas filozofijai» (K. Markss un Fr. Engelss, XIV sēj., 652.—654. lpp.).

Vārds dialektika cēlies no grieķu vārda «dialego», kas nozīmē sarunāties, polemizēt. Ar vārdu dialektika senatnē saprata mākslu panākt patiesību, atklājot pretrunas pretinieka spriedumos un šīs pretrunas pārvarot. Senatnē daži filozofi domāja, ka labākais līdzeklis atrast patiesību ir pretrunu atklāšana domāšanā un pretēju ieskatu sadursme. Šis dialektiskais domāšanas veids, attiecināts vēlāk uz dabas parādībām, pārvērtās par dabas izziņas dialektisko metodi, kas dabas parādības uzlūkoja kā mūžīgi kustīgas un mainīgas un dabas attīstību kā pretrunu attīstības rezultātu dabā, kā pretējo spēku savstarpējas iedarbības rezultātu dabā.

Dialektika savā pamatā ir tieši pretēja metafizikai.

1. Marksistiski dialektiskai metodei ir raksturīgas šādas pamatpazīmes:

a) Pretstatā metafizikai dialektika uzlūko dabu nevis kā vienu no otra atrautu, vienu no otra izolētu, vienu no otra neatkarīgu priekšmetu un parādību nejaušu sakopojumu, bet kā saistītu, vienotu veselu, kur priekšmeti, parādības ir organiski viens ar otru saistīti, viens no otra atkarīgi un viens otru nosaka.

Tāpēc dialektiskā metode uzskata, ka nevienu dabas parādību nevar saprast, ja to ņem izolētā veidā, ārpus sakarības ar apkārtējām parādībām, jo ikkatru dabas parādību ikkatrā dabas laukā var pārvērst par absurdu, ja to aplūko ārpus sakarības ar apkārtējiem apstākļiem, atrautu no pēdējiem, un otrādi — ikkatru parādību var saprast un pamatot, ja to aplūko tās nesaraujamā sakarībā ar apkārtējām parādībām, tās nosa cT tībā no apkārtējām parādībām.

b) Pretstatā metafizikai dialektika uzlūko dabu nevis kā miera un nekustības, sastinguma un negrozāmības stāvokli, bet kā nepārtrauktas kustības un pārmaiņas, nepārtrauktas atjaunošanās un attīstības stāvokli, kur vienmēr kaut kas rodas un attīstās, kaut kas sairst un izbeidz savu mūžu.

Tāpēc dialektiskā metode prasa, lai parādības aplūkotu ne vien no viņu savstarpējās sakarības un nosacītības viedokļa, bet arī no to kustības, to pārmaiņas, to attīstības viedokļa, no to rašanās un atmiršanas viedokļa.

Dialektiskai metodei ir svarīgs vispirms nevis tas, kas pašreizējā momentā šķiet stiprs, bet sāk jau atmirt, bet gan tas, kas rodas un attīstās, ja arī pašreizējā momentā tas izskatās nestiprs, jo tai nepārvarams ir tikai tas, kas rodas un attīstās.

«Visa daba, saka Engelss, sākot no visslkākām tās daļiņām līdz vislielākiem ķermeņiem, sākot no smilšu graudiņa un beidzot ar sauli, sākot no protista (dzīvas pirmšūniņas — J. St.) un beidzot ar cilvēku, atrodas mūžīgas rašanās un iznīcības procesā, nebeidzamā plūsmē, nemitīgā kustībā un pārveidībā» (turpat, 484. lpp.).

Tāpēc, saka Engelss, dialektika «ņem priekšmetus un to intelektuālos atspulgus galveno tiesu viņu savstarpējā sakarībā, viņu savijumā, viņu kustībā, viņu rašanās un iznīcības procesā> (K. Markss un Fr. Engelss, XIV sēj., 23. lpp.).

c) Pretstatā metafizikai, dialektika uzlūko attīstības procesu nevis kā vienkāršu augšanas procesu, kur kvantitatīvās pārmaiņas neved pie kvalitatīvām pārmaiņām, bet kā tādu attīstību, kas pāriet no nenozīmīgām un apslēptām kvantitatīvām pārmaiņām uz atklātām pārmaiņām, uz radikālām pārmaiņām, uz kvalitatīvām pārmaiņām, kur kvalitatīvās pārmaiņas iestājas nevis pakāpeniski, bet strauji, piepeši, lēcienveidīgā pārejā no viena stāvokļa otrā stāvoklī, iestājas nevis nejauši, bet likum veidīgi, iestājas nemanāmu un pakāpenisku kvantitatīvu pār maiņu uzkrāšanās rezultātā.

Tāpēc dialektiskā metode uzskata, ka attīstības process jāsaprot nevis kā kustība pa apli, nevis kā noietā vienkārša atkārtošana, bet kā kustība, kas virzās uz priekšu, kā kustība pa augšup ejošu līniju, kā pāreja no vecā kvalitatīvā stāvokļa jaunā kvalitatīvā stāvoklī, kā attīstība no vienkārša uz komplicētu, no zemāka uz augstāku.

«Daba, saka Engelss, ir dialektikas pārbaude, un modernā dabaszinātne, kas šai pārbaudei piegādājusi sevišķi bagātu materiālu, kurš ik dienas vairojas, ar to pierādījusi, ka dabā galu galā viss noris dialektiski un nevis metafiziski, ka tā nekustas vis arvien atkārtota apļa mūžīgā vienmuļībā, bet pārdzīvo īstu vēsturi. Šeit vispirms jāmin Darvins, kurš ir metafiziskajam pasaules uzskatam par dabu devis varenāko triecienu, pierādīdams, ka visa tagadējā organiskā pasaule, stādi un dzīvnieki un līdz ar to arī cilvēks ir miljoniem gadu ilga attīstības procesa produkts» (turpat, 23. Ipp.).

Raksturojot dialektisko attīstību kā pāreju no kvantitatīvām pārmaiņām uz kvalitatīvām pārmaiņām, Engelss saka:

«Fizikā… katra pārmaiņa ir kvantitātes pāreja kvalitātē ķermenim iekšēji piemītošā vai tam piešķirtā kaut kādas formas kustības daudzuma kvantitatīvās pārmaiņas sekas. Tā, piemēram, ūdens temperatūrai no sākuma nav nekādas nozīmes attiecībā uz ūdens šķidruma blīvumu; bet tad, paaugstinot vai pazeminot šķidrā ūdens temperatūru, pienāk punkts, kad šis kohezijas stāvoklis mainās un ūdens pārvēršas — vai nu par tvaiku, vai arī par ledu. Tā nepieciešams zināms minimāls strāvas stiprums, lai iekvēlinātu elektriskās spuldzes platīna stiepli; tā katram metālam ir savs kvēles un kušanas siltums, tā katram šķidrumam pie zināma spiediena ir savs noteikts sasalšanas un vārīšanās punkts — cik tālu mūsu līdzekļi atļauj mums panākt attiecīgo temperatūru; tā, beidzot, arī katrai gāzei ir savs kritiskais punkts, kur spiediens un atdzesējums var to pārvērst par šķidrumu . . . Tā saucamie fizikas konstanti (pārejas punkti no viena stāvokļa otrā — J. St.) pa lielākai daļai nav nekas cits kā mezglu punktu apzīmējumi, kur kustības kvantitatīvais (pārmaiņa) kāpinājums vai pazeminājums izraisa kvalitatīvu pārmaiņu attiecīgā ķermeņa stāvoklī, kur tātad kvantitāte pāriet kvalitātē» (turpat, 527. un 528. Ipp.).

Tālāk, pievēršoties ķīmijai, Engelss turpina:

«Ķīmiju var apzīmēt kā zinātni par ķermeņu kvalitatīvām pārmaiņām, kas notiek kvantitatīvā sastāva pārmaiņas rezultātā. To jau zināja pats Hēgelis… Ņemsim skābekli: ja molekulā še savienojas trīs atomi un nevis divi kā parasts, tad mūsu priekšā ir ozons — ķermenis, kas noteikti atšķiras no parastā skābekļa ar savu smaržu un iedarbi. Un ko lai saka par dažādām proporcijām, kādās skābeklis savienojas ar slāpekli vai sēru un no kurām katra tad veido kvalitatīvi pavisam citādu ķermeni!» (turpat, 528. Ipp).

Beidzot, kritizējot Dīringu, kas pilnā kaklā lamā Hēgeli un turpat klusītiņām aizņemas no viņa pazīstamo tezi, ka pāreja no nejūtīgās pasaules sajūtu pasaulē, no neorganiskās pasaules organiskā pasaulē — ir lēciens jaunā stāvoklī, Engelss saka:

«Tā jau ir Hēgeļa mēra attiecību mezglu līnija, kur tīri kvantitatīvs kāpinājums vai pazeminājums zināmos, noteiktos mezglu punktos rada kvalitatīvu lēcienu, kā, piemēram, sakarsētais vai atdzesētais ūdens, kur vārīšanās un sasalšanas punkti ir mezgli, kuros pie normāla spiediena notiek lēciens jaunos agregātstāvokļos, kur tātad kvantitāte pāriet kvalitātē» (turpat, 45. un 46. Ipp.).

d) Pretstatā metafizikai dialektika iziet no tā, ka dabas priekšmetiem, dabas parādībām piemīt iekšējas pretrunas, jo visiem tiem ir sava negatīvā un pozitīvā puse, sava pagātne un nākotne, savs atmirstošais un attīstībā uz priekšu ejošais, ka šo pretstatu cīņa, cīņa starp veco un jauno, starp atmirstošo un dzimstošo, starp to, kas savu mūžu nodzīvojis, un to, kas attīstās, ir attīstības procesa iekšējais saturs, iekšējais saturs kvantitatīvo pārmaiņu pārvēršanai kvalitatīvajās.

Tāpēc dialektiskā metode uzskata, ka attīstības process no zemākā uz augstāko norisinās nevis parādību harmoniskas veidošanās kārtībā, bet parādībām, priekšmetiem piemītošo pretrunu atsegšanas kārtībā, pretēju tendenču «cīņas» kārtībā, kas darbojas uz šo pretrunu pamata.

«Vārda tiešā nozīmē, saka Ļeņins, dialektika ir pretrunas pētīšana pašu priekšmetu būtībā» (Ļeņins, «Filozofiskās burtnīcas», 263. Ipp.).

Un tālāk:

«Attīstība ir pretstatu «cīņa» (Ļeņins, XIII sēj., 301. Ipp.).

Tādas īsumā ir marksistiskās dialektiskās metodes pamatlīnijas.

Nav grūti saprast, kāda milzīga nozīme ir dialektiskās metodes principu izplatīšanai sabiedriskās dzīves pētīšanā, sabiedrības vēstures pētīšanā, kāda milzīga nozīme ir šo principu lietošanai sabiedrības vēsturē, proletariāta partijas praktiskajā darbībā.

Ja pasaulē nav izolētu parādību, ja visas parādības saistītas savā starpā un viena otru nosaka, tad skaidrs, ka katra sabiedriska iekārta un katra sabiedriska kustība vēsturē jānovērtē nevis no «mūžīgā taisnīguma» vai citas kādas iedomātas idejas viedokļa, kā to nereti dara vēsturnieki, bet no to apstākļu viedokļa, kas radījuši šo iekārtu un šo sabiedrisko kustību un ar ko tās saistītas.

Verdzības iekārta pašreizējos apstākļos ir absurds, pretdabiska muļķība. Verdzības iekārta iznīkstošās, pirmatnējās kopsabiedriskās iekārtas apstākļos ir pilnīgi saprotama un likumsakarīga parādība, jo tā nozīmē soli uz priekšu, salīdzinot ar pirmatnējo kopsabiedrisko iekārtu.

Prasība pēc buržuāziski demokrātiskas republikas carisma un buržuāziskās sabiedrības pastāvēšanas apstākļos, teiksim, 1905. gadā Krievijā, bija pilnīgi saprotama, pareiza un revolucionāra prasība, jo buržuāziskā republika tolaik nozīmēja soli uz priekšu. Prasība pēc buržuāziski demokrātiskas republikas mUsu tagadējos PSRS apstākļos ir bezprātīga un kontrrevolUcionāra prasība, jo buržuāziska republika, salīdzinot ar Padomju republiku, ir solis atpakaļ.

Viss atkarīgs no apstākļiem, vietas un laika.

Saprotams, ka bez šādas vēsturiskas pieejas sabiedriskām parādībām nav iespējama vēstures zinātnes pastāvēšana un attīstība, jo tikai šāda pieeja glābj vēstures zinātni no tās pārvēršanas par nejaušību chaosu un muļķīgāko kļUdu kaudzi.

Tālāk. Ja pasaule atrodas nepārtrauktā kustībā un attīstībā, ja vecā atmiršana un jaunā augšana ir attīstības likums, tad skaidrs, ka nav vairs «nesatricināmu» sabiedrisku kārtību, privātīpašuma un ekspluatācijas «mUžīgo principu», «mUžīgo ideju» par zemnieku pakļautību muižniekiem, strādnieku — kapitālistiem.

Tātad kapitālistiskās iekārtas vietā var likt sociālistisku iekārtu tāpat, kā kapitālistiskā iekārta savā laikā nāca feodālās iekārtas vietā.

Tātad jāorientējas nevis uz tiem sabiedrības slāņiem, kas vairs neattīstās, lai gan pašreiz to spēks ir pārsvarā, bet uz tiem slāņiem, kas attīstās, kam ir nākotne, kaut gan to spēks pašreizējā momentā nav pārsvarā.

Pagājušā gadsimta astoņdesmitos gados, marksistu cīņas laikmetā pret narodņikiem, proletariāts Krievijā bija niecīgs mazākums, salīdzinot ar iedzīvotāju milzīgo vairākumu — individuālo zemniecību. Bet proletariāts kā šķira attīstījās, turpretim zemniecība kā šķira tajā pašā laikā saira. Un taisni tāpēc, ka proletariāts kā šķira attīstījās, marksisti orientējās uz proletariātu. Un viņi nekļūdījās, jo, kā zināms, proletariāts pēc tam no neievērojama spēka izauga par pirmklasīgu vēsturisku un politisku spēku.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, jāskatās uz priekšu, bet nevis atpakaļ.

Tālāk. Ja lēno kvantitatīvo pārmaiņu pāreja straujās un pēkšņās kvalitatīvās pārmaiņās ir attīstības likums, tad skaidrs, ka revolucionārie apvērsumi, ko veic apspiestās šķiras, ir pilnīgi dabiska un nenovēršama parādība.

Tātad pāreju no kapitālisma uz sociālismu un strādnieku šķiras atbrīvošanu no kapitālistiskā jūga var veikt nevis lēnu pārmaiņu ceļā, nevis reformu ceļā, bet vienīgi kapitālistiskās iekārtas kvalitatīvas pārmaiņas ceļā, revolūcijas ceļā.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, jābūt revolucionāram, bet nevis reformistam.

Tālāk. Ja attīstība norisinās iekšējo pretrunu atsegšanas kārtībā, pretējo spēku sadursmju kārtībā, uz šo pretrunu bāzes tādēļ, lai pārvarētu šīs pretrunas, tad skaidrs, ka proletariāta šķiru cīņa ir pilnīgi dabiska un nenovēršama parādība.

Tātad nevajag notušēt kapitālistiskās kārtības pretrunas, ber gan tās atsegt un atšķetināt, nevis slāpēt šķiru cīņu, bet novadīt to līdz galam.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, jāpiekopj nesamierināma proletariāta šķiras politika, bet nevis proletariāta un buržuāzijas interešu harmonijas reformistiska politika, nevis izlīgšanas politika par kapitālisma «ieaugšanu» sociālismā.

Tā tas ir ar marksistisko dialektisko metodi, kad to lieto sabiedriskajā dzīvē, sabiedrības vēsturē.

Kas attiecas uz marksistisko filozofisko materiālismu, tad savā pamatā tas ir tieši pretējs filozofiskajam ideālismam.

2. Marksistisko filozofisko materiālismu raksturo šādas pamatlīnijas:

a) Pretstatā ideālismam, kas pasauli uzlūko par «absolūtās idejas», «pasaules gara», «apziņas» iemiesojumu, Marksa filozofiskais materiālisms iziet no tā, ka pasaule pēc savas dabas ir materiāla, ka daudzveidīgās parādības pasaulē ir kustīgās matērijas dažādie veidi, ka parādību savstarpējā sakarība un savstarpējā nosacītība, ko konstatē dialektiskā metode, ir kustīgās matērijas attīstības likumsakarība, ka pasaule attīstās pēc matērijas kustības likumiem un ka tai nav vajadzības ne pēc kāda «pasaules gara».

«Materiālistiskais pasaules uzskats, saka Engelss, nozīmē vienkārši izprast dabu tādu, kāda tā ir, bez jebkādiem svešiem piemaisījumiem* (K. Markss un Fr. Engelss, XIV sēj., 651. lpp.).

Pieskaroties senatnes filozofa Hēraklita materiālistiskajam uzskatam, pēc kura «pasaule, šī visu aptvērēja vienība, nav neviena dieva, ne kāda cilvēka radīta, bet ir bijusi, ir un būs kā mūžīgi dzīva uguns, kas likumsakarīgi uzliesmo un likumsakarīgi nodziest», — Ļeņins saka: «Ļoti labi izteikti dialektiskā materiālisma principi» (Ļeņins, «Filozofiskās burtnīcas», 318. lpp.).

b) Pretstatā ideālismam, kas apgalvo, ka reāli eksistējot tikai mūsu apziņa, ka materiālā pasaule, esamība, daba eksistē tikai mūsu apziņā, mūsu sajūtās, priekšstatos, jēdzienos — marksistiskais filozofiskais materiālisms iziet no tā, ka matērija, daba esamība ir objektīva realitāte, kas eksistē ārpus un neatkarīgi no apziņas, ka matērija ir primāra, jo tā ir sajūtu, priekšstatu, apziņas avots, bet apziņa sekundāra, atvasināta, jo tā ir matērijas attēls, esamības attēls, ka domāšana ir matērijas produkts, kas savā attīstībā sasniegusi augstu pilnības pakāpi, un, proti — smadzeņu produkts, bet smadzenes — domāšanas orgāns, ka tāpēc, ja negribam pielaist rupju kļūdu, nevar atdalīt domāšanu no matērijas.

«Augstākais jautājums visā filozofijā, saka Engelss, ir jautājums par domāšanas un esamības, gara un dabas attiecību… Atkarībā no tā, kā filozofi atbildēja uz šo jautājumu, viņi dalījās divās lielās nometnēs. Tie, kas apgalvoja, ka gars eksistējis pirms dabas… sastādīja ideālisma nometni. Bet tie, kas par pirmsākotni uzlūkoja dabu, pieder dažādajām materiālisma skolām». (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 329. lpp.).

Un tālāk:

«Materiālā, jutekļiem uztveramā pasaule, kurai mēs paši piederam, ir vienīgā īstā pasaule… Mūsu apziņa un domāšana, lai cik tās šķiet mūsu jutekļiem neaptveramas, ir vielas, ķermeņa orgāna, smadzeņu produkts. Matērija nav gara produkts, bet gars pats ir tikai matērijas augstākais produkts» (turpat, 332. lpp.).

Pieskaroties jautājumam par matēriju un domāšanu, Markss saka:

«Domāšanu nevar atdalīt no matērijas, kas domā. Matērija ir visu pārmaiņu subjekts» (turpat, 302. lpp.).

Raksturojot marksistisko filozofisko materiālismu, Ļeņins saka:

«Materiālisms vispār atzīst objektīvi reālo esamību (matēriju), kas nav atkarīga no apziņas, no sajūtas, no pieredzes… Apziņa… ir tikai esamības atspulgs, labākā gadījumā aptuveni pareizs (adekvāts, ideāli precīzs) tās atspulgs» (Ļeņins, XIII sēj., 266. un 267. lpp.).

Un tālāk:

a) «Matērija ir tas, kas, iedarbojoties uz mūsu maņu orgāniem, rada sajūtu; matērija ir objektīva realitāte, kas mums dota sajūtā… Materija, daba, esamība, fiziskais ir primarais, bet gars, apziņa, sajuta, psichiskais — sekundārais» (turpat, 119. un 120. lpp.).

b)   «Pasaules aina ir aina par to, kā matērija kustas un kā «matērija domā» (turpat, 288. lpp.).

c)   «Smadzenes ir domāšanas orgāns» (turpat, 125. lpp.).

c) Pretstatā ideālismam, kas apstrīd pasaules un tās likumsakarību izziņas iespēju, netic mūsu zināšanu īstumam, neatzīst objektīvu patiesību un uzskata, ka pasaule esot pilna ar «lietām sevī», ko zinātne nekad nespēšot izzināt marksistiskais filozofiskais materiālisms iziet no tā, ka pasaule un tās likumsakarības ir pilnīgi izzināmas, ka mūsu pieredzes un prakses pārbaudītās zināšanas par dabas likumiem ir īstas zināšanas, kam ir objektīvu patiesību nozīme, ka nav pasaulē neizzināmu lietu, bet ir gan tikai lietas, kas vēl nav izzinātas, ko ar zinātnes un prakses spēkiem atsegs un izzinās.

Kritizējot Kanta un citu ideālistu tezi par pasaules neizzināmību un neizzināmajām «lietām sevī» un aizstāvot materiālisma pazīstamo tezi par mūsu zināšanu īstumu, Engelss raksta:

«Pats satriecošākais atspēkojums šim, tāpat kā visiem citiem filozofu untumiem, ir prakse, proti — eksperiments un rūpniecība. Ja mēs varam pierādīt zināmas dabas parādības izpratnes pareizumu tādējādi, ka paši to darinām, radām to no tās apstākļiem un bez tam liekam tai kalpot mūsu mērķiem, tad ir beigas Kanta nenotveramajai «lietai sevī». Ķīmiskas vielas, kas rodas stādu un dzīvnieku ķermeņos, bija šādas «lietas sevī» tik ilgi, kamēr organiskā ķīmija sāka tās izgatavot vienu pēc otras; ar to «lieta sevī» kļuva par lietu mums, kā, piem., marenas krāsviela, alizarīns, ko mēs vairs neizgatavojam no tīrumā izaugušām marenas saknēm, bet daudz lētāk un vienkāršāk no akmeņogļu darvas. Kopernika saules sistēma trīssimt gadu bija hipotēze, gan ļoti ticama, bet tomēr tikai hipotēze. Kad Leverjē, pamatojoties uz šās sistēmas datiem, ne vien pierādīja, ka jābūt vēl vienai, līdz šim nezināmai planētai, bet arī aprēķināja vietu, kur tā atrodas debesu izplatījumā, un kad Halejs šo planētu tad tiešām atrada, Kopernika sistēma bija pierādīta» (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 330. lpp.).

Apvainojot Bogdanovu, Bazarovu, Juškeviču un citus Macha piekritējus fideismā (reakcionāra teorija, kas atzīst ticības pārakumu par zinātni) un aizstāvot pazīstamo materiālisma tezi, ka mūsu teorētiskās zināšanas par likumsakarībām dabā ir īstas, ka zinātnes likumi ir objektīva patiesība. Ļeņins saka:

«Modernais fideisms nebūt nenornida zinātni; tas tikai noraida zinātnes «pārspīlētās pretenzijas», proti, pretenziju uz objektīvu patiesību. Ja objektīva patiesība eksistē (kā domā materiālisti), ja dabaszinātne, atspulgojot ārējo pasauli cilvēka «pieredzē», tikai vienīgā spēj dot mums objektīvu patiesību, tad katrs fideisms visādā ziņā noraidāms» (Ļeņins, XIII sēj., 102. lpp.).

Tādas īsumā ir marksistiskā filozofiskā materiālisma raksturīgās līnij as.

Viegli saprast, kāda milzīga nozīme ir filozofiskā materiālisma principu izplatīšanai sabiedriskās dzīves pētīšanā, sabiedrības vēstures pētīšanā, kāda milzīga nozīme ir šo težu lietošanai sabiedrības vēsturē, proletariāta partijas praktiskajā darbībā.

Ja dabas parādību sakarība un to savstarpējā nosacītība ir dabas attīstības likumsakarības, tad no tā var secināt, ka sabiedriskās dzīves parādību sakarība un savstarpējā nosacītība arī nav vis nejauša lieta, bet gan sabiedrības attīstības likumsakarības.

Tātad sabiedriskā dzīve, sabiedrības vēsture mitējas būt «nejaušību» sablīvējums, jo sabiedrības vēsture kļūst sabiedrības likumsakarīga attīstība, bet sabiedrības vēstures pētīšana pārvēršas par zinātni.

Tātad proletariāta partijas praktiskajai darbībai jābalstās nevis uz «izcilu personu» labiem nodomiem, nevis uz «prāta», «vispārējās morāles» un taml. prasībām, bet uz sabiedrības attīstības likumsakarībām, uz šo likumsakarību pētīšanas.

Tālāk. Ja pasaule ir izzināma un mūsu zināšanas par dabas attīstības likumiem ir īstas, kam ir objektīvas patiesības nozīme, tad no tā izriet, ka sabiedriskā dzīve, sabiedrības attīstība arī ir izzināma un zinātnes atzinumi par sabiedrības attīstības likumiem ir īsti atzinumi, kam ir objektīvu patiesību nozīme.

Tātad zinātne par sabiedrības vēsturi, lai gan sabiedriskās dzīves parādības ir ļoti sarežģītas, var kļūt tāda pati eksakta zinātne kā, teiksim, bioloģija, zinātne, kas spēj izmantot sabiedrības attīstības likumus praksē.

Tātad proletariāta partijai savā praktiskajā darbībā jāvadās nevis no kaut kādiem nejaušiem motīviem, bet no sabiedrības attīstības likumiem, no šo likumu praktiskajiem secinājumiem.

Tātad sociālisms no sapņa par cilvēces labāku nākotni pārvēršas par zinātni.

Tātad zinātnes un praktiskās darbības sakarībai, teorijas un prakses sakarībai, to vienībai jākļūst par proletariāta partijas vadītāju zvaigzni.

Tālāk. Ja daba, esamība, materiālā pasaule ir primāra, bet apziņa, domāšana — sekundāra, atvasināta, ja materiālā pasaule ir objektīva realitāte, kas pastāv neatkarīgi no cilvēku apziņas, bet apziņa ir šās objektīvās realitātes attēls, tad no tā var secināt, ka sabiedrības materiālā dzīve, tās esamība arī ir primāra, bet tās garīgā dzīve — sekundāra, atvasināta, ka sabiedrības materiālā dzīve ir objektīva realitāte, kas eksistē neatkarīgi no cilvēku gribas, bet sabiedrības garīgā dzīve ir šās objektīvās realitātes atspulgs, esamības atspulgs.

Tātad sabiedrības garīgās dzīves formēšanās avots, sabiedrisku ideju, sabiedrisku teoriju, politisku uzskatu, politisku institūtu izcelšanās avots jāmeklē nevis pašās idejās, teorijās, uzskatos, politiskos institūtos, bet gan sabiedrības materiālās dzīves apstākļos, sabiedriskā esamībā, kuras atspulgs ir šīs idejas, teorijas, uzskati u. tml.

Tātad, ja dažādos sabiedrības vēstures periodos vērojamas dažādas sabiedriskas idejas, teorijas, uzskati, politiski institūti, ja verdzības iekārtā sastopam vienas sabiedriskas idejas, teorijas, uzskatus, politiskus institūtus, feodālisma laikā — otrus, kapitālisma laikā — trešos, tad tas izskaidrojams nevis ar pašu ideju, teoriju, uzskatu, politisko institūtu «dabu» vai «īpašību», bet gan ar sabiedrības materiālās dzīves dažādajiem apstākļiem sabiedriskās attīstības dažādos periodos.

Kāda ir sabiedrības esamība, kādi sabiedrības materiālās dzīves apstākļi, — tādas ir sabiedrības idejas, teorijas, politiskie uzskati, politiskie institūti.

Šai sakarā Markss saka:

«Nevis cilvēku apziņa noteic viņu esamību, bet gan otrādi — viņu sabiedriskā esamība noteic viņu apziņu» (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 269. lpp.).

Tātad, lai nekļūdītos politikā un nenonāktu tukšu sapņotāju stāvoklī, proletariāta partijai savā darbībā jāiziet nevis no abstraktiem «cilvēka prāta principiem», bet no sabiedrības materiālās dzīves konkrētiem apstākļiem kā no sabiedriskās attīstības izšķirīgā spēka, nevis no «lielu cilvēku» labiem nodomiem, bet no sabiedrības materiālās dzīves attīstības reālajām vajadzībām.

Utopistu, to skaitā arī narodņiku, anarchistu, eseru bankrots izskaidrojams starp citu ar to, ka viņi neatzina sabiedrības materiālās dzīves apstākļu dominējošo lomu sabiedrības attīstībā un, noslīdot ideālismā, veidoja savu praktisko darbību nevis uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzību pamata, bet neatkarīgi no tām un pretēji tām — veidoja uz «ideālo plānu» un «visaptverošo projektu» pamata, kas bija atrauti no sabiedrības reālās dzīves.

Marksisma-ļeņinisma spēks un dzīvotspēja ir tā, ka tas savā praktiskajā darbībā balstās tieši uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzībām, nekad neatraujoties no sabiedrības reālās dzīves.

No Marksa vārdiem tomēr nevar secināt, ka sabiedriskām idejām, teorijām, politiskiem uzskatiem, politiskiem institūtiem nav nozīmes sabiedrības dzīvē, ka tie savukārt neietekmē sabiedrisko esamību, sabiedrības dzīves materiālo apstākļu attīstību. Mēs še pagaidām runājam par sabiedrisku ideju, teoriju, uzskatu, politisku institūtu izcelšanos, par viņu rašanos, par to, ka sabiedrības garīgā dzīve ir tās materiālās dzīves apstākļu atspulgs. Kas attiecas uz sabiedrisko ideju, teoriju, 'uzskatu, politisko institūtu nozīmi, kas attiecas uz viņu lomu vēsturē, tad vēsturiskais materiālisms ne tikai nenoliedz, bet, gluži otrādi — pasvītro viņu nopietno nozīmi un lomu sabiedrības dzīvē, sabiedrības vēsturē.

Ir dažādas sabiedriskas idejas un teorijas. Ir vecas idejas un teorijas, kas nodzīvojušas savu mūžu un kalpo no skatuves noejošo sabiedrības spēku interesēm. Viņu nozīme ir tā, ka tās traucē sabiedrības attīstību, tās virzīšanos uz priekšu. Mēdz būt jaunas, progresīvas idejas un teorijas, kas kalpo sabiedrības progresīvo spēku interesēm. Viņu nozīme ir tā, ka tās atvieglo sabiedrības attīstību, tās virzīšanos uz priekšu, turklāt to nozīme kļūst jo lielāka, jo precīzāk tās atspulgo sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzības.

Jaunas sabiedriskas idejas un teorijas rodas tikai pēc tam, kad sabiedrības materiālās dzīves attīstība izvirzījusi sabiedrībai jaunus uzdevumus. Bet pēc tam, kad tās radušās, tās kļUst visnopietnākais spēks, kas atvieglo jauno uzdevumu atrisināšanu, kurus izvirzījusi sabiedrības materiālās dzīves attīstība, kas atvieglo sabiedrības virzīšanos uz priekšu. Taisni te tad arī izpaužas jauno ideju, jauno teoriju, jauno politisko uzskatu, jauno politisko institūtu milzīgā organizētāja, mobilizētajā un pārveidotāja nozīme. Patiesībā jaunas sabiedriskas idejas un teorijas tāpēc arī rodas, ka tās nepieciešamas sabiedrībai, ka bez to organizētāja, mobilizētajā un pārveidotāja darba nav iespējama sabiedrības materiālās dzīves attīstības nobriedušo uzdevumu atrisināšana. Radušās uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības izvirzīto jauno uzdevumu bāzes, jaunās sabiedriskās idejas un teorijas izlauž sev ceļu, kļūst tautas masu piederums, mobilizē tās, organizē tās pret tiem sabiedrības spēkiem, kas nodzīvojuši savu mūžu, un tātad atvieglo to savu mūžu nodzīvojušo sabiedrības spēku nogāšanu, kas bremzē sabiedrības materiālās dzīves attīstību

Tā sabiedriskās idejas, teorijas, politiskie institūti, kas radušies uz sabiedrības materiālās dzīves attīstības, sabiedrības esamības attīstības nobriedušo uzdevumu bāzes, — paši pēc tam iedarbojas uz sabiedrisko esamību, sabiedrības materiālo dzīvi, radot apstākļus, kas nepieciešami, lai līdz galam atrisinātu sabiedrības materiālā dzīvē nobriedušos uzdevumus un padarītu iespējamu tās tālāko attīstību.

Sai sakarā Markss saka:

«Teorija kļūst par materiālu spēku, tiklīdz tā aptver masas» <K. Markss un Fr. Engelss, I sēj., 406. lpp.).

Tātad, lai gūtu iespēju iedarboties uz sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem un paātrināt to attīstību, paātrināt to uzlabošanu, proletariāta partijai jābalstās uz tādu sabiedrisku teoriju, uz tādu sabiedrisku ideju, kas pareizi atspulgo sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzības un tāpēc ir spējīga iekustināt plašas tautas masas, spējīga tās mobilizēt un organizēt no tām proletāriskās partijas lielo armiju, kas gatava sakaut reakcionāros spēkus un izlauzt ceļu sabiedrības progresīvajiem spēkiem.

«Ekonomistu» un meņševiku bankrots izskaidrojams starp citu ar to, ka viņi neatzina progresīvas teorijas, progresīvas idejas mobilizētāju, organizētāju un pārveidotāju lomu un, noslīdot vulgārā materiālismā, samazināja to lomu gandrīz līdz nullei, — tātad pameta partiju pasivitātei un nīkulībai.

Marksisma-ļeņinisma spēks un dzīvotspēja slēpjas tajā apstāklī, ka tas balstās uz progresīvu teoriju, kas pareizi atspulgo sabiedrības materiālās dzīves attīstības vajadzības, paceļ teoriju tai pienācīgā augstumā un uzlūko par savu pienākumu līdz galam izmantot tās mobilizētāju, organizētāju un pārveidotāju spēku.

Tā vēsturiskais materiālisms atrisina jautājumu par sabiedriskās esamības un sabiedriskās apziņas attiecībām, par sabiedrības materiālās dzīves attīstības apstākļu un garīgās dzīves attīstības attiecībām.

Atliek noskaidrot jautājumu: kas no vēsturiskā materiālisma viedokļa jāsaprot ar «sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem», kuri galu galā nosaka sabiedrības seju, tās idejas, uzskatus, politiskos institūtus utt.

Tiešām, kas tie ir par «sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem», kādas ir to atšķirīgās pazīmes?

Bez šaubām, ka jēdzienā «sabiedrības materiālās dzīves apstākļi» ietilpst vispirms daba, kurā dzīvo sabiedrība, ģeogrāfiskā vide, kas ir viens no nepieciešamiem un pastāvīgiem sabiedrības materiālās dzīves apstākļiem un, protams, ietekmē sabiedrības attīstību. Kāda ir ģeogrāfiskās vides loma sabiedrības attīstībā? Vai ģeogrāfiskā vide nav tas galvenais spēks, kas noteic sabiedrības seju, cilvēku sabiedriskās iekārtas raksturu, pāreju no vienas iekārtas otrā?

Vēsturiskais materiālisms uz šo jautājumu atbild negatīvi.

Ģeogrāfiskā vide neapstrīdami ir viens no pastāvīgiem un nepieciešamiem sabiedrības attīstības apstākļiem, un tā, protams, ietekmē sabiedrības attīstību, — paātrina vai palēnina sabiedrības attīstības gaitu. Bet tās ietekme nav noteicēja ietekme, jo sabiedrības pārmaiņas un attīstība notiek nesamērojami ātrāk nekā ģeogrāfiskās vides pārmaiņas un attīstība. Trīs tūkstoš gadu laikā Eiropā jau mainījušās trīs dažādas sabiedriskās iekārtas: pirmatnēji kopsabiedriskā iekārta, verdzības iekārta, feodālā iekārta, bet Eiropas austrumu daļā — PSRS — mainījušās pat četras sabiedriskās iekārtas. Turpretim ģeogrāfiskie apstākļi Eiropā tajā pašā laikā vai nu nemaz nav mainījušies, vai mainījušies tik neievērojami, ka ģeogrāfija pat atsakās par to runāt. Un tas arī saprotams. Kaut cik nopietnām ģeogrāfiskās vides pārmaiņām vajadzīgi miljoni gadu, turpretī, pat visnopietnākajām pārmaiņām cilvēku sabiedriskajā iekārtā vajadzīgi tikai daži simti vai pāris tūkstoš gadu.

Bet no tā jāsecina, ka ģeogrāfiskā vide nevar būt galvenais cēlonis, sabiedrības attīstību noteicējs cēlonis, jo tas, kas paliek gandrīz bez pārmaiņas desmitiem tūkstošiem gadu, nevar būt galvenais cēlonis ta attīstībai, kas pārdzīvo radikalas parmaiņas dažu simtu gadu laikā.

Neapšaubāmi, tālāk, ka iedzīvotāju pieaugums, tāds vai citāds iedzīvotāju blīvums arī ietilpst «sabiedrības materiālo dzīves apstākļu» jēdzienā, jo cilvēki ir sabiedrības materiālās dzīves apstākļu nepieciešamais elements un bez zināma cilvēku minima nevar būt nekādas sabiedrības materiālās dzīves. Vai iedzīvotāju pieaugums nav tas galvenais spēks, kas noteic cilvēku sabiedriskās iekārtas raksturu?

Vēsturiskais materiālisms arī uz šo jautājumu atbild negatīvi.

Zināms, iedzīvotāju pieaugums ietekmē sabiedrības attīstību, atvieglo vai palēnina sabiedrības attīstību, bet tas nevar būt sabiedrības attīstības galvenais spēks un tā ietekme sabiedrības attīstībā nevar būt noteicēja, jo iedzīvotāju pieaugums pats par sevi nedod atslēgu izskaidrojumam, kāpēc zināmas sabiedriskas iekārtas vietā nāk taisni tāda jauna iekārta un nevis citāda, kāpēc pirmatnēji kopsabiedriskās iekārtas vietā nāk tieši verdzības iekārta, verdzības iekārtas vietā — feodālā, feodālās — buržuāziskā un nevis kaut kāda cita iekārta.

Ja iedzīvotāju pieaugums būtu sabiedrības attīstības noteicējs spēks, tad lielākam iedzīvotāju blīvumam katrā ziņā būtu jārada attiecīgi augstāks sabiedriskās iekārtas tips. Patiesībā tas tomēr tā nav. Iedzīvotāju blīvums Ķīnā ir četras reizes lielāks nekā ASV, taču sabiedriskās attīstības ziņā ASV stāv augstāk par Ķīnu, jo Ķīnā vēl vienmēr valda pusfeodālā iekārta, turpretī ASV jau sen sasniegušas kapitālisma attīstības augstāko stadiju. Beļģijā iedzīvotāju blīvums ir 19 reižu lielāks nekā ASV un 26 reizes lielāks nekā PSRS, tomēr ASV sabiedriskās attīstības ziņā stāv augstāk par Beļģiju, bet no PSRS Beļģija atpalikusi par veselu vēsturisku laikmetu, jo Beļģijā valda kapitālistiskā iekārta, turpretim PSRS ar kapitālismu jau tikusi galā un nodibinājusi sociālistisku iekārtu.

Bet no tā jāsecina, ka iedzīvotāju pieaugums nav un nevar but sabiedriskas attīstības galvenais spēks, kas noteic sabiedriskās iekārtas raksturu, sabiedrības seju.

Kur tad tādā gadījumā meklējams tas galvenais spēks sabiedrības materiālās dzīves noteikumu sistēmā, kas noteic sabiedrības seju, sabiedriskās iekārtas raksturu, sabiedrības attīstību no vienas iekārtas otrā?

Par tādu spēku vēsturiskais materiālisms uzskata dzīvei vajadzīgo līdzekļu iegūšanas veidu, kas nepieciešami cilvēku eksistencei, materiālo vērtību — uztura, apģērba, apavu, mājokļa, kurināmā, ražošanas rīku u. tml. ražošanas veidu, kas nepieciešami, lai sabiedrība varētu dzīvot un attīstīties.

Lai dzīvotu, vajadzīgs uzturs, apģērbs, apavi, mājoklis, kurināmais u. tml.; lai dabūtu šīs materiālās vērtības, vajag tās ražot, bet lai tās ražotu, vajadzīgi darba rīki, ar kuru palīdzību cilvēki ražo uzturu, apģērbu, apavus, mājokļus, kurināmo u. tml., jāprot šos rīkus ražot, jāprot ar tiem apieties.

Ražošanas rīki, ar kuru palīdzību ražo materiālās vērtības, cilvēki, kas iedarbina ražošanas rīkus un kas realizē materiālo vērtību ražošanu tāpēc, ka viņiem ir zināma ražošanas pieredze un darba veiksme — visi šie elementi kopā ir sabiedrības ražošanas spēki.

Bet ražošanas spēki ir tikai ražošanas viena puse, ražošanas veida viena puse, kas izteic cilvēku attiecības pret priekšmetiem un dabas spēkiem, kurus izmanto materiālo vērtību ražošanai. Ražošanas otra puse, ražošanas veida otra puse ir cilvēku attiecības vienam pret otru ražošanas procesā, cilvēku ražošanas attiecības. Cilvēki cīnās ar dabu un izmanto dabu materiālo vērtību ražošanai nevis izolēti viens no otra, nevis kā viens no otra atrauti individi, bet kopīgi, grupām, sabiedrībām. Tāpēc ražošana vienmēr un visos apstākļos ir sabiedriska ražošana. Ražojot materiālās vērtības, cilvēki nodibina savā starpā tādas vai citādas savstarpējas attiecības ražošanas procesā, tādas vai citādas ražošanas attiecības. Šīs attiecības var būt no ekspluatācijas brīvu cilvēku sadarbības un savstarpējas palīdzības attiecības, tās var būt virskundzības un pakļautības attiecības, tās var būt, beidzot, pārejas attiecības no vienas ražošanas attiecību formas uz otru. Bet lai arī kāds būtu ražošanas attiecību raksturs, tās ir — vienmēr un visās iekārtās — tikpat nepieciešams ražošanas elements kā sabiedrības ražošanas spēki.

«Ražošanā», saka Markss, «cilvēki iedarbojas ne vien uz dabu, bet ari viens uz otru. Viņi nevar ražot, nesavienojoties zināmā veidā kopīgai darbībai un darbības savstarpējai apmaiņai. Lai ražotu, cilvēki stājas noteiktos sakaros un attiecībās, un tikai ar šo sabiedrisko sakaru un attiecību starpniecību pastāv viņu attiecības pret dabu, notiek ražošana» (K. Markss un Fr. Engelss, V sēj., 429. lpp.).

Tātad ražošana, ražošanas veids aptver tiklab sabiedrības ražošanas spēkus, kā arī cilvēku ražošanas attiecības, un ir tādā veidā to vienības iemiesojums materiālo vērtību ražošanas procesā.

Ražošanas pirmā īpatnība ir tā, ka tā nekad neiestieg ilgu laiku vienā punktā un vienmēr atrodas pārmaiņas un attīstības stāvoklī, pie kam pārmaiņas ražošanas veidā nenovēršami rada visas sabiedriskās iekārtas, sabiedrisko ideju, politisko uzskatu, politisko institūtu pārmaiņu, rada visas sabiedriskās un politiskās struktūras pārkārtošanu. Dažādās attīstības pakāpēs cilvēkiem ir dažādi ražošanas veidi vai, vienkāršāk sakot, tiem ir dažāds dzīves veids. Pirmatnējā kopsabiedrībā ir viens ražošanas veids, verdzības laikā — otrs, feodālisma laikā — trešais utt. Saskaņā ar to arī cilvēku sabiedriskā iekārta, viņu garīgā dzīve, viņu uzskati, viņu politiskie institūti ir dažādi.

Kāds sabiedrībai ražošanas veids — tāda pamatos ir arī pati sabiedrība, tādas ir šās sabiedrības idejas un teorijas, politiskie uzskati un institūti.

Vai, rupjāk runājot: kāds cilvēku dzīves veids, tāds ir viņu domāšanas veids.

Tas nozīmē, ka sabiedrības attīstības vēsture ir vispirms ražošanas attīstības vēsture, ražošanas veidu vēsture, kuri nomaina viens otru gadsimtu gaita, ražošanas speķu un cilvēku ražošanas attiecību attīstības vēsture.

Tātad sabiedriskās attīstības vēsture ir līdz ar to arī pašu materiālo vērtību ražotāju vēsture, darba ļaužu masu vēsture, kas ir ražošanas procesa pamatspēki un ražo sabiedrības eksistencei nepieciešamās materiālās vērtības.

Tātad vēstures zinātne, ja tā grib būt īsta zinātne, nevar vairs reducēt sabiedriskās attīstības vēsturi līdz karaļu un kara vadoņu rīcībai, līdz valstu «uzvarētāju» un «iekarotāju» rīcībai, bet tai jānodarbojas pirmkārt ar materiālo vērtību ražotāju vēsturi, darba ļaužu vēsturi, tautu vēsturi.

Tātad atslēga sabiedrības vēstures likumu pētīšanai jāmeklē nevis cilvēku galvās, nevis sabiedrības uzskatos un idejās, bet tai ražošanas veidā, ko praktizē sabiedrība katrā dotajā vēsturiskajā posmā — sabiedrības ekonomikā.

Tātad vēstures zinātnes pats pirmais uzdevums ir izpētīt un atklāt ražošanas likumus, ražošanas spēku un ražošanas attiecību attīstības likumus, sabiedrības ekonomiskās attīstības likumus,

Tātad proletariāta partijai, ja tā grib būt īsta partija, jāiegūst vispirms zināšanas par ražošanas attīstības likumiem, par sabiedrības ekonomiskās attīstības likumiem.

Tātad, lai nekļūdītos politikā, proletariāta partijai, tiklab savas programas izveidē, kā arī praktiskā darbībā, jāievēro vispirms ražošanas attīstības likumi, sabiedrības ekonomiskās attīstības likumi.

Ražošanas otra īpatnība ir, ka tās pārmaiņas un attīstība vienmēr sākas ar ražošanas spēku pārmaiņām un attīstību, vispirms — -ar ražošanas rīku pārmaiņām un attīstību. Tātad ražošanas spēki ir viskustīgākais un visrevolucionārākais elements ražošanā. Vispirms pārmainās un attīstās sabiedrības ražošanas spēki, bet pēc tam, atkarībā no šīm pārmaiņām un saskaņā ar tām, pārmainās cilvēku ražošanas attiecības, cilvēku ekonomiskās attiecības. Tas tomēr nenozīmē, *ka ražošanas attiecības neietekmē ražošanas spēku attīstību un ka pēdējie ir neatkarīgi no pirmajām. Attīstoties atkarībā no ražošanas spēku attīstības, ražošanas attiecības savukārt iedarbojas uz ražošanas spēku attīstību, gan to paātrinot, gan palēninot. Te vēl jāatzīmē, ka ražošanas attiecības nevar pārāk ilgi atpalikt no ražošanas spēku augšanas un atrasties ar tiem pretrunā, jo ražošanas spēki var pilnā mērā attīstīties tikai tādā gadījumā, ja ražošanas attiecības atbilst ražošanas spēku raksturam un stāvoklim un dod pilnu iespēju ražošanas spēku attīstībai. Tāpēc, lai arī ražošanas attiecības nezcik atpaliktu no ražošanas spēku attīstības, tām agrāk vai vēlāk jāatbilst — un tās galu galā arī patiesi atbilst ražošanas spēku attīstības līmenim, ražošanas spēku raksturam. Pretējā gadījumā pašos pamatos bUtu izjaukta vienība starp ražošanas spēkiem un ražošanas attiecībām ražošanas sistēmā, visā ražošanas procesā sāktos pārrāvums, ražošanas krize, notiktu ražošanas spēku sabrukums.

Piemērs, kas rāda, ka ražošanas attiecības neatbilst ražošanas spēku raksturam, piemērs, kas rāda konfliktu starp tiem, ir ekonomiskās krizes kapitālistiskās zemēs, kur privātkapitālistiskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem ir kliedzošā nesaskaņā ar ražošanas procesa sabiedrisko raksturu, ar ražošanas spēku raksturu. Šās nesaskaņas sekas ir ekonomiskās krizes, kas noved pie ražošanas spēku sagruvuma, turklāt šī nesaskaņa ir ekonomiskais pamats sociālai revolūcijai, kuras uzdevums ir sagraut pastāvošās ražošanas attiecības un radīt jaunas, kas atbilstu ražošanas spēku raksturam.

Un otrādi, piemērs, kas rāda ražošanas attiecību pilnīgu saskaņu ar ražošanas spēku raksturu, ir sociālistiskā tautsaimniecība PSRS, kur sabiedriskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem pilnīgi atbilst ražošanas procesa sabiedriskajam raksturam un kur tāpēc nav ne ekonomisku križu, nedz arī ražošanas spēku sabrukuma.

Tātad ražošanas spēki ir ne vien ražošanas viskustīgākais un visrevolucionārākais elements. Tie līdz ar to ir ražošanas attīstību noteicējs elements.

Kadi ir ražošanas speķi, tadam jabut ari ražošanas attiecībām.

Ja ražošanas spēku stāvoklis atbild uz jautājumu, ar kādiem ražošanas rīkiem cilvēki ražo sev nepieciešamās materiālās vērtības, tad ražošanas attiecību stāvoklis atbild jau uz citu jautājumu: kam pieder ražošanas līdzekļi (zeme, meži, ūdeņi, zemes bagātības, izejvielas, ražošanas rīki, ražošanai nepieciešamās ēkas, satiksmes un sakaru līdzekļi u. tml.), kā rīcībā atrodas ražošanas līdzekļi, vai visas sabiedrības rīcībā, vai atsevišķu personu, grupu, šķiru rīcībā, kas tos izmanto citu personu, grupu, šķiru ekspluatēšanai.

Lūk, schēmatiska ražošanas spēku attīstības aina no senatnes līdz mūsu dienām. Pāreja no rupjiem akmens rīkiem uz stopu un bultām un sakarā ar to pāreja no medniecības uz dzīvnieku pieradināšanu un pirmatnēju lopkopību, pāreja no akmens rīkiem uz metāla rīkiem (dzelzs cirvis, arkls ar dzelzs lemesi u. tml.) un saskaņā ar to pāreja uz augu kultivēšanu un zemkopību; tālāka metāla rīku uzlabošana materiālu apstrādāšanai, pāreja uz kalēja plēšām, uz podniecību un saskaņā ar to amatniecības attīstība, amatniecības atdalīšanās no zemkopības, patstāvīgas amatniecības un pēc tam manufaktūras ražošanas attīstība; pāreja no amatniecības ražošanas rīkiem uz mašīnām un amatnieku un manufaktūras ražošanas pārvēršanās rūpniecībā ar mašīnu lietošanu; pāreja uz mašīnu sistēmu, un modernās mašīnizētās rūpniecības rašanās — tāda ir vispārīgā, ļoti nepilnīgā sabiedrības ražošanas spēku attīstības aina cilvēces vēstures gaitā. Līdz ar to saprotams, ka ražošanas rīku attīstību un uzlabošanu veica cilvēki, kas bija saistīti

ar ražošanu, bet tā nenotika vis neatkarīgi no cilvēkiem,-

tātad līdz ar ražošanas rīku pārmaiņu un attīstību mainījās un attīstījās arī cilvēki kā ražošanas spēku svarīgākais elements, mainījās un attīstījās viņu ražošanas pieredze, viņu darba veiklība, viņu prasme izmantot ražošanas rīkus.

Saskaņā ar sabiedrības ražošanas spēku pārmaiņām un

attīstību vēstures gaitā mainījās un attīstījās arī cilvēku ražošanas attiecības, viņu ekonomiskās attiecības.

Vēsturei zināmi pieci ražošanas attiecību pamata tipi: pirmatnēji kopsabiedriskais, verdzības, feodālais, kapitālistiskais un sociālistiskais.

Pirmatnējās kopsabiedriskās iekārtas ražošanas attiecību pamatā ir sabiedrības īpašums uz ražošanas līdzekļiem. Tas pamatos atbilst tā laikmeta ražošanas spēku raksturam. Akmens rīki un pēc tam stops un bultas izslēdza iespēju individuāli cīnīties pret dabas spēkiem un plēsīgiem zvēriem. Lai savāktu augļus mežā, noķertu zivis Ūdenī, uzceltu kaut kādu mājokli, cilvēkiem bija jāstrādā kopīgi, ja tie negribēja bUt bada nāves, plēsīgo zvēru vai kaimiņu sabiedrību upuri. Kopīgā darba rezultātā ražošanas līdzekļi kļUst kopīgs īpašums, tāpat arī ražošanas produkti. Seit vēl nepazīst privātīpašumu uz ražošanas līdzekļiem, atskaitot kādu personīgo īpašumu uz dažiem ražošanas rīkiem, kas reizē ir arī aizsardzības rīki pret plēsīgiem zvēriem. Šeit nav ekspluatācijas, nav šķiru.

Verdzības iekārtā ražošanas attiecību pamatā ir vergu īpašnieku īpašuma tiesības uz ražošanas līdzekļiem un arī uz pašu ražotāju — vergu, ko vergu īpašnieks var pārdot, pirkt un nonāvēt kā lopu. Tādas ražošanas attiecības savos pamatos atbilst tā perioda ražošanas spēku stāvoklim. Akmens rīku vietā cilvēkiem tagad bija metāla rīki, pirmatnējās trūcīgās mednieku saimniecības vietā, kas nepazina ne zemkopības, ne lopkopības, radās lopkopība, zemkopība, amatniecība, darba dalīšana starp šīm ražošanas nozarēm, radās iespēja mainīt produktus starp atsevišķām personām un sabiedrībām, iespēja uzkrāt bagātības nedaudzu cilvēku rokās, patiesa ražošanas līdzekļu uzkrāšanās mazākuma rokās, iespēja pakļaut vairākumu mazākumam un padarīt vairākuma locekļus par vergiem. Šeit jau ražošanas procesā nav vairs visu sabiedrības locekļu kopīga un brīva darba, — te valda piespiests vergu darbs, kurus ekspluatē nestrādātāji vergu īpašnieki. Tāpēc ražošanas līdzekļi nav kopīgs īpašums, tāpat arī ražošanas produkti. To vietā stājas privātīpašums. Šeit vergu īpašnieks ir pirmais un galvenais pilnvērtīgais īpašnieks.

Bagātie un nabagie, ekspluatātori un ekspluatējamie, pilntiesīgie un beztiesīgie, nežēlīga šķiru cīņa viņu starpā — tāda ir verdzības iekārtas aina.

Feodālā iekārtā ražošanas attiecību pamats ir feodāļa privātīpašuma tiesības uz ražošanas līdzekļiem un nepilnīgas īpašuma tiesības uz ražotāju — dzimtcilvēku, ko feodālis vairs nevar nonāvēt, bet var gan pārdot un pirkt. Līdzās feodāļa īpašuma tiesībām pastāv arī zemnieku un amatnieku privātīpašuma tiesības uz viņu darba rīkiem un uz viņu individuālo saimniecību, kas dibinās uz personīgu darbu. Tādas ražošanas attiecības savos pamatos atbilst tā laikmeta ražošanas spēku stāvoklim. Dzelzs kausēšanas un apstrādāšanas tālākā uzlabošana; dzelzs arkla un aužamo steļļu izplatīšanās; zemkopības, dārzkopības, vīnkopības, eļļas ražošanas tālākā attīstība, manufaktūras uzņēmumu parādīšanās līdzās amatniecības darbnīcām — tādas ir ražošanas spēku stāvokļa raksturīgās pazīmes.

Jaunie ražošanas spēki prasa, lai darbiniekam būtu kaut kāda iniciatīva ražošanā un tieksme uz darbu, ieinteresētība darbā. Tāpēc feodālis atsakās no verga kā darbinieka, kas nav darbā ieinteresēts un kam nemaz nav iniciatīvas, un dod priekšroku dzimtcilvēkam, kam ir sava saimniecība, savi darba rīki un kas ir arī drusku ieinteresēts darbā, kas nepieciešami, lai apstrādātu zemi un samaksātu feodālim graudā no savas ražas.

Privātīpašums šeit attīstās tālāk. Ekspluatācija gandrīz tikpat nežēlīga kā verdzības iekārtā, tā ir tikai mazliet mīkstināta. Ekspluatātoru un ekspluatējamo šķiru cīņa ir feodālās iekārtas pamata pazīme.

Kapitālistiskā iekārtā ražošanas attiecību pamatā ir kapitālistiskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem, bet šeit nav vairs īpašuma tiesību uz ražotājiem — algotiem strādniekiem, kurus kapitālists nevar ne nonāvēt, ne pārdot, jo tie ir personīgi brīvi, bet tiem nav ražošanas līdzekļu un tāpēc, lai nenomirtu badā, viņiem jāpārdod savs darba spēks kapitālistiem un jānes ekspluatācijas jUgs. Līdzās kapitālistiskajam īpašumam uz ražošanas līdzekļiem pastāv — un pirmā laikā ir pat ļoti izplatīts — no dzimtbūšanas atbrīvotā zemnieka un amatnieka privātīpašums uz ražošanas līdzekļiem, kas pamatots uz personīgu darbu. Amatniecības darbnīcu un manufaktūras uzņēmumu vietā radušās milzu fabrikas un rūpnīcas, kas apgādātas mašīnām. Muižnieku saimniecību vietā, kuras apstrādāja ar primitīviem zemnieku darba rīkiem, radušās lielas kapitālistiskas ekonomijas, kur saimnieko uz agrotechnikas pamatiem un kas apgādātas lauksaimniecības mašīnām.

Jaunie ražošanas spēki prasa, lai ražošanā nodarbinātie cilvēki bUtu kulturālāki un saprātīgāki nekā tumšie un atpalikušie dzimtcilvēki, lai tie pazītu mašīnu un prastu ar to rīkoties. Tāpēc kapitālisti dod priekšroku no dzimtbūšanas valgiem brīvajiem algotiem strādniekiem, kas bUtu pietiekami kulturāli, lai pareizi rīkotos ar mašīnām.

Bet attīstījis milzīgos apmēros ražošanas spēkus, kapitālisms sapinas paša spēkiem neatrisināmās pretrunās. Ražojot arvien vairāk un vairāk preču un pazeminot preču cenas, kapitālisms paasina konkurenci, veselām masām izputina sīkos un vidējos privātīpašniekus, padara tos par proletāriešiem un pazemina viņu pirkšanas spējas, un tāpēc saražotās preces nav iespējams pārdot. Bet paplašinot ražošanu un pulcējot milzu fabrikās un rūpnīcās miljonus strādnieku, kapitālisms piešķir ražošanas procesam sabiedrisku raksturu un līdz ar to grauj pats savus pamatus, jo ražošanas procesa sabiedriskais raksturs prasa sabiedrisku īpašumu uz ražošanas līdzekļiem, turpretim īpašums uz ražošanas līdzekļiem joprojām paliek privātkapitālistisks, kas nav savienojams ar ražošanas procesa sabiedrisko raksturu.

Šīs ražošanas spēku rakstura un ražošanas attiecību nesamierināmās pretrunas izpaužas periodiskās pārprodukcijas krizēs, kad kapitālisti, viņu pašu radītās iedzīvotāju masu izpostīšanas dēļ, neatrod maksātspējīgu pieprasījumu un spiesti sadedzināt produktus, iznīcināt gatavas preces, apturēt ražošanu, graut ražošanas spēkus, kamēr miljoni iedzīvotāju spiesti ciest bezdarbu un badu nevis tāpēc, ka preču trūktu, bet gan tāpēc, ka preču saražots pārāk daudz.

Tas nozīmē, ka kapitālistiskās ražošanas attiecības neatbilst vairs sabiedrības ražošanas spēku stāvoklim un nokļuvušas nesamierināmā pretrunā ar tiem.

Tas nozīmē, ka kapitālisms pats savā klēpī auklē revolūciju, kam lemts pastāvošā kapitālistiskā privātīpašuma uz ražošanas līdzekļiem vietā likt sociālistisku īpašumu.

Tas nozīmē, ka visasākā ekspluatātoru un ekspluatēto šķiru cīņa ir kapitālistiskās iekārtas pamata pazīme.

Sociālistiskā iekārtā, kas pagaidām vēl nodibināta tikai PSRS, ražošanas attiecību pamats ir sabiedrisks īpašums uz ražošanas līdzekļiem. Šeit jau vairs nav ne ekspluatātoru, ne ekspluatēto. Saražotos produktus izdala pēc padarītā darba, ievērojot principu: «kas nestrādā, tam nebūs ēst». Cilvēku savstarpējās attiecības ražošanas procesā še raksturojamas kā no ekspluatācijas brīvu darbinieku biedriskas sadarbības un sociālistiskas savstarpējas palīdzības attiecības. Še ražošanas attiecības atrodas pilnīgā saskaņā ar ražošanas spēku stāvokli, jo ražošanas procesa sabiedrisko raksturu nostiprina sabiedriskais īpašums uz ražošanas līdzekļiem.

Tāpēc sociālistiskā ražošana PSRS nepazīst periodiskās pārprodukcijas krizes un ar tām saistītās nejēdzības.

Tāpēc ražošanas spēki še attīstās paātrinātā tempā, jo tiem atbilstošās ražošanas attiecības dod pilnīgu brīvību šādai attīstībai.

Tāda ir cilvēku ražošanas attiecību attīstības aina cilvēces vēstures gaitā.

Tāda ir ražošanas attiecību attīstības atkarība no sabiedrības ražošanas spēku attīstības, vispirms — no ražošanas rīku attīstības, un šās atkarības dēļ ražošanas spēku pārmaiņa un attīstība agrāk vai vēlāk noved pie attiecīgām ražošanas attiecību pārmaiņām un attīstības.

«Darba līdzekļu1 lietošana un radīšana», saka Markss, «kaut gan dīgļa veidā piemīt arī dažām dzīvnieku sugām, ir cilvēka darba procesa specifiski raksturīga īpašība, un tāpēc Franklins apzīmē cilvēku par dzīvnieku, kas darina darba rīkus. Tikpat svarīga nozīme kā kaulu atlieku struktūra izmirušu dzīvnieku sugu organizācijas izpratnei ir arī darba līdzekļu atliekas izzudušu sabiedriski ekonomisku formāciju pētīšanā. Ekonomiskie laikmeti atšķiras viens no otra nevis ar to, ko ražo, bet ar to, kā ražo… Darba līdzekļi ir ne tikai cilvēku darba spēka attīstības mēraukla, bet arī to sabiedrisko attiecību rādītājs, kādās darbs noris» (K. Markss, «Kapitāls», I sēj., 121. lpp., 1935. g. izd.).

Un tālāk:

— «Sabiedriskās attiecības cieši saistītas ar ražošanas spēkiem. Iegūstot jaunus ražošanas spēkus, cilvēki maina ražošanas veidu, un, mainot ražošanas veidu, uztura līdzekļu iegūšanas paņēmienus, viņi maina visas savas sabiedriskās attiecības. Rokas dzirnavām atbilst sabiedrība ar sizerēnu (feodāli. — J. St.) priekšgalā, tvaika dzirnavām — sabiedrība ar rūpniecības kapitālistu» (K. Markss un Fr. Engelss, V sēj., 364. lpp.).

«Ap mums nepārtraukti notiek ražošanas spēku augšanas kustība, sabiedrisko attiecību izpostīšana, ideju rašanās, nekustīga ir tikai kustības abstrakcija» (turpat, 364. lpp.).

Raksturojot vēsturisko materiālismu, kas formulēts «Komunistiskās partijas manifestā», Engelss saka:

«Ekonomiskā ražošana un no tās nenovēršami izrietošā ikkatra vēsturiskā laikmeta sabiedrības struktūra veido pamatu šā laikmeta politiskajai un intelektuālajai vēsturei… Saskaņā ar to kopš pirmatnējās kopsabiedriskās zemturības zušanas visa vēsture ir bijusi šķiru cīņu vēsture, — cīņu, kas norisinājās starp ekspluatētiem un ekspluatātoriem, apspiestajām un valdošajām šķirām dažādās sabiedriskās attīstības stadijās . . . Tagad šī cīņa ir sasniegusi tādu pakāpi, kad ekspluatētā un apspiestā šķira (proletariāts) jau vairs nevar atbrīvoties no šķiras, kas

* Ar «darba līdzekļiem» Markss saprot galveno tiesu ražošanas rīkus, — J. Sfc.

to ekspluatē un apspiež (buržuāzijas), neatbrīvojot reizē arī visu sabiedrību uz visiem laikiem no ekspluatācijas, apspiešanas un šķiru cīņas» (Engelsa priekšvārds «Manifesta» vācu izdevumam).

Ražošanas trešā īpatnība ir tā, ka jaunu ražošanas spēku un tiem atbilstošu ražošanas attiecību rašanās notiek nevis nošķirti no vecās iekārtas, nevis pēc vecās iekārtas izzušanas, bet gan vecās iekārtas klēpī, notiek nevis cilvēku apzinīgas, mērķveidīgas darbības rezultātā, bet stichiski, neapzinīgi, neatkarīgi no cilvēku gribas. Tā notiek stichiski un neatkarīgi no cilvēku gribas divu iemeslu dēļ.

Pirmkārt, tāpēc, ka cilvēki nevar brīvi izvēlēties vienu vai otru ražošanas veidu, jo katra jauna paaudze, stājoties dzīvē, atrod savā priekšā jau gatavus ražošanas spēkus un ražošanas attiecības kā agrāko paaudžu darba rezultātu, un tāpēc pirmajā laikā tai jāņem viss tas, ko tā gatavā veidā atrod ražošanas laukā, un jāpiemērojas tam, lai gūtu iespēju ražot materiālas vērtības.

Otrkārt, tāpēc, ka, uzlabojot vienu vai otru ražošanas rīku, vienu vai otru ražošanas spēku elementu, cilvēki neapzinās, nesaprot un neapdomā, kādus sabiedriskus rezultātus šie uzlabojumi katrā ziņā dos, bet domā tikai par savām ikdienas interesēm, par to, kā atvieglot savu darbu un panākt sev kādu tiešu taustāmu labumu.

Kad daži pirmatnējās sabiedrības locekļi pakāpeniski un taustoties pārgāja no akmens rīkiem uz dzelzs rīkiem, viņi, protams, nezināja un nedomāja, kādi sabiedriski rezultāti būs šim jaunievedumam, viņi nesaprata un neapzinājās, ka pāreja uz metāla rīkiem nozīmē apvērsumu ražošanā, ka galu galā tas novedīs pie verdzības iekārtas, — viņi vienkārši gribēja atvieglot savu darbu un panākt tuvāko taustāmo labumu, — viņu apzinīgā darbība aprobežojās ar šās ikdienas personīgā labuma šaurajiem apjomiem.

Kad feodālās iekārtas laikā Eiropas jaunā buržuāzija līdzās sīkajām amatniecības darbnīcām sāka celt lielus manufaktūras uzņēmumus un tā virzīja uz priekšu sabiedrības ražošanas spēkus, tā, protams, nezināja un nedomāja, kādas sabiedriskas sekas būs šim jaunievedumam, tā neapzinājās un nesaprata, ka šis «mazais» jaunievedums novedīs pie tādas sabiedrisko spēku pārgrupēšanās, kam jābeidzas ar revolūciju tiklab pret karaļa varu, kuras žēlastību tā tik augsti cienīja, kā arī pret dižciltīgajiem muižniekiem, kuru rindās nereti sapņoja iekļūt tās labākie pārstāvji, — tā vienkārši gribēja palētināt preču ražošanu, izmest iespējami vairāk preču Āzijas un tikko atklātās Amerikas tirgos un dabūt iespējami vairāk peļņas — tās apzinīgā darbība aprobežojās ar šās ikdienišķās prakses šaurajiem apjomiem.

Kad Krievijas kapitālisti kopā ar ārzemju kapitālistiem pastiprināti ieviesa Krievijā moderno mašīnizēto lielrūpniecību, atstājot carismu neskartu un pametot zemniekus pilnīgi muižnieku varā, viņi, protams, nezināja un nedomāja, kādas sabiedriskas sekas būs šim nopietnajam ražošanas spēku pieaugumam, viņi neapzinājās un nesaprata, ka šis nopietnais lēciens sabiedrības ražošanas spēku laukā novedīs pie tādas sabiedrisko spēku pārgrupēšanās, kas dos iespēju proletariātam pievienot sev zemniecību un izdarīt uzvaras pilnu sociālistisku revolūciju, — viņi vienkārši gribēja paplašināt līdz pēdējai iespējai rūpniecības ražošanu, aptvert kolosālo iekšējo tirgu, kļūt par monopolistiem un izspiest no tautsaimniecības iespējami vairāk peļņas, — viņu apzinīgā darbība negāja tālāk par viņu ikdienišķīgajām, šauri praktiskajām interesēm.

Sakarā ar to Markss saka:

«Savas dzīves sabiedriskajā ražošanā (t. i., materiālo vērtību ražošanā, kas nepieciešamas cilvēku dzīvei. — J. St.) cilvēki stājas noteiktās, nepieciešamās, no viņu gribas neatkarīgās1 attiecībās — ražošanas attiecībās, kas atbilst viņu materiālo ražošanas spēku noteiktai attīstības pakāpei» (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 269. Ipp.).

Tas tomēr nenozīmē, ka ražošanas attiecību pārmaiņas un pāreja no vecām ražošanas attiecībām uz jaunām noris gludi, bez konfliktiem, bez satricinājumiem. Gluži otrādi — tāda pāreja parasti notiek, kad revolucionārā ceļā nogāž vecās ražošanas attiecības un nostiprina jaunās. Līdz zināmam periodam ražošanas spēku attīstība un pārmaiņas ražošanas attiecību laukā noris stichiski, neatkarīgi no cilvēku gribas. Bet tas tikai līdz zināmam momentam, līdz tam momentam, kad ražošanas spēki, kas radušies un attīstās, būs kā nākas nobrieduši. Pēc tam, kad jaunie ražošanas spēki nobrieduši, pastāvošās ražošanas attiecības un to nesēji — valdītājas šķiras — kļUst par to «nepārvaramo» šķērsli, ko var nobīdīt no ceļa tikai ar jaunu šķiru apzinīgu darbību, ar šo šķiru varmācīgu rīcību, ar revolūciju. Šeit sevišķi spilgti redzams, kāda milzīga loma ir jaunām sabiedriskām idejām, jauniem politiskiem institūtiem, jaunai politiskai varai, kas aicināti varas ceļā iznīcināt vecās ražošanas attiecības. Uz jauno ražošanas spēku un veco ražošanas attiecību konflikta pamata, uz sabiedrības jauno ekonomisko vajadzību pamata rodas jaunas sabiedriskas idejas, jaunās idejas organizē un mobilizē masas, masas saliedējas jaunā politiskā armijā, rada jaunu revolucionāru varu un izmanto to, lai ar varu iznīcinātu veco kārtību ražošanas attiecību laukā un nodibinātu jaunu kārtību. Stichiska attīstības procesa vietā stājas cilvēku apzinīga darbība, mierīgas attīstības vietā varmācīgs apvērsums, evolūcijas vietā — revolūcija.

«Proletariāts», saka Markss, «cīņā pret buržuāziju nepieciešami apvienojas šķirā . . . revolūcijas ceļā tas padara sevi par valdītāju šķiru un kā valdītāja šķira ar varu lauž vecās ražošanas attiecības» («Komunistiskās partijas manifests», 1938. g. izd., 52. lpp.).

Un tālāk:

«Proletariāts izmanto savu politisko virskundzību, lai soli pa solim atrautu buržuāzijai visu kapitālu, centralizētu visus ražošanas rīkus valsts rokās, tas ir, par valdītāju šķiru organizēta proletariāta rokās, un iespējami ātrāk pavairotu ražošanas spēku sumu» (turpat, 50. lpp.).

«Varmācība ir vecmāte katrai vecajai sabiedrībai, kad tā grūta ar jauno» (Markss, «Kapitāls», I sēj., 603. lpp., 1935. g.).

Lūk, vēsturiskā materiālisma būtības ģeniālais formulējums, ko Markss deva 1859. g. vēsturiskajā «priekšvārdā» savai ievērojamai grāmatai «Kritiskas piezīmes par politisko ekonomiju»:

«Savas dzīves sabiedriskajā ražošanā cilvēki stājas noteiktās, nepieciešamās, no viņu gribas neatkarīgās attiecībās — ražošanas attiecībās, kas atbilst viņu materiālo ražošanas spēku noteiktai attīstības pakāpei. Šo ražošanas attiecību kopums veido sabiedrības ekonomisko struktūru, reālo bazi, uz kuras paceļas juridiskā un politiskā virsbūve un kam atbilst noteiktas sabiedriskas apziņas formas. Materiālās dzīves ražošanas veids nosaka sociālo, politisko un garīgo dzīves procesu vispār. Nevis cilvēku apziņa noteic viņu esamību, bet gan otrādi — viņu sabiedriskā esamība noteic viņu apziņu. Savas attīstības zināmā pakāpē sabiedrības materiālie ražošanas spēki nonāk pretrunā ar pastāvošām ražošanas attiecībām vai — kas ir tikai šo attiecību juridiska izteiksme, ar īpašuma attiecībām, kurās tie līdz šim attīstījās. No ražošanas spēku attīstības formas, šīs attiecības pārvēršas to važās. Tad iestājas sociālās revolūcijas laikmets. Līdz ar ekonomiskā pamata pārmaiņu, straujāk vai lēnāk, noris apvērsums visā milzīgajā virsbūvē. Aplūkojot tādus apvērsumus, vienmēr nepieciešams atšķirt materiālo, ar dabaszinātnisku precizitāti konstatējamo apvērsumu ražošanas ekonomiskajos apstākļos no juridiskām, politiskām, reliģiskām, mākslinieciskām vai filozofiskām, īsi sakot, ideoloģiskām formām, kurās cilvēki apzinās šo konfliktu un cīnās ar to. Kā par atsevišķu cilvēku nevar spriest, pamatojoties uz to, ko viņš pats par sevi domā, gluži tāpat par tādu apvērsuma laikmetu nevar spriest pēc tā apziņas. Gluži otrādi — šī apziņa izskaidrojama ar materiālās dzīves pretrunām, ar esošo konfliktu starp sabiedriskajiem ražošanas spēkiem un ražošanas attiecībām. Neviena sabiedriska formācija neaiziet bojā, iekām nav attīstījušies visi ražošanas spēki, kam tā dod pietiekamu plašumu, un jaunas, augstākas ražošanas attiecības nekad neparādās agrāk, iekām to eksistences materiālie apstākļi nav nobrieduši pašas vecās sabiedrības klēpī. Tāpēc cilvēce vienmēr izvirza sev tikai tādus uzdevumus, ko tā var atrisināt, jo, pamatīgāk aplūkojot, vienmēr izrādās, ka pats uzdevums rodas tikai tad, kad tā atrisināšanas materiālie apstākļi jau eksistē vai vismaz atrodas tapšanas procesā» (K. Markss, Izlasīti raksti, I sēj., 269. un 270. lpp.).

Tā tas ir ar marksistisko materiālismu, ja to lieto sabiedriskā dzīvē, ja to lieto sabiedrības vēsturē.

Tādas ir dialektiskā un vēsturiskā materiālisma pamatlīnijas.

PĀRSKATA REFERĀTS PARTIJAS XVIII KONGRESĀ PAR VK(b)P CK DARBU

1939. gada 10. marta

I PADOMJU SAVIENĪBAS STARPTAUTISKAIS STĀVOKLIS

BIEDRI! Kopš partijas XVII kongresa ir pagājuši pieci gadi. Periods, kā redzat, nav mazais. Šai laikā pasaule ir paspējusi pārdzīvot ievērojamas pārmaiņas. Valstis un zemes, to savstarpējās attiecības daudzējādā ziņā kļuvušas pavisam citādas.

Kādas pārmaiņas tad īsti notikušas šai periodā starptautiskajā stāvoklī? Kas tad īsti ir grozījies mūsu zemes ārējā un iekšējā stāvoklī?

Kapitālistiskām zemēm šis periods ir bijis nopietnu satricinājumu periods tiklab ekonomikā, kā arī politikā. Ekonomikas sierā šie gadi bijuši depresijas gadi, bet pēc tam, sākot ar 1937. gada otru pusi, — jaunas ekonomiskas krizes gadi, jauna rūpniecības panīkuma gadi Amerikas Savienotās Valstīs, Anglijā, Francijā, — tātad, jaunu saimniecisku sarežģījumu gadi. Politikas sierā šie gadi bijuši nopietnu politisku konfliktu un satricinājumu gadi. Jau otru gadu turpinās jauns imperiālistisks karš, kas norisinās milzīgā teritorijā no Šanhajas līdz Gibraltāram un skar vairāk nekā 500 miljonu iedzīvotāju. Varas līdzekļiem tiek pārgrozīta Eiropas, Āfrikas un Āzijas karte. Līdz pašām saknēm satricināta visa pēckara tā saucamā miera režīma sistēma.

Padomju Savienībai turpretim šie gadi bijuši pieauguma un uzplaukuma gadi, tās ekonomikas un kultūras tālāka kāpuma gadi, tās politiskās un militārās varenības tālāka pieauguma gadi, tās cīņas gadi par miera uzturēšanu visā pasaulē.

Tāda ir vispārējā aina.

Apskatīsim konkrētos datus par pārmaiņām starptautiskajā stāvoklī.

I. JAUNA EKONOMISKA KRlZE KAPITĀLISTISKAJĀS ZEMĒS. CĪŅAS SAASINĀŠANAS PAR NOIETA TIRGIEM, PAR IZEJVIELU AVOTIEM, PAR PASAULES JAUNU PĀRDALĪŠANU

Ekonomiskā krize, kas kapitālistiskās zemēs sākās 1929. g. otrā pusē, turpinājās līdz 1933. gada beigām. Pēc tam krize pārgāja depresijā, bet pēc tam sākās zināms atžirgums rūpniecībā, zināms tās kāpums. Bet šis rūpniecības atžirgums nepārgāja uzplaukumā, kā tas parasti mēdz būt rosības periodos. Taisni otrādi, sākot ar 1937. gada otru pusi, sākās jauna ekonomiska krize, kas aizrāva vispirms ASV, bet pēc tām — Angliju, Franciju un vairākas citas zemes.

Tādējādi, nepaspējušas vēl atspirgt no nesenās ekonomiskās krizes triecieniem, kapitālistiskās zemes nokļuva jaunas ekonomiskas krizes priekšā.

Šis apstāklis dabiski noveda pie bezdarba pastiprināšanās. Bezdarbnieku skaits kapitālistiskās zemēs, kas no 30 miljoniem 1933. gadā bija nokrities līdz 14 miljoniem 1937. gadā, tagad jaunās krizes rezultātā no jauna pieaudzis līdz 18 miljoniem cilvēku.

Jaunās krizes raksturīga īpatnība ir tā, ka tā daudzējādā ziņā atšķiras no iepriekšējās krizes, pie kam atšķiras nevis uz labo, bet gan uz ļauno pusi.

Pirmkārt, jaunā krize sākās nevis pēc rūpniecības uzplaukuma, kā tas bija 1929. gadā, bet pēc depresijas un zināma atžirguma, kas tomēr nepārgāja uzplaukumā. Tas nozīmē, ka tagadējā krize būs smagāka un ar to būs grūtāk cīnīties nekā ar iepriekšējo krizi.

Tālāk, tagadējā krize izcēlās ne miera laikā, bet periodā,

kad jau bija sācies otrs imperiālistiskais karš. kad Japāna, jau otru gadu karojot ar Ķīnu, dezorganizē Ķīnas neaptveramo tirgu un padara to gandrīz nepieejamu citu zemju precēm, kad Itālija un Vācija savu tautsaimniecību jau pārvedušas uz kara ekonomikas sliedēm un iztērējušas šim nolūkam savus izejvielu un valūtas krājumus, kad visas pārējās kapitālistiskās lielvalstis sāk pielāgoties kara apstākļiem. Tas nozīmē, ka kapitālismam normālai izejai no tagadējās krizes būs daudz mazāk resursu nekā iepriekšējās krizes periodā.

Beidzot, atšķirībā no iepriekšējās krizes, tagadējā krize nav vispārēja, bet aptver pagaidām galveno tiesu ekonomiski spēcīgās zemes, kas vēl nav pārgājušas uz kara ekonomikas sliedēm. Kas attiecas uz agresīvām zemēm, kā Japāna, Vācija un Itālija, kas jau pielāgojušas savu ekonomiku kara apstākļiem, tad tās, pastiprināti attīstot savu kara rūpniecību, vēl nepārdzīvo pārprodukcijas krizes stāvokli, lai gan tam tuvojas. Tas nozīmē, ka tai laikā, kad ekonomiski stiprās neagresīvās zemes sāks līst laukā no krizes joslas, agresīvās zemes, iztērējušas savus zelta un izejvielu krājumus kara gatavošanas drudzī, būs spiestas ieiet visniknākās krizes joslā.

To ļoti spilgti ilustrē dati par zināmiem zelta krājumiem kapitālistiskās zemēs.

Zināmie zelta krājumi kapitālistiskās zemes

(miljonos veco zelta dolāru)

Šai tabulā redzams, ka Vācijas, Itālijas un Japānas zelta krājumi, kopā ņemti, sastāda mazāku sumu nekā vienas pašas Šveices zelta krājumi.

Lūk, daži skaitļi, kas ilustrē kapitālistisko zemju rūpniecības krizes stāvokli pēdējos piecos gados un rūpniecības kāpuma kustību PSRS.

Rūpniecības produkcijas apjoms procentos, salīdzinot ar 1929. gadu

(1929. g. == 100)

Šai tabulā redzams, ka Padomju Savienība ir vienīgā zeme pasaulē, kura nepazīst krizes un kuras rūpniecība visu laiku iet augšup.

Šai tabulā tālāk redzams, ka ASV, Anglijā un Francijā jau sākusies un attīstās nopietna ekonomiska krize.

Šai tabulā tālāk redzams, ka Itālijā un Japānā, kuras jau pirms Vācijas bija pārvedušas savu ekonomiku uz kara ekonomikas sliedēm, 1938. gadā jau sācies periods, kad rūpniecība sāk slīdēt uz leju.

Šai tabulā beidzot redzams, ka Vācijā, kura vēlāk nekā Itālija un Japāna pielāgoja savu ekonomiku kara apstākļiem, rūpniecība pagaidām vēl pārdzīvo zināmu, kaut arī nelielu, bet tomēr kustību uz augšu, tāpat kā tas līdz pēdējam laikam bija Japānā un Itālijā.

Nevar būt šaubu, ka, ja negadīsies kaut kas neparedzēts, Vācijas rūpniecība būs spiesta nostāties uz tā paša lejupejošās kustības ceļa, uz kura jau atrodas Japāna un Itālija. Jo, ko nozīmē pārvest zemes saimniecību uz kara ekonomikas sliedēm? Tas nozīmē dot rūpniecībai vienpusīgu, karam piemērotu virzienu, visādi paplašināt karam vajadzīgo priekšmetu ražošanu, kas nav saistīta ar iedzīvotāju patēriņu, visādi sašaurināt iedzīvotāju patēriņam nepieciešamu priekšmetu ražošanu un sevišķi to izlaišanu tirgū, — tātad, mazināt iedzīvotāju patēriņu un nostatīt zemi ekonomiskas krizes priekšā.

Tāda ir jaunās ekonomiskās krizes konkrēta kustības aina kapitālistiskajās zemēs.

Saprotams, ka tādu nelabvēlīgu saimniecisko apstākļu rašanās nevarēja nenovest pie savstarpējo attiecību saasināšanās starp lielvalstīm. Jau iepriekšējā krize sajauca visas kārtis un noveda pie paasinātas cīņas par noieta tirgiem, par izejvielu avotiem. Tas, ka Japāna ir okupējusi Mandžuriju un Ziemeļķīnu un Itālija okupējusi Abesiniju — viss tas atspoguļo cīņas asumu starp lielvalstīm. Jaunajai ekonomiskai krizei vajadzēja novest un tā patiešām arī novedusi pie imperiālistiskās cīņas tālākas paasināšanās. Runa jau vairs nav par konkurenci tirgos, ne par tirdzniecisku karu, ne vairs par dempingu. Šie cīņas līdzekļi jau sen atzīti par nepietiekamiem. Runa tagad ir par jaunu pasaules pārdalīšanu, jaunu iespaida sfēru un koloniju pārdalīšanu kara darbības ceļā.

Japāna sāka attaisnot savu agresīvo darbību ar to, ka, 9 valstīm līgumu slēdzot, viņu esot apkrāpuši un neesot tai ļāvuši paplašināt savu teritoriju uz Ķīnas rēķina, kamēr Anglijai un Francijai esot milzu kolonijas. Itālija atcerējās, ka viņu esot apkrāpuši, sadalot laupījumu pēc pirmā imperiālistiskā kara, un ka tai esot tiesības to sev atlīdzināt uz Anglijas un Francijas iespaida sfēru rēķina. Vācija, kas nopietni cietusi pirmā imperiālistiskā kara un Versaļas miera rezultātā, pievienojās Japānai un Itālijai un pieprasīja savas teritorijas paplašinašanu Eiropa un koloniju atdošanu, kuras tai atņēma uzvarētāji pirmajā imperiālistiskajā karā.

Tā sāka veidoties triju agresīvo valstu bloks.

Pienākusi kārta jautājumam par jaunu pasaules pārdalīšanu ar kara palīdzību.

2. STARPTAUTISKĀ POLITISKĀ STĀVOKĻA PAASINĀŠ ANĀS, PĒCKARA MIERA LĪGUMU SISTĒMAS BANKROTS, JAUNA IMPERIĀLISTISKA KARA SĀKUMS

Lūk, apskatāmā perioda svarīgāko notikumu uzskaitījums, ar kuriem sācies jaunais imperiālistiskais karš. 1935. gadā Itālija uzbruka Abesinijai un anektēja to. 1936. gada vasarā Vācija un Itālija organizēja militāru intervenciju Spānijā, pie kam Vācija nostiprinājās Spānijas ziemeļos un spāniešu Marokā, bet Itālija — Spānijas dienvidos un Balearu salās. 1937. gadā pēc Mandžurijas ieņemšanas Japāna iebruka Ziemeļu un Centrālajā Ķīnā, ieņēma Pekinu, Tientsinu, Sanhaju un sāka izskaust no okupācijas joslas savus ārzemju konkurentus. 1938. gada sākumā Vācija ieņēma Austriju, bet 1938. gada rudenī — Cechoslovakijas Sudetu apgabalu. 1938. gada beigās Japāna ieņēma Kantonu un 1939. gada sākumā — Hainanas salu.

Tādējādi karš, kas tik nemanot piezadzies tautām, ievilcis savā orbitā vairāk nekā pieci simti miljonu iedzīvotāju un izplatījis savas darbības sfēru milzu teritorijā, no Tientsinas, Sanhajas un Kantonas caur Abesiniju līdz Gibraltāram.

Pēc pirmā imperiālistiskā kara uzvarētājas valstis, sevišķi Anglija, Francija un ASV, radīja jaunu attiecību režīmu starp zemēm, pēckara miera režīmu. Galvenie šā režīma pamati bija Tālajos Austrumos — deviņu valstu līgums, bet Eiropā — Versaļas un daudzi citi līgumi. Tautu savienība bija aicināta regulēt attiecības starp zemēm šā režīma ietvaros uz valstu vienotas frontes pamata, uz valstu drošības kolektīvas aizsardzības pamata. Tomēr trīs agresīvās valstis un viņu sāktais imperiālistiskais karš apgrieza ačgārni visu šo pēckara miera režīma sistēmu. Japāna pārkāpa deviņu valstu līgumu, Vācija un Itālija — Versaļas līgumu. Lai atstātu sev brīvas rokas, visas šīs trīs valstis izstājās no Tautu savienības.

Jaunais imperiālistiskais karš kļuva par faktu.

Mūsu laikos nav nemaz tik viegli ar vienu rāvienu norauties no ķēdes un drāzties taisni karā, neievērojot dažādos līgumus, neievērojot sabiedrības domu. Buržuāziskajiem politiķiem tas pietiekami labi zināms. Tikpat labi tas zināms arī fašistu varas vīriem. Tāpēc, pirms mesties karā, fašistu varas vīri nolēma attiecīgi apstrādāt sabiedrisko domu, t. i., to maldināt, piekrāpt to.

Vācijas un Itālijas militārais bloks pret Anglijas un Francijas interesēm Eiropā? Apžēlojieties, kas tad tas par bloku! «Mums» nav nekāda militāra bloka. «Mums» nav vairāk nekas, kā tikai nevainīga «Berlīnes-Romas ass», t. i., kaut kāda ģeometriska formula par asi. (Smiekli.)

Vācijas, Itālijas un Japānas militārais bloks pretASV, Anglijas un Francijas interesēm Tālajos Austrumos? Nekā tamlīdzīgai «Mums» nav nekāda militāra bloka. «Mums» nav vairāk nekas kā nevainīgs «trīsstūris Berlīne-Roma-Tokio», t. i., maza aizraušanās ar ģeometriju. (Vispārēji smiekli.)

Karš pret Anglijas, Francijas un ASV interesēm? Nieki! «Mēs» karojam pret Kominterni, bet ne pret šīm valstīm. Ja neticat, lasiet «pretkominternes paktu», kas noslēgts starp Itāliju, Vāciju un Japānu.

Tā agresoru kungi cerēja apstrādāt sabiedrisko domu, lai gan nebija grūti saprast, ka visa šī neveiklā maskošanās spēle baltiem diegiem šūta, jo ir smieklīgi meklēt Kominternes «centrus» Mongoli jas tuksnešos, Abesinijas kalnos un spāniešu Marokas biezokņos. (Smiekli.)

Bet karš ir nepielūdzams. To nevar apslēpt ne ar kādām segām. Jo ne ar kādām «asīm», «trīsstūriem» un «pretkominternes paktiem» nevar noslēpt to faktu, ka Japāna okupējusi pa šo laiku Ķīnas teritorijas milzīgu daļu, Itālija — Abesiniju, Vācija — Austriju un Sudetu apgabalu, Vācija ar Itāliju kopā — Spāniju, — viss tas pretēji neagresīvo valstu interesēm. Karš tā arī paliek karš, agresoru militārs bloks paliek militārs bloks un agresori paliek agresori.

Jaunā imperiālistiskā kara raksturīga pazīme ir tā, ka tas vēl nav kļuvis par vispārēju, par pasaules karu. Karo agresoru valstis, visādi apcirpdamas neagresīvo valstu, vispirms Anglijas, Francijas un ASV intereses, bet šīs valstis spiežas atpakaļ, atkāpjas, atdodot agresoriem pozīciju pēc pozicijas.

Tādējādi mūsu acu priekšā notiek atklāta pasaules un iespaida sfēru pārdalīšana uz neagresīvo valstu interešu rēķina bez jebkāda pēdējo mēģinājuma pretoties, pat ar zināmu pielaidību.

Neticami, bet fakts.

Ar ko izskaidrot tādu vienpusīgu un dīvainu jaunā imperiālistiskā kara raksturu?

Kā varēja gadīties, ka neagresīvās zemes, kuru rīcībā tādas milzu iespējas, tik viegli un bez pretestības ir atteikušās no savām pozicijām un savām saistībām par labu agresoriem?

Vai tas nav izskaidrojams ar neagresīvo valstu vājumu? Saprotams, ka ne! Neagresīvās, demokrātiskās valstis, kopā ņemot, bez šaubām, ir stiprākas par fašistiskajām valstīm tiklab ekonomiskā, kā arī militārā ziņā.

Ar ko tad lai izskaidro tādā gadījumā šo valstu sistemātisko piekāpšanos pret agresoriem?

To varētu izskaidrot, piemēram, ar bailēm no revolūcijas, kas var izcelties, ja neagresīvās valstis sāktu karu un karš iegūtu vispasaules raksturu. Buržuāzijas politiķi, saprotams, zina, ka pirmais imperiālistiskais pasaules karš deva uzvaru revolūcijai vienā no vislielākajām zemēm. Viņi baidās, ka otrs imperiālistiskais karš atkal var tāpat novest pie revolūcijas uzvaras vienā vai vairākās zemēs.

Bet tas pašreiz nav vienīgais un pat ne galvenais iemesls.

Galvenais iemesls ir neagresīvo zemju vairākuma, vispirms Anglijas un Francijas atteikšanās no kolektīvās drošības politikas, no kolektīvās pretestības politikas agresoriem, viņu pāreja uz neiejaukšanās poziciju, uz «neitralitātes» poziciju.

Formāli neiejaukšanās politiku varētu raksturot tādā veidā: «lai katra zeme aizstāvas pret agresoriem kā grib un kā var, tā nav mūsu darīšana, mēs tirgosimies gan ar agresoriem, gan ar viņu upuriem». Patiesībā tomēr neiejaukšanās politika nozīmē labvēlību agresoriem, kara izraisi jumu — tātad tā pārvēršanu par pasaules karu. Neiejaukšanās politikai spīd cauri cenšanās, vēlēšanās — netraucēt agresorus viņu tumšā darba veikšanā, ļaut, teiksim, Japānai iepīties karā ar Ķīnu, bet vēl labāk ar Padomju Savienību, ļaut, teiksim, Vācijai iestigt Eiropas lietās, iepīties karā ar Padomju Savienību, ļaut visiem kara dalībniekiem iestigt dziļi kara dūņās, paklusām skubināt viņus uz to, ļaut viņiem novājināt un nogurdināt vienam otru, bet pēc tam, kad viņi būs pietiekami novājināti, — iziet uz skatuves ar svaigiem spēkiem, iziet, saprotams, «miera interešu vārdā» un nodiktēt novājinātiem kara dalībniekiem savus noteikumus.

Lēti un labi!

Minēsim, piemēram. Japānu. Raksturīgi, ka pirms Japānas iebrukuma Ziemeļķīnā visi franču un angļu iespaidīgie laikraksti skaļi kliedza, ka Ķīna ir vāja, ka tā nav spējīga pretoties, ka Japāna ar savu armiju varētu divos trīs mēnešos iekarot Ķīnu. Pēc tam Eiropas un Amerikas politiķi sāka nogaidīt un novērot. Bet pēc tam, kad Japāna izvērsa kara darbību, atļāva tai ieņemt Sanhaju, ārzemju kapitāla sirdi Ķīnā, atļāva ieņemt Kantonu, Anglijas monopolistiskā iespaida centru Dienvidķīnā, atļāva ieņemt Hainanu, pieļāva ielenkt Honkongu. Vai nav tiesa, viss tas ļoti atgādina agresora pamudināšanu: sak', turpini tik tālāk karu, pēc tam jau redzēsim.

Vai minēsim, piemēram, Vāciju. Tai atļāva ieņemt Austriju, lai gan bija saistība aizstāvēt pēdējās patstāvību, atļāva ieņemt

Sudetu apgabalu, pameta likteņa ziņā Čechoslovakiju, laužot visas un visādas saistības, bet pēc tam sāka skaļā balsī melot savā presē par «krievu armijas vājumu», par «krievu aviācijas sabrukumu», par «nekārtībām» Padomju Savienībā, kUdot vāciešus iet tālāk uz austrumiem, apsolot viņiem vieglu aupījumu un piebilstot: jUs tikai sāciet karu ar boļševikiem, bet tālāk viss ies labi. Jāatzīst, ka arī tas ļoti atgādina agresora pamudināšanu, paskubināšanu.

Raksturīgs ir tas troksnis, kādu sacēlusi angļu, franču un ziemeļamerikāņu prese sakarā ar Padomju Ukrainu. Šās preses darbinieki kliedza līdz aizsmakumam, ka vācieši ejot uz Padomju Ukrainu, ka viņu rokās tagad esot tā dēvētā Karpatu Ukraina, kurā ir ap 700 tūkstoš iedzīvotāju, ka vācieši ne vēlāk kā šā gada pavasarī pievienošot Padomju Ukrainu ar tās vairāk nekā 30 miljoniem iedzīvotāju tā dēvētai Karpatu Ukrainai. Liekas, ka šā aizdomīgā trokšņa mērķis bija sacelt Padomju Savienībā niknumu pret Vāciju, saindēt atmosfēru un provocēt konfliktu ar Vāciju bez kādiem redzamiem pamatiem.

Saprotams, ļoti iespējams, ka Vācijā ir tādi ārprātīgie, kas sapņo par ziloņa, t. i., Padomju Ukrainas, pievienošanu kūkai nelim, t. i., tā dēvētai Karpatu Ukrainai. Un ja patiešām tur tādi bezprāši ir, tad nav ko šaubīties, ka mUsu zemē atradīsies pietiekamā daudzumā trako nama krekli šādiem ārprātīgajiem. (Skaļi aplausi.) Bet ja mēs atstājam ārprātīgos un pievēršamies normāliem ļaudīm, vai tad nav skaidrs, ka smieklīgi un muļķīgi ir nopietni runāt par Padomju Ukrainas pievienošanu tā dēvētai Karpatu Ukrainai? Padomājiet vien. Pienāk kukainelis pie ziloņa un saka viņam, rokas sānos iespiedis: «Ak, tu manu mīļo brālīt, kā man tevis žēl… Dzīvo tu bez muižniekiem, bez kapitālistiem, bez nacionāliem spaidiem, bez fašistu varas vīriem, — nu, kas tā par dzīvi… Skatos es uz tevi un nevaru neatzīmēt — nav tev cita glābiņa, kā tikai pievienoties man . . . (Vispārēji smiekli.) Nu ko lai dara, lai notiek tā, atļauju tev pievienot savu nelielo teritoriju manai neaptveramai teritorijai …» (Vispārēji smiekli un aplausi.)

Vēl raksturīgāk, ka daži Eiropas un ASV politiķi un preses darbinieki, pazaudējuši pacietību, gaidot «karagājienu uz Padomju Ukrainu», paši sāk atmaskot īsto neiejaukšanās politikas nolūku. Viņi atklāti runā un raksta melnu uz balta, ka vācieši viņus nežēlīgi «pievīluši», jo kara gājiena vietā uz austrumiem, pret Padomju Savienību, viņi, lūk, pagriezušies uz rietumiem un prasot sev kolonijas. Var domāt, ka Cechoslovakijas rajoni vāciešiem atdoti kā samaksa par saistību sākt karu ar Padomju Savienību, bet vācieši tagad atsakās izpirkt vekseli, pasūtīdami viņus kaut kur tālāk.

Man nenāk ne prātā moralizēt par neiejaukšanās politiku, runāt par neuzticību, nodevību utt. Būtu naīvi lasīt morāli ļaudīm, kuri cilvēciskas morāles neatzīst. Politika ir politika, kā saka veci, slīpēti buržuāzijas diplomāti. Nepieciešams tomēr piezīmēt, ka lielā un bīstamā politiskā spēle, ko sākuši neiejaukšanās politikas piekritēji, var beigties viņiem ar nopietnu izgāšanos.

Tāda ir īstā, tagad valdošā neiejaukšanās politikas seja.

Tāds ir politiskais stāvoklis kapitālistiskajās zemēs.

3. PADOMJU SAVIENĪBA UN KAPITĀLISTISKĀS ZEMES

Karš ir radījis jaunu situāciju valstu savstarpējās attiecībās. Tas radījis šajās attiecībās satraukuma un nedrošības atmosfēru. Satricinādams pēckara miera režīma pamatus un apgāzdams elementāros starptautisko tiesību jēdzienus, karš ir padarījis apšaubāmu starptautisko līgumu un saistību vērtību. Pacifisms un atbruņošanās projekti izrādījās kapā aprakti. Viņu vietu ir ieņēmusi drudžaina bruņošanās. Bruņoties sākuši visi, no mazām līdz lielām valstīm, tai skaitā un vispirms valstis, kas realizē neiejaukšanās politiku. Neviens vairs netic saldenām runām par to, ka ar Minchenes piekāpšanos agresoriem un ar Minchenes izlīgumu it kā likts pamats jauna; «samierināšanās» ērai. Tām netic pat paši Minchenes izlīguma dalībnieki, Anglija un Francija, kuras ne mazāk par citām sākušas pastiprināt savu bruņošanos.

Saprotams, ka PSRS nevarēja paiet garām šiem draudīgajiem notikumiem. Neapšaubāmi, ka katrs, pat neliels karš, ko sākuši agresori kaut visattālākā zemes stUrī, rada draudus miermīlīgām zemēm. Vēl jo vairāk nopietnus draudus rada jaunais imperiālistiskais karš, kas jau paspējis ieraut savā orbitā vairāk nekā pieci simti miljonu Āzijas, Āfrikas un Eiropas iedzīvotāju. To ievērojot, mUsu zeme, piekopdama noteiktu miera aizsardzības politiku, reizē ar to ir izraisījusi ļoti nopietnu darbu mUsu Sarkanās armijas un mUsu Sarkanās Kara Juras flotes kaujas gatavības pastiprināšanai.

Reizē ar to Padomju Savienība, lai stiprinātu savas starptautiskās pozicijas, nolēmusi rīkoties arī citādi. 1934. gada beigās mUsu zeme iestājās Tautu savienībā, pamatojoties uz tā, ka, lai gan tā vāja, tā tomēr var noderēt par vietu agresoru atmaskošanai un par zināma veida, lai arī vāju miera instrumentu, kas spēj aizturēt kara izraisīšanos. Padomju Savienības uzskats ir, ka tādā satraukuma laikā nav nicināma pat tik vāja starptautiska organizācija, kāda ir Tautu savienība. 1935. gada maijā noslēgts līgums starp Franciju un Padomju Savienību par savstarpēju palīdzību pret varbūtēju agresoru uzbrukumu. Tai pašā laikā noslēgts analoģisks līgums ar Cechoslovakiju. 1936. gada martā Padomju Savienība noslēdza savstarpējas palīdzības līgumu ar Mongolijas Tautas Republiku. 1937. gada augustā noslēgts savstarpējas neuzbrukšanas līgums starp Padomju Savienību un Ķīnas Republiku.

Sājos grūtajos starptautiskos apstākļos Padomju Savienība realizēja savu ārējo politiku, aizstāvēdama miera uzturēšanas lietu.

Padomju Savienības ārējā politika ir skaidra un saprotama:

1. Mēs esam par mieru un par lietišķu sakaru nostiprināšanu ar visām zemēm, esam un paliksim šai pozīcijā, ja vien šīs zemes turēsies pie tādām pašām attiecībām pret Padomju Savienību, ja vien tās nemēģinās aizskart mūsu zemes intereses.

2.     Mēs esam par mierīgām, tuvām un draudzīgām kaimiņu ai liecībām ar visām mūsu kaimiņu zemēm, kam ir kopīga robeža ar PSRS, esam un paliksim šai pozicijā, ja vien šīs zemes turēsies pie tādām pašām attiecībām pret Padomju Savienību, ja vien tās nemēģinās pārkāpt, tieši vai netieši, Padomju valsts robežu nedalāmības un neaizskaramības intereses.

3.     Mēs esam par to tautu pabalstīšanu, kas kritušas par upuri agresijai un cīnās par savas dzimtenes neatkarību.

4.    Mēs nebaidāmies no agresoru draudiem un esam gatavi ar divkāršu sitienu atbildēt uz katru kara kūdītāju sitienu, kuri mēģinās pārkāpt Padomju robežu neaizskaramību.

Tāda ir Padomju Savienības ārējā politika. (Vētraini, ilgi aplausi.)

Savā ārējā politikā Padomju Savienība balstās:

1.   Uz savu augošo saimniecisko, politisko un kulturālo spēku;

2.   Uz mūsu padomju sabiedrības morāliski politisko vienību,

3.   Uz mūsu zemes tautu draudzību;

4.   Uz savu Sarkano armiju un Sarkano Kara Jūras floti;

5.   Uz savu miera politiku;

6.    Uz visu zemju darba ļaužu morālisko atbalstu, kas līdz sirds dziļumiem ieinteresēti miera uzturēšanā.

7.    Uz to zemju saprātību, kas šādu vai tādu iemeslu dēļ nav ieinteresētas traucēt mieru.

* *

Partijas uzdevumi ārējās politikas laukā:

1.   Arī turpmāk turēties pie miera un lietišķu saišu nostiprināšanas politikas ar visām zemēm;

2.   Ievērot uzmanību un neļaut kara provocētajiem, kas pieraduši raust ogles citu rokām, ievilkt mūsu zemi konfliktos.

3.   Visādi stiprināt mūsu Sarkanās armijas un Sarkanās Kara Jūras flotes kaujas spējas.

4. Stiprināt starptautiskos draudzības sakarus ar visu zemju darba ļaudīm, kas ieinteresēti uzturēt mieru un draudzību starp tautām.

II PADOMJU SAVIENĪBAS IEKŠĒJAIS STĀVOKLIS

Pāriesim pie mūsu zemes iekšējā stāvokļa.

No Padomju Savienības iekšējā stāvokļa viedokļa pārskata periods rāda visas tautas saimniecības tālāka kāpuma, kultūras pieauguma un zemes politiskā spēka nostiprināšanas ainu.

Kā pārskata perioda svarīgākais rezultāts tautas saimniecības attīstības sierā jāatzīst rūpniecības un zemkopības rekonstrukcijas pabeigšana uz jaunas modernas technikas pamata. Mums vairs nav, vai gandrīz vairs nav veco rūpnīcu ar viņu atpalikušo techniku un veco zemnieku saimniecību ar viņu aizvēsturiskā laikmeta ierīci. Tagad mūsu rūpniecības un zemkopības pamats ir jauna moderna technika. Bez pārspīlējuma var sacīt, ka no ražošanas technikas viedokļa, no rūpniecības un zemkopības piesātināšanas viedokļa ar jauno techniku, mūsu zeme ir visaugstāk attīstīta, salīdzinot ar jebkuru citu zemi, kur vecā ierīce kā pineklis traucē ražošanu un bremzē jaunās technikas ieviešanu.

Zemes sabiedriski politiskās attīstības sierā par vissvarīgāko iekarojumu pārskata periodā jāatzīst galīga ekspluatātorisko šķiru atlieku likvidācija, strādnieku, zemnieku un inteliģences sakļaušanās vienā kopīgā darba frontē, padomju sabiedrības morāliski politiskās vienības nostiprināšana, mūsu zemes tautu draudzības nostiprināšana un, kā visa tā rezultāts — zemes politiskās dzīves pilnīga demokratizācija, jaunās Konstitūcijas radīšana. Neviens nevar apstrīdēt, ka mūsu Konstitūcija ir visdemokrātiskākā visā pasaulē, bet PSRS Augstākās Padomes, kā arī savienoto republiku Augstāko Padomju vēlēšanu rezultāti — ir šo faktu vislabākais pierādījums.

Visa tā rezultātā mums ir pilnīgi stabils iekšējais stāvoklis un tik nesatricināmi stipra vara zemē, ka to varētu apskaust kura katra valdība pasaulē.

Apskatīsim konkrētos datus par mūsu zemes ekonomisko un politisko stāvokli.

1. TĀLĀKAIS RŪPNIECĪBAS UN LAUKSAIMNIECĪBAS KĀPUMS

a) Rūpniecība. Mūsu rūpniecība pārskata periodā rāda nepārtraukta kāpuma ainu. Sis kāpums atspoguļo ne tikai produkcijas pieaugumu vispār, bet vispirms sociālistiskās rūpniecības uzplaukumu, no vienas puses, un privātās rūpniecības iznīkšanu, no otras puses.

Lūk, attiecīgā tabula:

PSRS rūpniecības pieaugums no 1934,—1938. g.

Sai tabulā redzams, ka pārskata periodā mūsu rūpniecība pieaugusi vairāk nekā divas reizes, pie kam viss produkcijas pieaugums noticis uz sociālistiskās produkcijas rēķina.

Sai tabulā tālāk redzams, ka sociālistiskā sistēma ir vienīgā rūpniecības sistēma PSRS.

Sai tabulā beidzot redzams, ka privātās rūpniecības galīgā iznīkšana ir fakts, kuru tagad nevar noliegt pat aklie.

Privātās rūpniecības iznīkšanu nevar uzskatīt par nejaušību. Tā iznīka, vispirms, tāpēc, ka sociālistiskās saimniecības sistēma ir augstāka sistēma, salīdzinot ar kapitālistisko sistēmu. Tā iznīka, otrkārt, tāpēc, ka sociālistiskā saimniecības sistēma deva mums iespēju dažos gados pārkārtot visu mūsu sociālistisko rūpniecību uz jaunas modernas technikas bāzes. Tādu iespēju nedod un nevar dot kapitālistiskā saimniecības sistēma. Ir fakts, ka no ražošanas technikas viedokļa, no tā viedokļa, kādā apjomā rūpnieciskā ražošana piesātināta ar jaunāko techniku, mūsu rūpniecība ir pirmā vietā pasaulē.

Ja ņem mūsu rūpniecības augšanas tempus procentos pret pirmskara līmeni un salīdzina tos ar galveno kapitālistisko zemju rūpniecības pieauguma tempiem, tad dabūjam šādu ainu:

PSRS un galveno kapitālistisko zemju rūpniecības pieaugums no 1913.—1938. g.

Sai tabulā redzams, ka mūsu rūpniecība, salīdzinot ar pirmskara līmeni, ir augusi vairāk nekā deviņas reizes, kamēr galveno kapitālistisko zemju rūpniecība vēl arvien mīņājas ap pirmskara līmeni, pārsniedzot to ne vairak ka par 20—30 procentiem.

Tas nozīmē, ka pēc augšanas tempiem mūsu sociālistiskā rūpniecība ir pirmā vietā pasaulē.

Tādējādi iznāk, ka mūsu rūpniecības ražošanas technikas un augšanas tempu zinā mēs esam jau panākuši un aizsteigušies priekšā galvenajām kapitālistiskajām zemēm.

Kur tad mēs vēl atpaliekam? Mēs vēl arvien atpaliekam ekonomiskā ziņā, t. i., mūsu rūpniecības ražošanas apmēros uz katra iedzīvotāja. Mēs ražojām 1938. gadā ap 15 miljonu tonnu čuguna, bet Anglija — 7 miljoni tonnu. Varētu likties, it kā lietas stāvoklis pie mums labāks nekā Anglijā. Bet ja izdala šīs čuguna tonnas uz iedzīvotāju skaitu, tad iznāk, ka Anglijā uz katra iedzīvotāja 1938. gadā ir ražots 145 kilogrami čuguna, bet PSR Savienībā — tikai 87 kilogrami. Vai vēl: Anglija ražojusi 1938. gadā 10 miljoni 800 tūkstoš tonnu tērauda un ap 29 miljardi kilovatstundu (elektriskās enerģijas ražošana), bet PSRS ražojusi 18 miljoni tonnu tērauda un pāri par 39 miljardi kilovatstundu. Varētu likties, it kā lietas stāvoklis pie mums šai ziņā labāks nekā Anglijā. Bet ja visas šīs tonnas un kilovatstundas izdala uz iedzīvotāju skaitu, tad iznāk, ka Anglijā ražots uz katra iedzīvotāja 1938. gadā 226 kilogrami tērauda un 620 kilovatstundu, bet PSRS tai pašā laikā uz katra iedzīvotāja tikai 107 kilogrami tērauda un 233 kilovatstundu.

Kas tur par lietu? Lieta tā, ka iedzīvotāju skaits mums vairākas reizes lielāks nekā Anglijā, tātad arī vajadzību ir vairāk nekā Anglijā: Padomju Savienībā ir 170 miljoni iedzīvotāju, bet Anglijā ne vairāk kā 46 miljoni. Rūpniecības ekonomiskā jauda izpaužas ne rūpniecības produkcijas apjomā vispār, neatkarīgi no valsts iedzīvotāju daudzuma, bet gan rūpniecības produkcijas apjomā tā tiešā sakarā ar šās produkcijas patēriņa apmēriem uz katra iedzīvotāja. Jo lielāka rūpniecības produkcija uz katra iedzīvotāja, jo augstāka ir valsts ekonomiskā jauda, un otrādi, jo mazāk produkcijas uz katra iedzīvotāja, jo zemāka ir valsts ekonomiskā un tās rūpniecības jauda. Tātad, jo vairāk iedzīvotāju valstī, jo lielākas tur prasības pēc patēriņa priekšmetiem, un tāpēc jo lielākam jābūt rūpniecība.: produkcijas apjomam tādā valstī.

Ņemsim, piemēram, čuguna ražošanu. Lai ekonomiski aizsteigtos Anglijai priekšā čuguna ražošanas ziņā, kura tur ražots 1938. gadā 7 miljoni tonnu, mums vajag kausēt līdz 25 miljoni tonnu čuguna gadā. Lai ekonomiski aizsteigtos priekšā Vācijai, kas 1938. gadā ražoja pavisam 18 miljoni tonnu čuguna, mums vajag kausēt ik gadus 40—45 miljoni tonnu čuguna. Bet lai ekonomiski aizsteigtos priekšā ASV, neņemot vērā 1938. krizes gada līmeni, kad ASV ražoja tikai 18,8 miljoni tonnu čuguna, bet 1929. gada līmeni, kad ASV bija rūpniecības kāpums un kad tur tika ražots ap 43 miljonu tonnu čuguna, mums ik gadus jāizkausē 50—60 miljoni tonnu čuguna.

Tas pats jāsaka par tērauda un velmētās dzelzs ražošanu, par mašīnbūvniecību utt., jo visas šīs rūpniecības nozares, tāpat kā arī pārējās, atkarīgas galu galā no čuguna ražošanas.

Mēs esam galvenam kapitālistiskām zemēm aizsteigušies priekšā ražošanas technikas un rūpniecības attīstības tempu ziņā. Tas ir ļoti labi. Bet ar to nepietiek. Jāaizsteidzas tām priekšā arī ekonomiskā ziņā. Mēs to varam izdarīt un mums tas jāizdara. Tikai tai gadījumā, ja ekonomiski aizsteigsimies priekšā galvenam kapitālistiskajām zemēm, mēs varam cerēt, ka mūsu zeme būs pilnīgi piesātināta patēriņa priekšmetiem, mums būs produktu pārpilnība un mēs iegūsim iespēju pāriet no komunisma pirmās lazes uz tā otru fāzi.

Kas vajadzīgs, lai ekonomiski aizsteigtos priekšā galvenam kapitālistiskām zemēm? Tam vispirms vajadzīga nopietna un nevaldāma tieksme iet uz priekšu un gatavība nest upurus, izdarīt nopietnus kapitāla ieguldījumus, lai visādi paplašināta mūsu sociālistisko rūpniecību. Vai mums ir šie dati? Bez vārda runas ir! Tālāk, šim nolūkam vajadzīga augsta ražošanas technika un augsti rūpniecības attīstības tempi. Vai mums ir šie dati? Bez vārda runas ir! Šim nolūkam vajadzīgs beidzot laiks. Jā, biedri, laiks. Jābūvē jaunas rūpnīcas. Jākaldina jauni kadri rūpniecībai. Bet tam nepieciešams laiks un ne mazais laiks. Nav iespējams 2—3 gados ekonomiski aizsteigties priekšā galvenajām kapitālistiskajām zemēm. Tam nolūkam vajadzīgs drusku vairāk laika. Ņemsim, piemēram, to pašu čugunu un tā ražošanu. Cik ilgā laikā var ekonomiski aizsteigties priekšā galvenam kapitālistiskām zemēm čuguna ražošanas ziņā? Daži vecā sastāva Valsts plāna komisijas darbinieki, otras piecgades plānu sastādot, ieteica paredzēt čuguna ražošanu otras piecgades beigās 60 miljonu tonnu apmērā. Tas nozīmē, ka viņi pamatojās uz iespējas pavairot čuguna ražošanu caurmērā par 10 miljoniem tonnu gadā. Tā, saprotams, bija fantastika, ja ne kaut kas sliktāks. Blakus minot, šie biedri nodevās fantastikai ne tikai čuguna ražošanas lietā vien. Viņi, piemēram, rēķināja, ka otras piecgades laikā ikgadīgam iedzīvotāju pieaugumam PSR Savienībā vajadzēs būt trīs četri miljoni cilvēku lielam, vai pat vairāk. Arī tā bijā fantastika, ja ne kaut kas sliktāks. Bet ja atmet pie malas fantastus un nostājas uz reāliem pamatiem, tad var pieņemt kā pilnīgi iespējamu vidējo ikgada čuguna kausēšanas pieaugumu divi līdz divi ar pus miljonu tonnu apmērā, ievērojot tagadējo čuguna kausēšanas technikas stāvokli. Galveno kapitālistisko zemju un tāpat arī mūsu zemes rūpniecības vēsture rāda, ka tāda ikgadīga pieauguma norma ir sasprindzināta, bet pilnīgi sasniedzama.

Tātad vajadzīgs laiks, un ne mazais, lai ekonomiski aizsteigtos priekšā galvenajām kapitālistiskām zemēm. Un jo augstāks būs pie mums darba ražīgums, jo vairāk uzlabosies pie mums ražošanas technika, jo ātrāk varēs veikt šo vissvarīgāko ekonomisko uzdevumu, jo vairāk varēs saīsināt šā uzdevuma veikšanas termiņus.

b) Lauksaimniecība. Lauksaimniecības attīstība pārskata periodā tāpat kā rūpniecības attīstība ir gājusi kāpuma virzienā. Šis kāpums izpaužas ne tikai lauksaimniecības produk

cijas augšanā, bet vispirms sociālistiskās lauksaimniecības nostiprināšanā un augšanā no vienas puses, un individuālo saimniecību iznīkšanā no otras puses. Kamēr labības sējas platība kolchozos pieaugusi no 75 miljoniem 1933. gadā līdz 92 miljoniem hektāru 1938. gadā, labības sējas platība individuālo zemnieku saimniecībās samazinājusies šai periodā no 15,7 miljona hektāru līdz 600 tūkstoš hektāru, t. i., līdz 0,6 procenta no visas labības sējas platības. Es pat nerunāju par technisko kultūru sējas platību, kur individuālo saimniecību loma līdzinājās nullei. Bez tam ir zināms, ka kolchozos tagad apvienotas 18 miljonu 800 tūkstoš zemnieku sētu, t. i., 93,5 procenti no visām zemnieku sētām, neskaitot zvejniecības un rūpalu kolchozus.

Tas nozīmē, ka kolchozi ir galīgi nostiprināti un nodrošināti, un sociālistiskā saimniecības sistēma tagad ir mūsu zemkopības vienīgā forma.

Ja salīdzina visu kultūru sējas platības kustību pārskata periodā ar sējas platības apmēriem pirmsrevolūcijas periodā, tad redzam šādu ainu:

Visu kultūru sejas platība PSRS

Sai tabulā redzams, ka pie mums augusi visu kultūru sējas platība un vispirms lopbarības, technisko un sakņaugu un dārzāju kultūru sējas platība.

Tas nozīmē, ka mūsu zemkopība kļūst kvalificētāka un produktīvāka, bet pareizas augu sekas ieviešana iegūst reālu pamatu.

Kā pārskata periodā ir pieaudzis mūsu kolchozu un sovchozu bruņojums ar traktoriem, kombainiem un citām mašīnām, atbildi uz to dod šādas tabulas:

1) Traktoru parks PSRS lauksaimniecībā

2) Kombainu un citu mašīnu parks PSRS lauksaimniecība

(tūkstošos; uz gada beigām)

Ja šiem skaitļiem pievienojam vēl to faktu, ka pārskata periodā mašīnu un traktoru staciju skaits pie mums pieaudzis no 2900 vienībām 1934. gadā līdz 6350 vienībām 1938. gadā, tad uz visu šo datu pamata ar pilnīgu pārliecību var sacīt, ka mūsu zemkopības rekonstrukcija uz jaunās modernās technikas pamatiem galvenos vilcienos ir jau pabeigta.

Mūsu zemkopība tātad ir ne tikai vislielākā un visvairāk mechanizētā, tātad tā arī visvairāk ražo tirgum, bet arī visplašāk ar moderno techniku apgādātā zemkopība, salīdzinot ar jebkuras citas valsts zemkopību.

Ja aplūkojam graudu un technisko kultūru produkcijas augšanas kustību pārskata periodā, salīdzinot ar pirmsrevolūcijas periodu, tad dati rāda šādu ainu:

Graudu un technisko kulturu kopprodukcija PSRS

Sai tabulā redzams, ka, lai gan austrumu un dienvidaustrumu apgabalos 1936. un 1938. gadā bija sausums un lai gan 1913. gadā bija neredzēti augsta raža, graudu un technisko kultūru kopprodukcijas pieaugums pārskata periodā pie mums ir gājis neatlaidīgi uz augšu, salīdzinot ar 1913. gada līmeni.

Sevišķi interesants ir jautājums par kolchozu un sovchozu preču labības produkciju. Pazīstamais statistiķis b. Ņemčinovs ir aprēķinājis, ka no pieciem miljardiem pudu labības kopprodukcijas pirms kara nodots tirgum pavisam ap 1 miljardu 300 miljonu pudu preču labības, kas ir 26 procenti preču labības no toreizējās labības produkcijas. Bdr. Ņemčinovs domā, ka kolchozu un sovchozu preču labības produkcija, kā lielsaimniecību produkcija, piemēram, 1926./27. g. bija apmēram 47 procenti no kopprodukcijas, bet individuālo zemnieku saimniecību preču labības produkcija apmēram 12 procentu. Ja pieiet lietai vēl uzmanīgāk un pieņem, ka 1938. gadā kolchozu un sovchozu preču labības produkcija ir bijusi 40 procentu no kopprodukcijas, tad iznāk, ka mūsu sociālistiskā graudsaimniecība varēja dot un patiesībā arī deva šinī gadā tirgum ap divi miljardi trīssimts miljonu pudu preču labības, t. i., par 1 miljardu pudu vairāk preču labības nekā pirmskara labības produkcija.

Tātad sovchozu un kolchozu ražošanas augstā preču labības produkcija ir to svarīgākā īpatnība, kam ir visnopietnākā nozīme mūsu zemes apgādāšanā.

Taisni ar šo kolchozu un sovchozu īpatnību izskaidrojams tas noslēpums, kāpēc mūsu zemei izdevās tik viegli un ātri atrisināt labības problēmu, problēmu par milzīgās zemes apgādāšanu ar pietiekamu preču labības daudzumu.

Jāatzīmē, ka pēdējos trīs gados ikgadējā labības sagāde mums nav bijusi zemāka par vienu miljardu 600 miljoniem pudu graudu, dažreiz, piemēram, 1937. gadā, paceldamās līdz vienam miljardam 800 miljoniem pudu. Ja tam vēl pievieno ap 200 miljonu pudu ik gadus iepērkamās labības un dažus simtu miljonu pudu kolchozu labības tirgū, tad mēs dabūsim

to kolchozu un sovchozu pardodamas preču labības kopprodukcijas sumu, kas minēta iepriekš.

Tālāk interesanti atzīmēt, ka pēdējos trīs gados preču labības ražošanas bāze ir pārvietojusies no Ukrainas, kas agrāk skaitījās par mūsu zemes labības klēti, uz ziemeļiem un austrumiem, t. i., uz KPFSR. Ir zināms, ka pēdējos divos trijos gados Ukraina sagādā ap 400 miljonu pudu labības gadā, kamēr KPFSR sagādā šai laikā ik gadus vienu miljardu 100 līdz vienu miljardu 200 miljonu pudu preču labības.

Tā tas ir ar mūsu graudkopību.

Kas attiecas uz lopkopību, tad arī šajā, visatpalikušākā lauksaimniecības nozarē pēdējos gados vērojamas nopietnas pārmaiņas. Tiesa, zirgu kopskaita un aitkopības ziņā mēs vēl atpaliekam no pirmsrevolūcijas līmeņa, bet liellopu un cūkkopības ziņā mēs esam jau pārsnieguši pirmsrevolūcijas līmeni.

Lūk, dati par to:

Lopu skaits PSRS (miljonos)

Nevar but šaubu, ka atpalicība zirgkopība uri aitkopība tiks likvidēta visīsākā laikā.

c) Preču apgrozība, transports. Reizē ar rūpniecības un lauksaimniecības kāpumu ir augusi arī preču apgrozība zemē. Valsts un kooperatīvās mazumtirdzniecības tīkls pārskata periodā ir pieaudzis par 25 procentiem. Valsts un kooperatīvās mazumtirdzniecības apgrozījumi ir pieauguši par 178 procentiem. Kolchozu preču tirdzniecības apgrozījumi pieauguši par 112 procentiem.

Lūk, attiecīgā tabula:

Preču apgrozījums

Saprotams, ka preču apgrozījums zemē nebūtu varējis tā izvērsties bez zināma transporta pārvadājumu pieauguma. Un tiešām, pārvadāto preču daudzums pārskata periodā ir pieaudzis visos transporta veidos, sevišķi dzelzceļu un gaisa transportā. Preču pārvadājumi ir pieauguši arī Ūdens transportā, bet ar lielām svārstībām, un 1938. gadā Ūdens transporta pārvadājumu daudzums, salīdzinot ar iepriekšējo gadu, diemžēl ir zināmā mērā samazinājies.

LUk, attiecīgā tabula:

Kravas apgrozījums

Nevar but šaubu, ka zinama udenstransporta atpalicība 1938. gadā tiks likvidēta 1939. gadā.

2. TAUTAS MATERIĀLĀ UN KULTURĀLĀ STĀVOKĻA TĀLĀKAIS KĀPUMS

Rūpniecības un lauksaimniecības kāpums, kas joprojām turpinās, nevarēja nenovest, un patiesībā arī noveda, pie jauna tautas materiālā un kulturālā stāvokļa kāpuma.

Ekspluatācijas iznīcināšana un sociālistiskās sistēmas nostiprināšanās tautsaimniecībā, bezdarba un ar to saistītās nabadzības likvidācija pilsētā un uz laukiem, milzīgā rūpniecības paplašināšanās un nepārtrauktais strādnieku skaita pieaugums, strādnieku un kolchoznieku darba ražīguma pieaugums, zemes nodošana kolchoznieku mūžīgā lietošanā un kolchozu apgādāšana ar milzīgu pirmšķirīgu traktoru un lauksaimniecības mašīnu daudzumu, — viss tas radīja reālus apstāk-us tālākai strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošanai. Strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošana dabiski noveda arī pie inteliģences materiālā stāvokļa uzlabošanās, kura reprezentē mūsu zemes ievērojamu spēku un strādā par labu strādnieku un zemnieku interesēm.

Tagad jau vairs nav runas par to, lai bez pajumtes un bez darba esošos zemniekus, kuri aizklīduši no sādžas un dzīvo pastāvīgās bailēs no bada, ierīkotu kaut kā rūpniecībā, ņemtu viņus aiz līdzcietības darbā. Tādu zemnieku jau sen vairs nav mūsu zemē. Un tas, protams, ir labi, jo tas liecina par turību pie mums uz laukiem. Tagad runa var būt tikai par to, lai ieteiktu kolchoziem ievērot mūsu lūgumu un piešķirt mūsu augošai rūpniecībai ik gadus vismaz pusotra miljona jauno kolchoznieku. Kolchoziem, kas jau kļuvuši turīgi, jāņem vērā, ka bez tādas viņu palīdzības ļoti grūti būs paplašināt tāiāk mūsu rūpniecību, bet bez rūpniecības paplašināšanas — nevarēsim apmierināt zemnieku augošo pieprasījumu pēc masu patēriņa precēm. Kolchoziem ir pilnīgi iespējams izpildīt šo mūsu lūgumu, jo technikas pārpilnība kolchozos atbrīvo zināmu darbinieku daļu uz laukiem, bet šie darbinieki, pārvesti rūpniecībā, atnestu lielu labumu visai mūsu tautsaimniecībai.

Gala iznākumā mums pārskata periodā ir šādi dati par strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošanos:

1)   Tautas ienākums ir pieaudzis no 48,5 miljardiem rubļu 1933. gadā līdz 105,0 miljardiem rubļu 1938. gadā;

2)     Strādnieku un kalpotāju skaits ir pieaudzis no drusku vairāk nekā 22 miljoniem cilvēku 1933. gadā līdz 28 miljoniem cilvēku 1938. gadā;

3)     Strādnieku un kalpotāju darbalgas gada fonds ir pieaudzis no 34.953 miljoniem rubļu līdz 96.425 miljoniem rubļu;

4)    Rūpniecības strādnieku vidējā darbalga gadā, kas 1933. g. bija 1.513 rubļu, ir pieaugusi 1938. gadā līdz 3.447 rubļiem;

5)   Kolchozu ienākumi naudā ir pieauguši no 5.661,9 miljoniem rubļu 1933. gadā līdz 14.180,1 miljons rubļu 1937. gadā;

6)   Vidējā graudu deva katrai kolchoznieka sētai graudkopības rajonos ir pieaugusi no 61 puda 1933. gadā līdz 144 pudiem 1937. gadā, neieskaitot sēklu, sēklas apdrošināšanas fondus, lopbarības fondus lopiem, kuri atrodas sabiedriskā kopīpašumā, labības nodevas valsts sagādei un maksājumus graudā par mašīnu un traktoru staciju darbu;

7)   Valsts asignējumi budžeta kārtībā sociāli kulturāliem pasākumiem ir pieauguši no 5.839,9 miljoniem rubļu 1933. gadā līdz 35.202,5 miljoniem rubļu 1938. gadā.

Kas attiecas uz tautas kulturālo stāvokli, tad tā kāpums uz pēdām sekoja tautas materiālā stāvokļa kāpumam.

No tautas kultūras attīstības viedokļa pārskata periods ir bijis tiešām kultūras revolūcijas periods. Vispārējās obligātās pirmmācības ieviešana dzīvē visu PSRS tautību valodās, visu pakāpju skolu un skolnieku skaita pieaugums, augstskolu nobeigušo speciālistu skaita pieaugums, jaunās padomju inteliģences veidošanās un nostiprināšanās, tāda ir tautas kultūras kāpuma vispārējā aina.

Lūk, dati par to:

1) Tautas kulturas līmeņa celšanās

2) Uzcelts skolu no 1933.—1938. g. PSRS

Visa šā milzīgā kultūras darba rezultātā mums ir radusies un izveidojusies lielā skaitā jauna, padomju inteliģence, kas cēlusies no strādnieku šķiras, zemniecības un padomju kalpotājiem, kas ir mūsu tautas miesa un asinis, — inteliģence, kas nepazīst ekspluatācijas jūga, kas nīst ekspluatātorus un gatava kalpot PSRS tautām uzticīgi un apzinīgi.

Es domāju, ka šās jaunās, no tautas vidus nākušās sociālistiskās inteliģences rašanās ir viens no mūsu zemes kultūras revolūcijas vissvarīgākiem rezultātiem.

3. PADOMJU IEKĀRTAS TĀLĀKA NOSTIPRINĀŠANA

3) Izlaists jaunu speciālistu no augstākām mācībās iestādēm no 1933.—1938. g. [tūkstošos).

Viens no svarīgākiem pārskata perioda rezultātiem ir tas, ka tā sekas ir tālāka zemes iekšējā stāvokļa nostiprināšanās, tālāka padomju iekārtas nostiprināšanās.

. Citādi arī nevarēja būt. Sociālistiskās sistēmas nostiprināšanās visās tautsaimniecības nozarēs, rūpniecības un lauksaimniecības kāpums, darba ļaužu materiālā stāvokļa kāpums, tautas masu kultūras līmeņa celšanās, viņu politiskās aktivitātes celšanās, — viss tas, realizēts Padomju varas vadībā, nevarēja nenovest pie tālākas padomju iekārtas nostiprināšanās.

Tagadējā laika padomju sabiedrības īpatnība, atšķirībā no jebkuras kapitālistiskās sabiedrības, ir tā, ka tajā nav vairs antagonistisku, naidīgu šķiru, ka ekspluatātoru šķiras likvidētas, bet strādnieki, zemnieki un inteliģence, kas sastāda padomju sabiedrību, dzīvo un strādā uz draudzīgas sadarbības pamatiem. Tai laikā, kad kapitālistisko sabiedrību plosa nesamierināmas pretišķības starp strādniekiem un kapitālistiem, starp zemniekiem un muižniekiem, kas rada tās iekšējā stāvokļa nestabilitāti, padomju sabiedrība, atbrīvota no ekspluatācijas jūga, nepazīst tādu pretišķību, brīva no šķiru sadursmēm un rāda strādnieku, zemnieku un inteliģences draudzīgas sadarbības ainu. Uz šās vienības pamata arī ir izveidojušies tādi dzinējspēki kā padomju sabiedrības morāli politiskā vienība, PSRS tautu draudzība, padomju patriotisms. Uz šā paša pamata radusies arī PSRS Konstitūcija, kas pieņemta 1936. gada novembrī, un pilnīga zemes augstāko orgānu vēlēšanu demokratizācija.

Kas attiecas uz pašām zemes augstāko orgānu vēlēšanām, tad tās bija tās pašas padomju sabiedrības vienības un tās pašas PSRS tautu draudzības spīdoša demonstrācija, kura ir mūsu zemes iekšējā stāvokļa raksturīga īpatnība. Kā zināms, PSRS Augstākās Padomes vēlēšanās 1937. gada decembrī par komunistu un bezpartejisko bloku balsoja gandrīz 90 miljonu vēlētāju, t. i., 98,6 procenti no visiem, kas piedalījās balsošanā, bet savienoto republiku Augstāko Padomju vēlēšanās 1938. gada jūnijā par komunistu un bezpartejisko bloku balsoja 92 milj. vēlētāju, t. i., 99,4 procenti no visiem, kas piedalījās oalsošanā.

Lūk, kur padomju iekārtas stipruma pamats un Padomju varas neizsīkstošā spēka avots.

Tas nozīmē, starp citu, to, ka kara gadījumā mūsu armijas aizmugure un fronte, viņu viengabalības un iekšējās vienības dēļ, — būs stiprāka nekā jebkurā citā zemē, ko vajadzētu gan iegaumēt militāru sadursmju cienītājiem aiz robežas.

Daži ārzemju preses darbinieki pļāpā, ka padomju organizāciju iztīrīšana no spiegiem, slepkavām un kaitniekiem, kā Trocka, Zinovjeva, Kameņeva, Jakira, Tuchačevska, Rozenholca, Bucharina un citiem necilvēkiem it kā esot «satricinājusi» padomju iekārtu, to «demoralizējusi». Šī nekrietnā pļāpāšana ir vērta, lai par to pazobotos. Kā padomju organizāciju iztīrīšana no kaitīgiem un naidīgiem elementiem var satricināt un demoralizēt padomju iekārtu? Trockistu un buchariniešu spiegu, slepkavu un kaitnieku saujiņa, kas luncinājās ārzemju priekšā, kas bija verdzisku pazemības jūtu pilni pret katru ārzemju mundierotu varas vīru un gatava iet pie viņa spiegošanas kalpībā, — šo ļaužu saujiņa, kas nesaprata to, ka pēdējais padomju pilsonis, kurš brīvs no kapitāla važām, ir galvas tiesu augstāks par jebkuru ārzemju augsti stāvošu mundierotu varas vīru, kas nēsā uz saviem pleciem kapitālistiskās verdzības jūgu, — kam vajadzīga šī nožēlojamā pērkamo vergu banda, cik gan vērtīga tā var būt tautai un ko gan tā spēj «demoralizēt»? 1937. gadā piesprieda nāves sodu nošaujot Tuchačevskim, Jakiram, Uborevičam un citiem necilvēkiem. Pēc tam notika PSRS Augstākās Padomes vēlēšanas. Vēlēšanas deva Padomju varai 98,6 procentus no visiem balsošanas dalībniekiem. 1938. gada sākumā piesprieda nāves sodu nošaujot Rozenhoicam, Rikovam, Bucharinam un citiem necilvēkiem. Pēc tam notika savienoto republiku Augstāko Padomju vēlēšanas. Vēlēšanas deva Padomju varai 99,4 procentus no visiem balsošanas dalībniekiem. Jājautā, kur tad šeit «demorālizācijas» pazīmes un kāpēc šī «demorālizācija» neizpaudās vēlēšanu rezultātos?

Klausoties šos ārzemju pļāpas, var secināt, ka, ja spiegus, slepkavas un kaitniekus atstātu brīvībā un netraucētu viņus kaitēt, slepkavot un spiegot, tad padomju organizācijas būtu daudz stiprākas un izturīgākas. (Smiekli.) Vai šie kungi pārāk agri galīgi nenodod paši sevi, tik nekaunīgi aizstāvot spiegus, slepkavas un kaitniekus?

Vai nebūs pareizāk teikt, ka padomju organizāciju iztīrīšanai no spiegiem, kaitniekiem un slepkavām bija tālāk jānostiprina un tā tiešām arī joprojām nostiprināja šīs organizācijas?

Ko liecina, piemēram, notikumi pie Hasana ezera, ja ne to, ka padomju organizāciju iztīrīšana no spiegiem un kaitniekiem ir drošākais līdzeklis šo organizāciju nostiprināšanai?

Partijas uzdevumi iekšējās politikas sfērā:

1)   Attīstīt tālāk mūsu rūpniecības kāpinājumu un darba ražīguma pieaugumu, uzlabot mūsu ražošanas techniku tā, lai pēc tam, kad esam jau aizsteigušies priekšā galvenam kapitālistiskām zemēm ražošanas technikas un rūpniecības pieauguma tempu ziņā, tuvāko 10—15 gadu laikā aizsteigtos tām priekšā arī ekonomiski.

2)  Attīstīt tālāk mūsu zemkopības un lopkopības kāpinājumu tā, lai tuvākajos 3—4 gados mēs sasniegtu ikgadīgu graudu ražu 8 miljardus pudu ar 12—13 centneru lielu vidējo ražīgumu no hektāra, pavairot technisko kultūru ražošanu caurmērā par 30—35 procentiem, palielināt aitu un cūku skaitu dubultīgi, liellopu skaitu — par 40, bet zirgu skaitu par 35 procentiem.

3)   Joprojām turpināt strādnieku, zemnieku un inteliģences materiālā un kultūras stāvokļa uzlabošanu.

4)   Neatlaidīgi realizēt mūsu sociālistisko Konstitūciju, līdz galam realizēt zemes politiskās dzīves demokratizāciju, nostiprināt padomju sabiedrības morāli politisko vienību un strādnieku, zemnieku un inteliģences draudzīgo sadarbību, visādi nostiprināt PSRS tautu draudzību, attīstīt un kultivēt padomju patriotismu.

<<w»№wwewww

5) Neaizmirst kapitālistisko ielenkumu, atcerēties, ka ārzemju aģentūra centīsies sūtīt mūsu zemē spiegus, slepkavas un kaitētājus, atcerēties to un stiprināt mūsu sociālistisko izlūkošanu, sistemātiski palīdzot tai graut un izskaust tautas ienaidniekus.

III VK(b)P TĀLĀKA NOSTIPRINĀŠANA

No partijas politiskās līnijas un ikdienas praktiskā darba viedokļa pārskata periods bija mūsu partijas ģenerālās līnijas pilnīgas uzvaras periods. (Vētraini, ilgi aplausi.)

Sociālistiskās sistēmas nostiprināšanās visā tautas saimniecībā, rūpniecības un zemkopības rekonstrukcijas nobeigšana uz jaunās technikas pamatiem, otra piecgadu plāna izpildīšana rūpniecībā pirms termiņa, graudu ražošanas kāpums līdz 7 miljardiem pudu gadā, nabadzības un bezdarba likvidācija un tautas materiālā un kulturālā stāvokļa kāpinājums, — tādi ir galvenie sasniegumi, kas demonstrē mūsu partijas politiskās līnijas pareizumu, tās vadības pareizumu.

Šo grandiozo sasniegumu priekšā mūsu partijas ģenerālās līnijas pretinieki, šādas tādas «kreisās» un «labējās» strāvas, visādi trockiešu-pjatakoviešu un buchariniešu-rikoviešu deģenerāti bija spiesti savilkties čokurā, noslēpt savas novazātās «platformas» un nozust pagrīdē. Tā kā viņiem trūka vīrišķības padoties tautas gribai, viņi atzina par labāku sakļauties ar meņševikiem, eseriem un fašistiem, iet ārzemju aģentūras kalpībā, stāties algotu spiegu darbā un apņemties palīdzēt Padomju Savienības ienaidniekiem sadalīt mūsu zemi un atjaunot tur kapitālistisko verdzību.

Tāds ir šo mūsu partijas līnijas pretinieku, kuri vēlāk kļuva par tautas ienaidniekiem, neslavas pilnais gals.

Satriekusi tautas ienaidniekus un iztīrījusi no deģenerātiem partijas un padomju organizācijas, partija savā politiskajā un organizatoriskajā darbā kļuva vēl vienotāka, tā vēl ciešāk sakļāvās ap savu Centrālo Komiteju. (Vētraini aplausi. Visi delegāti pieceļas un stāvot sumina referentu. Saucieni: «Biedram Staļinam urā! Lai dzīvo biedrs Staļins! Lai dzīvo mūsu partijas CK! Urā!»)

Iztirzāsim konkrētos datus par partijas iekšējās dzīves attīstību, par tās organizatorisko un propagandas darbu pārskata periodā.

1. PASĀKUMI PARTIJAS SASTĀVA UZLABOŠANAI. ORGANIZĀCIJU SADALĪŠANA MAZĀKĀS. VADOŠO ORGĀNU TUVINĀŠANA ZEMĀKO ORGANIZĀCIJU DARBAM

Partijas un tās vadošo orgānu nostiprināšana pārskata periodā vispirms notika divos virzienos: partijas sastāva regulēšanas virzienā, izmetot neuzticamos un atlasot labākos, un organizāciju sadalīšanas virzienā, sašaurinot viņu apmērus un tuvinot vadošos orgānus zemākajam, operatīvajam un konkrētajam darbam.

Partijas XVII kongresā bija reprezentēti 1.874.488 partijas biedri. Ja šos datus salīdzina ar datiem par partijas biedru skaitu, kas bija reprezentēti iepriekšējā, partijas XVI kongresā, tad iznāk, ka laikā no partijas XVI kongresa līdz XVII kongresam partijā nākuši klāt 600 tūkstoš jaunu partijas biedru. Partija nevarēja nesajust, ka tāds masu pieplūdums partijā no 1930.—1933. gadam ir neveselīga un nevēlama tās sastāva paplašināšanās. Partija zināja, ka tās rindās stājas ne tikai godīgi un uzticami, bet arī gadījuma rakstura cilvēki, arī karjeristi, kas cenšas izmantot partijas karogu saviem personīgiem mērķiem. Partija nevarēja nezināt, ka tā ir stipra ne tikai ar savu biedru daudzumu, bet vispirms ar viņu labumu. Sakarā ar to radās jautājums par partijas sastāva regulēšanu. Tika nolemts turpināt 1933. gadā sākto partijas biedru un kandidātu tīrīšanu, un tiešām tā turpinājās līdz 1935. gada maijam. Tālāk nolēma pārtraukt jaunu biedru uzņemšanu partijā, un to tiešām pārtrauca līdz pat 1936. gada septembrim, pie kam jaunu biedru uzņemšanu partijā atjaunoja tikai 1936. gada 1. novembrī. Tālāk, sakarā ar biedra Kirova noziedzīgo noslepkavošanu, kas liecināja, ka partijā ir ne mazums aizdomīgu elementu, tika nolemts izdarīt partijas dokumentu pārbaudi un apmaiņu, pie kam tiklab vienu kā otru darbu pabeidza tikai 1936. gada septembrī. Tikai pēc tam sāka uzņemt partijā jaunus biedrus un kandidātus. Visu šo pasākumu rezultātā partija panāca to, ka tā iztīrīja savas rindas no gadījuma cilvēkiem, pasīviem, karjēristiskiem un tieši naidīgiem elementiem, atlasot visizturētākos un uzticamākos cilvēkus. Nevar sacīt, ka tīrīšana būtu notikusi bez nopietnām kļūdām. Diemžēl kļūdu izrādījās vairāk, nekā to varēja paredzēt. Nav šaubu, ka masu tīrīšanas metode mums vairs nebūs jālieto. Bet 1933.—1936. gada tīrīšana tomēr bija neizbēgama un pamatā tā deva pozitīvus rezultātus. Šinī, XVIII kongresā, reprezentēti 1.600 tūkstoš partijas biedru, t. i., par 270 tūkstošiem partijas biedru mazāk nekā XVII kongresā. Bet tur nav nekā ļauna. Taisni otrādi, tas ir uz labu, jo partija stiprinās ar to, ka tā iztīra sevi no visa nelietīgā. Tagad partija mums drusku mazāka pēc sava biedru skaita, bet toties tā labāka pēc kvalitātes.

Tas ir liels sasniegums.

Kas attiecas uz partijas ikdienas darba vadības uzlabošanu, tuvinot to zemāko organizāciju darbam, tā tālākās konkrētizācijas ziņā, tad partijas secinājums ir tāds, ka organizāciju sadalīšana mazākās, viņu apmēru sašaurināšana ir vislabākais līdzeklis, lai atvieglotu partijas orgāniem šo organizāciju vadību, bet pašu vadību padarītu konkrētu, dzīvu un operatīvu. Šī organizāciju sadalīšana mazākās notika tiklab pa tautas komisariātu līniju, kā arī pa administratīvi teritoriālo organizāciju līniju, t. i., pa savienoto republiku, novadu, apgabalu, rajonu līniju u. tml. Šo pasākumu rezultātā mums tagad ir 7 savienoto republiku vietā 11 savienotās republikas, PSRS 14 tautas komisariātu vietā 34 tautas komisariāti, 70 novadu un apgabalu vietā no novadi un apgabali, 2559 pilsētu un lauku rajonu vietā 3815. Saskaņā ar to, partijas vadošo orgānu sistēmā tagad ir 11 centrālās komitejas ar VK(b)P CK priekšgalā, 6 novadu komitejas, 104 apgabalu komitejas, 30 apvidu komitejas, 212 visas pilsētas komitejas, 336 pilsētu rajonu komitejas, 3479 lauku rajonu komitejas un 113.060 partijas pirmorganizācijas.

Nevar sacīt, ka organizāciju sadalīšanas darbs jau pabeigts. Visticamāk, ka sadalīšana vēl turpināsies. Bet lai būtu kā būdams, tā jau tagad dod labus rezultātus kā darba ikdienas vadīšanas uzlabošanas ziņā, tā arī pašas vadības tuvināšanas ziņā zemākajam konkrētajam darbam. Es nemaz nerunāju par to, ka organizāciju sadalīšana mazākās devusi iespēju izvirzīt vadošā darbā simtus un tūkstošus jaunu cilvēku.

Arī tas ir liels sasniegums.

2. KADRU IZVĒLE, VIŅU IZVIRZĪŠANA, VIŅU IZVIETOŠANA

Partijas sastāva regulēšana un vadošo orgānu tuvināšana konkrētam zemākajam darbam nebija un nevarēja būt vienīgais līdzeklis partijas un tās vadības tālākai nostiprināšanai. Otrs partijas nostiprināšanas līdzeklis pārskata periodā bija — radikāli uzlabot darbu ar kadriem, uzlabot kadru izvēles darbu, to izvirzīšanu, to izvietošanu, to pārbaudi darba procesā.

Partijas kadri — tas ir partijas komandējošais sastāvs, bet tā ka mūsu partija atrodas pie varas, tad tie ir arī valsts vadošo orgānu komandējošais sastāvs. Pēc tam, kad nosprausta pareiza, praksē pārbaudīta politiskā līnija, partijas kadri kļūst partijas un valsts vadības izšķirīgs spēks. Pareiza politiska līnija — tas, protams, ir pirmā un pati svarīgākā lieta. Bet ar to tomēr nepietiek. Pareiza politiskā līnija vajadzīga ne deklarācijai, bet lai to realizētu. Bet lai piepildītu dzīvē pareizu politisku līniju, vajadzīgi kadri, vajadzīgi cilvēki, kas izprot partijas politisko līniju, kas to uztver kā savu pašu līniju, ir gatavi to reālizēt, prot to realizēt praksē, ir spējīgi atbildēt par to, aizstāvēt to, cīnīties tās dēļ. Bez tā pareiza politiska līnija riskē palikt uz papīra.

Šeit arī rodas jautājums par pareizu kadru izvēli, par kadru audzināšanu, par jaunu cilvēku izvirzīšanu, par pareizu kadru izvietošanu, par viņu pārbaudi pēc viņu padarītā darba.

Ko nozīmē pareizi izvēlēties kadrus?

Pareizi izvēlēties kadrus vēl nebūt nenozīmē sameklēt sev vietniekus un palīgus, sastādīt kanceleju un sākt izlaist no turienes dažādus norādījumus. (Smiekli.) Tas tāpat nenozīmē arī ļaunprātīgi izlietot savu varu, svaidīt bez jēgas desmitiem un simtiem cilvēku no vienas vietas uz otru un atpakaļ un nodarboties ar bezgalīgām «reorganizācijām». (Smiekli.)

Pareizi izvēlēties kadrus nozīmē:

Pirmkārt, vērtēt kadrus kā partijas un valsts zelta fondu, saudzēt un cienīt viņus.

Otrkārt, pazīt kadrus, rūpīgi izzināt katra kadru darbinieka vērtību un trūkumus, zināt kādā darbā visvieglāk var izvērsties darbinieka spējas.

Treškārt, rūpīgi audzināt kadrus, palīdzēt katram augošam darbiniekam celties augstāk, netaupīt laiku, lai pacietīgi «nodarbotos» ar tādiem darbiniekiem un paātrinātu viņu augšanu.

Ceturtkārt, īstā laikā un droši izvirzīt jaunos kadrus, neļaujot viņiem pārāk ilgi sēdēt uz vietas, neļaujot viņiem ieskābt.

Piektkārt, izvietot darbiniekus posteņos tā, lai katrs darbinieks justos savā vietā, lai katrs darbinieks varētu dot mūsu kopīgai lietai maksimu no tā, ko viņš pēc savām personīgām īpašībām vispār spējīgs dot, lai vispārējais kadru izvietošanas darba virziens pilnīgi atbilstu tās politiskās līnijas prasībām, kuras dēļ notiek šāda izvietošana.

Sevišķa nozīme šeit ir jautājumam par īstā laikā un drošu jauno kadru izvirzīšanu. Es domāju, ka mūsu ļaudīm vēl nav pilnīgas skaidrības šinī jautājumā. Vieni domā, ka, izvēloties cilvēkus, jāorientējas galveno tiesu uz vecajiem kadriem. Citi turpretī domā orientēties galveno tiesu uz jaunajiem kadriem. Man šķiet, ka maldās tiklab vieni kā otri. Vecie kadri, bez šaubām, ir liela bagātība partijai un valstij. Viņiem ir tas, kas nav jaunajiem kadriem — milzīga pieredze vadībā, marksistiski ļeņiniskais principiālais rūdījums, darba prasme, orientēšanās spēks. Bet, pirmkārt, veco kadru vienmēr ir maz, mazāk nekā vajadzīgs, un viņi, saskaņā ar dabas likumiem, jau daļēji sāk atstāt ierindu. Otrkārt, vienai veco kadru daļai ir dažreiz tendence neatlaidīgi skatīties uz pagātni, iestigt pagātnē, iestigt vecajā un nepamanīt dzīvē jauno. To sauc par jaunā izjūtas pazaudēšanu dzīvē. Tas ir ļoti nopietns un bīstams trūkums. Kas attiecas uz jaunajiem kadriem, tad viņiem, protams, nav tās pieredzes, tā rūdījuma, darba prasmes un orientēšanās spēka, kas vecajiem kadriem. Bet, pirmkārt, jaunie kadri ir milzīgs vairākums, otrkārt, viņi jauni un viņiem pagaidām vēl nedraud iziešana no ierindas, treškārt, viņiem ir bagātīga izjūta uztvert dzīvē jauno, šī katra boļševistiska darbinieka vērtīgākā īpašība, un, ceturtkārt, viņi aug un iegūst zināšanas tik ātri, viņi spraucas uz augšu tik spēji, ka nav tālu tas laiks, kad viņi panāks večus, stāsies plecu pie pleca ar viņiem un būs viņiem cienīga maiņa. Tātad uzdevums nav vis orientēties vai nu uz veciem, vai uz jauniem kadriem, bet gan ieturēt kursu uz veco un jauno kadru kombinēšanu, viņu savienošanu vienā kopīgā partijas un valsts vadošā darba orķestrī. (Ilgi aplausi.)

Lūk, kāpēc nepieciešami īstā laikā un droši izvirzīt jaunus kadrus vadošos posteņos.

Par vienu no nopietniem partijas panākumiem pārskata periodā partijas vadības nostiprināšanas darbā ir jāuzskata tas, ka tā ar sekmēm ir izvedusi no apakšas līdz augšai taisni šo kursu uz veco un jauno darbinieku kombinēšanu kadru izvēles ziņā.

Partijas Centrālā Komitejā ir fakti, no kuriem redzams, ka pārskata periodā partija ir pratusi izvirzīt vadošos partijas un valsts posteņos vairāk liek 500 tūkstoš jaunu boļševiku, gan partijas biedru, gan partijai tuvu stāvošu, no viņiem vairak nekā 20% sieviešu.

Kāds tagad Uzdevums?

Tagad uzdevums ir saņemt pilnīgi vienās rokās kadru izvēles darbu no apakšas līdz augšai un pacelt to uz vajadzīgā, zinātniskā, boļševistiska līmeņa.

Tāpēc nepieciešami izbeigt kadru pētīšanas, izvirzīšanas un izvēles darba sadrumstalotību pa dažādām nodaļām un sektoriem, koncentrējot to vienā vietā.

Tādai vietai jābūt kadru Pārvaldei VK(b)P CK sastāvā un attiecīgām kadru daļām katrā republikas, novada un apgabala partijas organizācijā.

3. PARTIJAS PROPAGANDA. PARTIJAS BIEDRU UN PARTIJAS KADRU MARKSISTISKI ĻEŅINISKĀ AUDZINĀŠANA

Ir vēl viens ļoti svarīgs un ļoti atbildīgs partijas darba lauks, kur pārskata periodā realizēta partijas un tās vadošo orgānu nostiprināšana, — tā ir partijas propaganda un aģitācija, mutes vārdiem un caur presi, partijas biedru un partijas kadru audzināšanas darbs marksisma-ļeņinisma garā, partijas un tās , darbinieku politiskā un teorētiskā līmeņa pacelšanas darbs.

Liekas, nav nepieciešami sīkāk izteikties par to, cik nopietna nozīme ir partijas propagandai un mūsu darbinieku marksistiski ļeņiniskai audzināšanai. Es domāju ne tikai partijas aparāta darbiniekus. Es domāju arī komjauniešu, arodbiedrību, tirdznieciski kooperatīvo, saimniecisko, padomju, izglītības, militāro un citu organizāciju darbiniekus. Var apmierinoši nostatīt partijas sastāva regulēšanu un vadošo orgānu tuvināšanu zemāko organizāciju darbam; var apmierinoši nostatīt kadru izvirzīšanu, viņu izvēli un izvietošanu, bet ja pie visa tā kaut kādu iemeslu dēļ sāk klibot mūsu partijas propaganda, ja sāk nīkuļot mūsu kadru marksistiski ļeņiniskās audzināšanas darbs, ja sāk atslābt šo kadru politiskā un teorētiskā līmeņa pacelšanas darbs, bet paši kadri sakarā ar to apstāj interesēties par mūsu uz priekšu virzīšanās perspektīvu, apstāj saprast mūsu lietas taisnīgumu un kļūst par sekliem praktiķiem bez perspektīvas, kuri akli un mechaniski izpilda norādījumus no augšas, — tad neizbēgami jāsāk nīkuļot visam mūsu partijas un valsts darbam. Jāatzīst par aksiomu, ka jo augstāks darbinieku politiskais līmenis un marksistiski ļeņiniskais apzinīgums jebkurā valsts un partijas darba nozarē, jo augstāks un ražīgāks pats darbs, jo efektīgāks pats darbs, un otrādi, — jo zemāks darbinieku politiskais līmenis un marksistiski ļeņiniskais apzinīgums, jo iespējamāka ir darba izjaukšana un izgāšanās, jo iespējamāka ir pašu darbinieku apsīkšana un deģenerēšanās par sīkumainiem praktiķiem, jo iespējamāka ir viņu demorālizēšanās. Ar pārliecību var sacīt, ka, ja mēs prastu ideoloģiski sagatavot mūsu kadrus visās darba nozarēs un norūdīt viņus politiski tādā mērā, lai viņi varētu brīvi orientēties iekšējos un starptautiskos apstākļos, ja mēs prastu viņus padarīt par pilnīgi nobriedušiem marksistiem-ļeņiniešiem, kas bez nopietnām kļūdām spējīgi atrisināt valsts vadības jautājumus, — tad mums būtu pilnīgs pamats atzīt, ka deviņas desmitdaļas no visiem mūsu jautājumiem ir jau atrisinātas. Bet šo uzdevumu atrisināt mēs, bez šaubām, varam, jo mums ir visi nepieciešamie līdzekļi un iespējas, lai to atrisinātu.

Jauno kadru audzināšana un formēšana pie mums parasti notiek pēc atsevišķām zinātnes un technikas nozarēm, pēc specialitātēm. Tas ir nepieciešami un lietderīgi. Nav nekādas vajadzības, lai speciālists — mediķis būtu reizē ar to arī speciālists fizikā vai botānikā un otrādi. Bet ir viena zinātnes nozare, kuras zināšanai jābūt obligātai visu zinātnes nozaru boļševikiem — tā ir marksistiski ļeņiniskā zinātne par sabiedrību, par sabiedrības attīstības likumiem, par proletāriskās revolūcijas attīstības likumiem, par sociālistiskās celtniecības attīstības likumiem, par komunisma uzvaru. Jo nevar uzskatīt par īstu ļeņinieti tādu cilvēku, kas sevi dēvē par ļeņinieti, bet noslēdzies savā specialitātē, noslēdzies, teiksim, matemātikā, botanikā vai ķīmijā un neredz neko tālāk par savu specialitāti. Ļeņinietis nevar būt tikai savas iemīļotās zinātnes nozares speciālists, — viņam jābūt reizē ar to arī politiķim un sabiedriskam darbiniekam, kas dzīvi interesējas par savas zemes likteni, kas pazīst sabiedriskās attīstības likumus, kas prot piemērot šos likumus un cenšas būt zemes politiskās vadības aktīvs līdzdalībnieks. Tas būs, saprotams, papildus pienākums boļševikiem speciālistiem. Bet tas būs tāds pienākums, kas pēc tam ar uzviju atmaksāsies.

Partijas propagandas uzdevums, marksistiski ļeņiniskās kadru audzināšanas uzdevums ir palīdzēt mūsu kadriem visās darba nozarēs apgūt marksistiski ļeņinisko zinātni par sabiedrības attīstības likumiem.

Jautājums par propagandas un marksistiski ļeņiniskās kadru audzināšanas uzlabošanas līdzekļiem ir daudzkārt ticis apspriests VK(b)P CK, piedaloties dažādu apgabalu partijas organizāciju propagandistiem. Turklāt ņēma vērā «VK(b)P vēstures īsā kursa» iznākšanu 1938. gada septembrī. Nolēma, ka «VK(b)P vēstures īsā kursa» iznākšana liek pamatu jaunam, marksistiski ļeņiniskam propagandas vērienam mūsu zemē. VK(b)P CK darba rezultāti publicēti zināmajā tās lēmumā «Par partijas propagandas nostādni sakarā ar VK(b)P vēstures īsā kursa izdevumu».

Balstoties uz šā lēmuma un ievērojot zināmos 1937. gada VK(b)P CK marta plēnumā pieņemtos lēmumus «Par trūkumiem partijas darbā», VK(b)P CK paredzējusi šādus galvenos pasākumus trūkumu likvidēšanai partijas propagandas sierā un partijas biedru ūn partijas kadru marksistiski ļeņiniskās audzināšanas darba uzlabošanai:

1) Koncentrēt vienā vietā partijas propagandas un aģitācijas darbu un apvienot propagandas un aģitācijas nodaļu un preses nodaļu vienā propagandas un aģitācijas Pārvaldē VK(b)P CK sastāvā, organizējot attiecīgu propagandas un aģitācijas nodaļu katrā republikas, novada un apgabala partijas organizācijā:

2)   Atzīstot par nepareizu aizraušanos ar pulciņu sistēmu propagandā un atzīstot, ka, partijas biedriem, studējot marksismaļeņinisma pamatus, lietderīgāka ir individuālā metode, koncentrēt partijas uzmanību uz propagandu presē un lekciju sistēmas organizēšanu propagandā;

3)    Organizēt katrā apgabala centrā viengadīgus kursus mūsu zemāko partijas organizāciju kadru pārkvalificēšanai;

4)  Organizēt vairākos mūsu valsts centros divgadīgas Ļeņina skolas mūsu vidējo kadru sagatavošanai;

5)     Organizēt pie VK(b)P CK Augstāko marksisma-leņinisma skolu ar trīsgadīgu kursu teorētiski kvalificētu partijas kadru sagatavošanai;

6)    Organizēt vairākos mūsu valsts centros viengadīgus kursus propagandistu un avīžu darbinieku pārkvalificēšanai;

7)   Organizēt pie Augstākās marksisma-ļeņinisma skolas sešu mēnešu kursus marksisma-ļeņinisma pasniedzēju, kas māca augstskolās, pārkvalificēšanai.

Nav šaubu, ka šiem pasākumiem, kas jau sākti, bet nav vēl pietiekami realizēti, drīzā laikā būs labi rezultāti.

4. DAŽI TEORIJAS JAUTĀJUMI

Mūsu propagandas un ideoloģiskā darba trūkumiem jāpieskaita arī tas fakts, ka dažiem mūsu biedriem trūkst pilnīgas skaidrības dažos teorijas jautājumos, kam ir nopietna praktiska nozīme, ka valda zināma neskaidrība šajos jautājumos. Es te domāju jautājumu par valsti vispār, īpaši par mūsu sociālistisko valsti, un jautājumu par mūsu padomju inteliģenci.

Dažreiz jautā: «ekspluatātoru šķiras pie mums iznīcinātas, zemē nav vairs naidīgu šķiru, nav vairs ko apspiest, tātad valsts nav vairs vajadzīga, tai jāatmirst, — kāpēc tad mēs nesekmējam mūsu sociālistiskās valsts atmiršanu, kāpēc mēs necenšamies to likvidēt, vai nav laiks mest ārā visas šīs valstiskuma grabažas?»

Vai atkal: «ekspluatātoru šķiras pie mums jau iznīcinātas, sociālisms pamatvilcienos uzcelts, mēs ejam uz komunismu, bet marksistiskā mācība par valsti saka, ka komunismā nav jābūt nekādai valstij, — kāpēc mēs nesekmējam mūsu sociālistiskās valsts atmiršanu, vai nav laiks nodot valsti senlietu muzejā?»

Sie jautājumi liecina, ka viņu autori kārtīgi iemācījušies dažas atsevišķas Marksa un Engelsa mācības tēzes par valsti. Bet tie liecina arī to, ka šie biedri nav sapratuši šās mācības būtību, nav izpratuši, kādos vēsturiskos apstākļos izveidojušās šās mācības atsevišķās tēzes un, it īpaši, nav sapratuši tagadējo starptautisko stāvokli, nav pamanījuši kapitālistiskā ielenkuma faktu un briesmas, kas no tā draud sociālisma zemei. Šajos jautājumos spīd cauri ne tikai kapitālistiskā ielenkuma fakta nenovērtēšana. Tur spīd cauri arī buržuāzisko valstu un viņu orgānu lomas un nozīmes nenovērtēšana, kuri sūta mūsu zemē spiegus, slepkavas un kaitniekus un cenšas notvert īsto brīdi militāram uzbrukumam mūsu zemei; tāpat spīd cauri arī mūsu sociālistiskās valsts un tās militāro/ soda un izlūkošanas orgānu lomas un nozīmes nenovērtēšana, kas nepieciešami sociālisma zemes aizsardzībai pret uzbrukumiem no ārienes. Jāatzīst, ka pret šo nenovērtēšanu grēkojuši ne tikai nupat minētie biedri. Šeit grēkojuši esam zināmā mērā visi mēs, boļševiki, bez izņēmuma. Vai nav jābrīnās, ka par trockistu un buchariniešu virsotnes spiegošanas un sazvērestības darbību mēs uzzinājām tikai pēdējā laikā, 1937. un 1938. gadā, lai gan, kā redzams no materiāliem, šie kungi bijuši ārzemju aģentūru spiegi un darbojušies kā sazvērnieki jau Oktobra revolūcijas pirmajās dienās? Kā mēs varējām nepamanīt šo nopietno lietu? Kā izskaidrot šo kļūdīšanos? Parasti atbild uz šo jautājumu šādi: mēs nevarējām paredzēt, ka šie ļaudis var krist tik zemu. Bet tas nav izskaidrojums un vēl mazāk attaisnojums, jo kļūdīšanās fakts paliek fakts. Kā lai izskaidro tādu kļūdīšanos? Šāda kļūdīšanās izskaidrojama ar to, ka mēs nepietiekami novērtējām apkārtējo buržuāzisko valstu mechanisma un viņu izlūkošanas orgānu spēku un nozīmi, kuri cenšas izmantot cilvēku vājības, viņu godkāri, viņu vājo raksturu, lai iepītu viņus savos spiegu tīklos un aptvertu ar tiem Padomju valsts orgānus. Izskaidrojama tā ar mūsu sociālistiskās valsts mechanisma un tās izlūkošanas lomas un nozīmes nenovērtēšanu, ar šās izlūkošanas nenovērtēšanu, ar pļāpāšanu par to, ka izlūkošana Padomju valsts apstākļos — sīkumi un nieki, ka padomju izlūkošana, kā arī pati Padomju valsts, drīz būs jānodod senlietu muzejā.

Uz kāda pamata varēja rasties pie mums šāda nenovērtēšana?

Tā radās uz tā pamata, ka vēl nav galīgi izstrādātas, vēl ir nepietiekamas dažas vispārējas marksisma mācības tēzes par valsti. Tā izplatījās mūsu nepieļaujami bezrūpīgās attiecības dēļ pret valsts teorijas jautājumiem, lai gan mums ir divdesmitgadīga valstiskas darbības praktiskā pieredze, kas dod mums visplašākos materiālus teorētiskiem kopsavilkumiem, lai gan mums, ja vien vēlamies, ir iespēja sekmīgi aizpildīt šo teorētisko robu. Mēs esam aizmirsuši Ļeņina svarīgāko aizrādījumu par krievu marksistu teorētiskajiem pienākumiem, kuri aicināti tālāk izstrādāt marksisma teoriju. Lūk, ko šai sakarā saka Ļeņins:

<Mēs nebūt neskatāmies uz Marksa teoriju kā uz kaut ko pilnīgi pabeigtu un neaizskaramu; taisni otrādi, mēs esam pārliecināti, ka tā ir likusi tikai stūra akmeņus tai zinātnei, kas sociālistiem jāvirza tālāk visos virzienos, ja viņi negrib atpalikt no dzīves. Mēs domājam, ka krievu sociālistiem sevišķi nepieciešama patstāvīga Marksa teorijas izstrādāšana, jo šī teorija dod tikai vispārējas vadošas tēzes, kuras konkrēti Anglijai piemērojamas citādi nekā Francijai, Francijai citādi nekā Vācijai, Vācijai citādi nekā Krievijai» (Ļeņins, II sēj., 492. lpp.).

Minēsim, piemēram, Engelsa doto klasisko formulu par sociālistiskās valsts attīstību:

«Kad nebūs sabiedrisku šķiru, kas jātur padevībā, kad nebūs vienas šķiras kundzības pār otru un cīņas eksistences dēļ, kuras saknes meklējamas šo laiku ražošanas anarchijā, kad būs likvidētas sadursmes un vardarbība, kas ceļas no šās anarchijas, tad vairs nebūs neviena, kas jāapspiež un jāsavalda, tad zudīs vajadzība pēc valsts varas, kura tagad pilda šo funkciju. Pirmais akts, kur valsts uzstāsies kā īsts visas sabiedrības pārstāvis — ražošanas līdzekļu pārvēršana par sabiedrisku īpašumu, — būs arī viņas, kā valsts, pēdējā patstāvīgā darbība. Valsts varas iejaukšanās sabiedriskās attiecībās pamazām kļūs lieka un izbeigsies pati no sevis. Personu pārvaldīšanas vietā stājas mantu pārvaldīšana un ražošanas procesu vadība. Valsts netiek «atcelta», tā atmirst» (F. Engelss, «Anti-Dīrings», 1933. g. Partijas izd., 202. lpp.).

Vai šī Engeisa teze ir pareiza?

Jā, pareiza, bet pie viena no diviem nosacījumiem: a) ja sociālistisko valsti pētī tikai no zemes iekšējās attīstības viedokļa, iepriekš abstrahējoties no starptautiskā faktora, izolējot zemi un valsti, ērtākas pētīšanas dēļ, no starptautiskās situācijas, vai b) ja pieņem, ka sociālisms jau ir uzvarējis visās zemēs vai to lielākajā daļā, ja kapitālistiskā ielenkuma vietā ir sociālistiskais ielenkums, ja vairs nedraud uzbrukums no ārienes, ja nav vairs vajadzības pēc armijas un valsts stiprināšanas.

Bet ja nu sociālisms ir uzvarējis tikai vienā, atsevišķi ņemtā zemē un tāpēc neievērot starptautiskos apstākļus nekādā ziņā nav iespējams, — ko darīt tādā gadījumā? Uz šo jautājumu Engeisa formula nedod atbildi. Engelss patiesībā arī neizvirza sev tādu jautājumu, tātad viņam arī nevarēja būt atbildes uz to. Engelss balstās uz tā pieņēmuma, ka sociālisms jau ir uzvarējis daudzmaz vienlaicīgi visās zemēs vai to lielākā daļā. Tātad Engelss pētī šeit ne vienu vai otru konkrētu sociālistisku valsti vienā vai otrā atsevišķā zemē, bet sociālistiskās valsts attīstību vispār, pieļaujot sociālisma uzvaras faktu zemju lielākā daļā pēc formulas: «pieļausim, ka sociālisms uzvarējis zemju lielākā daļā, rodas jautājums — kādas pārmaiņas tādā gadījumā būs jāpārcieš proletāriskai, sociālistiskai valstij». Tikai ar šo problēmas vispārējo un abstrakto raksturu var izskaidrot to faktu, ka, pētījot jautājumu par sociālistisko valsti, Engelss nemaz nav ņēmis vērā tādu faktoru kā starptautiskais stāvoklis, starptautiskā situācija.

Bet no tā jāsecina, ka Engeisa vispārējo formulu par sociālistiskās valsts likteni vispār nevar attiecināt uz atsevišķu un konkrētu sociālisma uzvaras gadījumu vienā, atsevišķi ņemtā, zemē, kam apkārt kapitālistiskais ielenkums, kam draud militārs uzbrukums no ārienes, kas tāpēc nevar neievērot starptautisko stāvokli un kuras rīcībā jābūt labi apmācītai armijai, labi organizētiem soda orgāniem un spēcīgiem izlūkošanas orgāniem, tātad jābūt savai pietiekami stiprai valstij, — lai būtu iespējams aizstāvēt sociālisma iekarojumus pret uzbrukumiem no ārienes.

Nevar prasīt no marksisma klasiķiem, kurus šķir no mūsu dienām 45—55 gadu ilgs periods, lai viņi būtu paredzējuši visus un dažādos vēstures līču loču gadījumus katrā atsevišķā zemē tālā nākotnē. Būtu smieklīgi prasīt, lai marksisma klasiķi būtu izstrādājuši mums gatavas atbildes uz visiem un dažādiem teorētiskiem jautājumiem, kas var rasties katrā atsevišķā zemē pēc 50—100 gadiem, lai mēs, marksisma klasiķu pēcteči, varētu mierīgi gulēt uz krāsns un gremot gatavus lēmumus. (Vispārēji smiekli.) Bet mēs varam un mums jāprasa no mūsu laika marksistiem-ļeņiniešiem, lai viņi neaprobežotos ar atsevišķu marksisma vispārējo težu iemācīšanos, lai viņi iedziļinātos marksisma būtībā, lai viņi iemācītos likt vērā divdesmit gadu sociālistiskās valsts pastāvēšanas pieredzi mūsu zemē, lai viņi mācītos, beidzot, balstoties uz šo pieredzi un izejot no marksisma būtības, konkretizēt atsevišķās marksisma vispārējās tēzes, precizēt un uzlabot tās. Savu ievērojamo grāmatu «Valsts un revolūcija» Ļeņins uzrakstīja 1917. gada augustā, t. i., dažus mēnešus pirms Oktobra revolūcijas un Padomju valsts nodibināšanas. Par šās grāmatas galveno uzdevumu Ļeņins uzskatīja aizstāvēt Marksa un Engeisa mācību par valsti pret oportūnistu sagrozījumiem un izķēmojumiem. Ļeņins bija nodomājis uzrakstīt «Valsts un revolūcijas» otru daļu, kur viņš gribēja dot galvenos kopsavilkumus par 1905. un 1917. gada Krievijas revolūciju pieredzi. Nevar būt šaubu, ka Ļeņins bija paredzējis savas grāmatas otrā daļā izstrādāt un tālāk attīstīt valsts teoriju, balstoties uz Padomju varas pastāvēšanas pieredzi mūsu zemē. Nāve laupīja viņam iespēju veikt šo uzdevumu. Bet ko nepaspēja izdarīt Ļeņins, tas jāizdara viņa skolniekiem. (Vētraini aplausi.)

Valsts radās, pamatojoties uz sabiedrības sašķelšanos naidīgās šķirās, radās tādēļ, lai ekspluatātoriskā mazākuma interesēs turētu padevībā ekspluatējamo vairākumu. Valsts varas ieroči koncentrējās galveno tiesu armijā, soda un izlūkošanas orgānos, cietumos. Valsts darbību raksturo divas pamatfunkcijas: iekšējā (galvenā) — turēt padevībā ekspluatējamo vairākumu, un ārējā (ne galvenā) — paplašināt savas valdošās šķiras teritoriju uz citu valstu teritoriju rēķina, vai aizstāvēt savas valsts teritoriju pret citu valstu uzbrukumiem. Tā tas bija verdzības iekārtā un feodālismā. Tā tas ir kapitālisma iekārtā.

Lai gāztu kapitālismu, bija nepieciešami ne tikai atņemt buržuāzijai varu, ne tikai ekspropriēt kapitālistus, bet arī pilnīgi salauzt buržuāzijas valsts mašīnu, tās veco armiju, tās birokrātisko ierēdniecību, tās policiju, un tās vietā likt jaunu, proletārisku valstiskumu, jaunu, sociālistisku valsti. Kā zināms, boļševiki tieši tā arī izdarīja. Bet no tā nebūt nav jāsecina, ka jaunajā proletāriskajā valstī nevar palikt dažas vecās valsts funkcijas, kas pārveidotas, piemērojoties proletāriskās valsts vajadzībām. Vēl mazāk pamata ir secinājumam, ka mūsu sociālistiskās valsts formām jāpaliek negrozīgām, ka visas mūsu valsts sākuma funkcijas visā pilnībā jāuzglabā arī turpmāk. Patiesībā mūsu valsts formas mainās un mainīsies atkarībā no mūsu zemes attīstības un ārējo apstākļu pārmaiņām.

Ļeņinam pilnīga taisnība, kad viņš saka:

«Buržuāzisko valstu formas ir ārkārtīgi dažādas, bet to būtība ir viena: visas šīs valstis ir tā vai citādi, bet galu galā obligāti buržuāzijas diktatūra. Pāreja no kapitālisma uz komunismu, saprotams, nevar nedot milzīgu politisko formu daudzumu un dažādību, bet būtība pie tam neizbēgami būs viena: proletariāta diktatūra» (Ļeņins, XXI sēj., 393. lpp.).

Kopš Oktobra revolūcijas mūsu sociālistiskā valsts ir pārdzīvojusi savā attīstībā divas galvenās lazes.

Pirmā laze — tas ir periods no Oktobra revolūcijas līdz ekspluatātoru šķiru likvidēšanai. Šā perioda galvenais uzdevums bija apspiest gāzto šķiru pretestību, organizēt zemes aizsardzību pret interventu uzbrukumu, atjaunot rūpniecību un lauksaimniecību, sagatavot noteikumus kapitālistisko elementu likvidācijai. Sakarā ar to šinī periodā mūsu valsts realizēja divas galvenās funkcijas. Pirmā funkcija — gāzto šķiru apspiešana valsts iekšienē. Ar to mūsu valsts ārīgi atgādināja iepriekšējās valstis, kuru funkcija bija apspiest nepadevīgos, tomēr ar to principiālo atšķirību, ka mūsu valsts apspieda ekspluatātorisko mazākumu darba ļaužu vairākuma interešu labā, turpretim iepriekšējās valstis apspieda ekspluatējamo vairākumu ekspluatātoriskā mazākuma interešu labā. Otra funkcija — zemes aizsardzība pret uzbrukumu no ārienes. Ar to mūsu valsts ārēji arī atgādināja iepriekšējās valstis, kuras tāpat nodarbojās ar savu zemju bruņotu aizsardzību, tomēr ar to principiālo atšķirību, ka mūsu valsts aizsargāja pret ārējiem uzbrukumiem darba ļaužu vairākuma iekarojumus, turpretim iepriekšējās valstis sargāja tādos gadījumos ekspluatātoriskā mazākuma bagātību un privilēģijas. Bija šeit vēl trešā funkcija — mūsu valsts orgānu saimnieciski organizatoriskais un kulturāli pedagoģiskais darbs, kura mērķis bija attīstīt jaunās, sociālistiskās saimniecības asnus un pāraudzināt cilvēkus sociālisma garā. Bet šī jaunā funkcija šinī periodā nedabūja nopietnu attīstību

Otra laze — tas ir periods no pilsētu un lauku kapitālistisko elementu likvidācijas līdz sociālistiskās saimniecības sistēmas pilnīgai uzvarai un jaunās Konstitūcijas pieņemšanai. Šā perioda galvenais uzdevums — sociālistiskās saimniecības organizācija visā zemē un pēdējo kapitālistisko elementu atlieku likvidācija kultūras revolūcijas organizācija, pilnīgi mūsu laikam atbilstošas armijas organizācija zemes aizsardzībai. Saskaņā ar to grozījušās arī mūsu sociālistiskās valsts funkcijas. Atkritusi — atmiruši militārās apspiešanas funkcija valsts iekšienē, jo ekspluatācija ir iznīcināta, ekspluatātoru vairs nav un nav ko apspiest. Apspiešanas funkcijas vietā valstij radusies sociālistiskā īpašuma aizsargāšanas funkcija pret zagļiem un tautas mantas izšķērdētājiem. Pilnīgi uzglabāta zemes militārās aizsardzības funkcija pret ārējiem uzbrukumiem, tātad uzglabāta Sarkanā armija, Kara Jūras flote, tāpat arī soda orgāni un izlūkošana, kas nepieciešami spiegu, slepkavu un kaitnieku izķeršanai un sodīšanai, kurus iesūta mūsu zemē ārzemju izlūkošanas orgāni. Ir uzglabāta un pilnīgi attīstījusies valsts orgānu saimnieciski organizatoriskā un kulturāli pedagoģiskā darba funkcija. Tagad mūsu valsts galvenais uzdevums pašā zemē ir mierīgs saimnieciski organizatoriskais un kulturāli pedagoģiskais darbs. Kas attiecas uz mūsu armiju, soda un izlūkošanas orgāniem, tad tie ar visu savu asumu tagad vērsti nevis uz valsts iekšieni, bet uz ārieni, pret ārējiem ienaidniekiem.

Kā redzat, mums tagad ir pilnīgi jauna, sociālistiska, cilvēces vēsturē vēl neredzēta valsts, kas pēc savas formas un funkcijām ievērojami atšķiras no pirmās lāzes sociālistiskās valsts.

Bet attīstība nevar šeit apstāties. Mēs ejam tālāk uz priekšu, uz komunismu. Vai valsts pie mums uzglabāsies arī komunisma periodā?

Jā, uzglabāsies, ja nebūs likvidēts kapitālistiskais ielenkums, ja nebūs iznīcinātas ārēja militāra uzbrukuma briesmas, pie kam, saprotams, mūsu valsts formas no jauna grozīsies saskaņā ar iekšējo un ārējo apstākļu pārgrozībām.

Nē, neuzglabāsies un atmirs, ja kapitālistiskais ielenkums būs likvidēts, ja tā vietā radīsies sociālistiskais ielenkums.

Tā tas ir ar jautājumu par sociālistisko valsti.

Otrs jautājums- tas ir jautājums par padomju inteliģenci

Šai jautājumā, tāpat kā jautājumā par valsti, mūsu partijā valda zināma neskaidrība, juceklība.

Lai gan partijas pozicija jautājumā par padomju inteliģenci ir pilnīgi skaidra, mūsu partijā tomēr vēl ir izplatīti padomju inteliģencei naidīgi uzskati, kas nav savienojami ar partijas poziciju. Šo nepareizo uzskatu paudēji, kā zināms, praktizē nicinošas, nievājošas attiecības pret padomju inteliģenci, uzskatot viņu kā strādnieku šķirai un zemniecībai svešu un pat naidīgu spēku. Taisnība, padomju attīstības periodā inteliģence ir paspējusi radikāli mainīties, tiklab pēc sava sastāva, kā pēc sava stāvokļa, tuvinoties tautai un godīgi sadarbojoties ar to, un tāpēc tā principiāli atšķiras no vecās buržuāziskās inteliģences. Bet šiem biedriem acīm redzot nav daļas gar to. Viņi turpina pūst vecā stabulē, nepareizi pārnesot uz padomju inteliģenci tos uzskatus un attieksmes, kam bija zināms pamats vecos laikos, kad inteliģence kalpoja muižniekiem un kapitālistiem.

Vecos, pirmsrevolūcijas laikos, kapitālisma apstākļos inteliģence komplektē jās vispirms no mantīgo šķiru ļaudīm, — muižniekiem, rūpniekiem, tirgotājiem, kulakiem u. tml. Bija inteliģences rindās arī tādi, kas cēlušies no sīkpilsoņiem, sīkiem ierēdņiem un pat no zemniekiem un strādniekiem, bet viņiem tur nebija un nevarēja būt izšķirīga loma. Inteliģenci kopumā uzturēja mantīgās šķiras un tā apkalpoja pēdējās. Tāpēc saprotama tā neuzticība, kas nereti pārgāja naidā, ar kādu mūsu zemes revolucionārie elementi un vispirms strādnieki izturējās pret inteliģenci. Tiesa, vecā inteliģence deva atsevišķus izņēmumus, dažus desmitus drošu, revolucionāru cilvēku, kas nostājās uz strādnieku šķiras viedokļa un saistīja līdz galam savu likteni ar strādnieku šķiras likteni. Bet tādu cilvēku inteliģencē bija pārāk maz, un viņi nevarēja pārgrozīt inteliģences seju vispār.

Lietas ar inteliģenci tomēr radikāli grozījās pēc Oktobra revolūcijas, pēc ārzemju militārās intervencijas satriekšanas, sevišķi pēc industrializācijas un kolektivizācijas uzvaras, kad ekspluatācijas iznīcināšana un sociālistiskās saimniecības sistēmas nostiprināšana radīja reālu iespēju dot zemei un realizēt jaunu Konstitūciju. Visiespaidīgākā un viskvalificētākā vecās inteliģences daļa jau Oktobra revolūcijas pirmajās dienās atšķēlās no pārējās inteliģences masas, pieteica cīņu Padomju varai un stājās sabotāžas darbā. Par to viņa saņēma pelnīto sodu, Padomju varas orgāni viņu satrieca un izklīdināja. Pēc tam lielākā daļa no tiem, kas vēl bij palikuši, iestājās pie mUsu zemes ienaidniekiem kaitnieku un spiegu darbā, ar to paši sevi izsvītrodami no inteliģences rindām. Otra vecās inteliģences daļa, kas bija mazāk kvalificēta, bet lielāka pēc sava skaita, ilgi vēl turpināja mīņāties uz vietas, gaidīdama «labākus laikus», bet tad, kā redzams, atmeta ar roku un nolēma stāties darba, nolēma sadzīvot ar Padomju varu. Lielākā daļa no šās vecās inteliģences grupas ir jau novecojusies un sāk atstāt ierindu. Trešā vecās inteliģences daļa, galveno tiesu tās ierindas daļa, kas bija vēl mazāk kvalificēta nekā iepriekšējā, pievienojās tautai un sekoja Padomju varai. Tai vēl bija jāpapildina savas zināšanas, un viņa patiešām arī sāka tās papildināt mUsu augstskolās. Bet līdztekus šim mocošajam vecās inteliģences diferenciācijas un lUzuma procesam notika straujš jaunās inteliģences formēšanas, mobilizēšanas un spēku vākšanas process. Simtiem tūkstošiem jaunu cilvēku, kas bija cēlušies no strādnieku šķiras, zemniecības un darba inteliģences, gāja uz augstskolām un technikumiem un, atgriežoties no skolām, aizpildīja izretinātās inteliģences rindas. Viņi ielēja inteliģencē jaunas asinis, viņi atdzīvināja to no jauna, padomju garā. Viņi radikāli grozīja inteliģences izskatu pēc sava veida un līdzības. Vecās inteliģences atliekas izrādījās izkausētas šai jaunā, padomju, tautas inteliģencē. Tādējādi radās jauna, padomju inteliģence, kas bija cieši saistīta ar tautu un kas savā masā bija gatava kalpot tautai uzticīgi un patiesīgi.

Rezultātā mums tagad ir skaitā plaša jauna, no tautas nākusi, sociālistiska inteliģence, kas radikāli atšķiras no vecās buržuāziskās inteliģences, tiklab pēc sava sastāva, kā arī pēc savas sociāli politiskās sejas.

Vecajai pirmsrevolūcijas inteliģencei, kas kalpoja muižniekiem un kapitālistiem, bija pilnīgi pielāgojama vecā teorija par inteliģenci, kas nepieciešami lika tai neuzticēties un cīnīties pret to. Tagad šī teorija ir pārdzīvojusi savu laiku un nav pielāgojama mūsu jaunai, padomju inteliģencei. Jaunajai inteliģencei vajadzīga jauna teorija, kas nepieciešami liktu izturēties pret to draudzīgi, liktu par viņu rūpēties, izturēties pret viņu ar cienību un strādāt ar viņu roku rokā strādnieku šķiras un zemniecības interešu labā.

Liekas, saprotami.

Tāpēc it sevišķi jābrīnās un ir dīvaini, ka pēc visām šīm radikālām pārmaiņām inteliģences stāvoklī mums partijā vēl ir, kā izrādās, ļaudis, kas pret buržuāzisko inteliģenci vērsto veco teoriju cenšas pielāgot mūsu jaunajai padomju inteliģencei, kura savā būtībā ir sociālistiska inteliģence. Šie ļaudis, izrādās, apgalvo, ka strādnieki un zemnieki, kuri nesen vēl strādājuši kā stachanovieši mūsu rūpnīcās un kolchozos, bet pēc tam sūtīti augstskolās, lai dabūtu izglītību, līdz ar to vairs nav īsti cilvēki, bet ir kļuvuši par otras šķiras cilvēkiem. Iznāk, ka izglītība — kaitīga un bīstama lieta. (Smiekli.) Mēs gribam visus strādniekus un visus zemniekus padarīt kulturālus un izglītotus un ar laiku to arī izdarīsim. Bet pēc šo dīvaino biedru uzskatiem iznāk, ka tāds pasākums slēpj sevī lielas briesmas, jo pēc tam, kad strādnieki un zemnieki būs kļuvuši kulturāli un izglītoti, viņiem var draudēt briesmas, ka tos var ieskaitīt otras šķiras cilvēkos. (Vispārēji smiekli.) Var notikt, ka ar laiku šie dīvainie biedri var nosiīdēt tik tālu, ka sāks dziedāt slavas dziesmas atpalicībai, neizglītībai, gara tumsībai un māņticībai. Tas arī saprotams. Teorētiski nošķiebieni nekad ne pie kā laba nav veduši un nevedīs.

Tā tas ir ar jautājumu par mūsu jauno sociālistisko inteliģenci.

Mūsu uzdevumi partijas tālākās nostiprināšanas sfērā:

1) Sistemātiski uzlabot partijas sastāvu, paceļot partijas biedru apzinīguma līmeni un uzņemot partijā individuālās atlāses kartība vienīgi tikai parbauditus un komunismam uzticīgus biedrus.

2)   Tuvināt vadošos orgānus zemāko organizāciju darbam, lai viņu vadošo darbu padarītu arvien operatīvāku un konkrētāku, maksimāli samazinot sēžu un kanceleju metodes.

3)    Centralizēt kadru izvēles darbu', rūpīgi audzināt kadrus, cītīgi pētīt darbinieku vērtīgās īpašības un trūkumus, drošāk izvirzīt jaunus darbiniekus, pielāgot kadru izvēles un izvietošanas darbu partijas politiskās līnijas prasībām.

4)    Centralizēt partijas propagandas un aģitācijas darbu, paplašināt marksisma-ļeņinisma ideju propagandu, pacelt mūsu kadru teorētisko līmeni un politisko rūdījumu.

* *

Biedri! Es beidzu savu pārskata referātu.

Es vispārējos vilcienos aprakstīju mūsu partijas noieto ceļu pārskata periodā. Partijas un viņas CK darba rezultāti šai periodā ir zināmi. Mums ir bijuši trūkumi un kļūdas. Partija un viņas CK tos neslēpa, bet centās labot. Ir arī nopietnas sekmes un lieli sasniegumi, kuri nedrīkst reibināt mums galvas.

Galvenais rezultāts ir tas, ka mūsu zemes strādnieku šķira, iznīcinādama iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku un nostiprinādama sociālistisko iekārtu, ir visai pasaulei pierādījusi savas lietas pareizumu. Tas ir galvenais rezultāts, jo tas stiprina ticību strādnieku šķiras spēkiem un pārliecību par tās galīgas uzvaras nenovēršamību.

Visu zemju buržuāzija apgalvo, ka tauta nevar iztikt bez kapitālistiem un muižniekiem, bez tirgotājiem un kulakiem Mūsu zemes strādnieku šķira ir dzīvē pierādījusi, ka tauta var ar ļoti labiem panākumiem iztikt bez ekspluatātoriem.

Visu zemju buržuāzija apgalvo, ka strādnieku šķira, iznīcinot veco buržuāzisko kārtību, nav spējīga radīt vecā vietā kaut ko jaunu. Mūsu zemes strādnieku šķira ir dzīvē pierādijusi, ka tā ir pilnīgi spējīga ne tikai sagraut veco iekārtu, bet arī radīt jaunu, labāku, sociālistisku iekārtu un turklāt tādu iekārtu, kas nepazīst ne križu, ne bezdarba.

Visu zemju buržuāzija apgalvo, ka zemniecība nav spējīga nostāties uz sociālisma ceļa. Mūsu zemes kolchozu zemniecība ir dzīvē pierādījusi, ka tā spējīga ar panākumiem nostāties uz sociālisma ceļa.

Galvenais, pēc kā sevišķi tiecas visu zemju buržuāzija un tās reformistiskie līdzskrējēji, — ir iznīcināt strādnieku šķirā ticību saviem spēkiem, ticību par savas uzvaras iespējamību un nenovēršamību un tādējādi padarīt mūžīgu kapitālistisko verdzību. Jo buržuāzija zina, ka, ja kapitālisms vēl nav gāzts un joprojām eksistē, tad ne vis tā labo īpašību dēļ, bet gan tāpēc, ka proletariātam vēl nav pietiekamas ticības savas uzvaras iespējamībai. Nevar teikt ka buržuāzijas pūles šinī virzienā būtu pilnīgi bez sekmēm. Jāatzīst, ka buržuāzijai un tās aģentiem strādnieku šķirā ir zināmā mērā izdevies saindēt strādnieku šķiras garu ar šaubu un neticības indi. Ja mūsu zemes strādnieku šķiras panākumi, viņas cīņa un uzvara pakalpos tam, lai paceltu kapitālistisko zemju strādnieku šķiras garu un nostiprinātu viņā ticību saviem spēkiem, ticību savai uzvarai, tad mūsu partija varēs sacīt, ka viņa nav strādājusi velti. Nav jāšaubās, ka tā tas arī būs. (Vētraini ilgi aplausi.)

Lai dzīvo mūsu uzvarošā strādnieku šķira! (Aplausi.)

Lai dzīvo mūsu uzvarošā kolchozu zemniecība! (Aplausi.)

Lai dzīvo mūsu sociālistiskā inteliģence! (Aplausi.)

Lai dzīvo mūsu zemes lielā tautu draudzība! (Aplausi.)

Lai dzīvo Vissavienības Komunistiskā boļševiku partija! (Aplausi.)

(Visi delegāti pieceļas, stāvot apsveic biedru Staļinu un sarīko viņam ilgas ovācijas. Saucieni: «Urā! Lai dzīvo biedrs Staļins! Lielajam Staļinam — urā! Mūsu mīļotam Staļinam — urā!».)

Lpp .

PAR ĻEŅINISMA PAMATIEM

(1924. g. aprīļa sākumā Sverdlova universitātē lasītās lekcijas) , , ,……………… 3— 92

I. Ļeņinisma vēsturiskie pamati …… .5

II.    Metode……………………………………………………………………………………… 11

III.   Teorija…………………………………………………………………………………………. 17

IV.   Proletariāta diktatūra……………………………………………………………………… 32

V. Zemnieku jautājums………………………………………………………………………….. 43

VI. Nacionālais jautājums . 54

VII. Stratēģija un taktika ……… .63

VIII. Partija………………………………………………………………………………………… 77

IX. Stils darbā………………………………………………………………………………….. 9 0

OKTOBRA REVOLŪCIJA UN KRIEVU KOMUNISTU TAKTIKA

(Priekšvārds grāmatai «Ceļa uz Oktobri»). …………………………… 93—125

I.   Oktobra revolūcijas ārējā un iekšējā situācija.. .93

II  . Par divām Oktobra revolūcijas īpatnībām jeb Oktobris un

Trocka permanentās revolūcijas teorija………………………………………………… 96

III.   Par dažām boļševiku taktikas īpatnībām Oktobra sagatavošanas periodā……… no

IV.   Oktobra revolūcija kā pasaules revolūcijas sākums un priekšnoteikums…….. 121

PAR ĻEŅINISMA JAUTĀJUMIEM………………………………. 126—185

I. Ļeņinisma definējums 126

II. Galvenais ļeņinisma………………………………………………………………………. 128

III . Jautājums par «permanento» revolūciju…………………………………………… 130

IV.                                                           Proletāriskā revolūcija un proletariāta diktatūra 132

V. Partija un strādnieku šķira proletariāta diktatūras sistēmā . 140

VI.Jautājums par sociālisma uzvaru vienā zemē……………………………………… 162

VII. Cīņa par sociālistiskās celtniecības uzvaru………………………………………. 173

PAR TRIM PARTIJAS P AM AT L O Z U N GI E M ZEMNIEKU JAUTĀJUMĀ

(Atbilde b. Jan-skim)…………………………………………………………. 186—197-

PAR PROLETARIĀTA UN NABADZĪGAS ZEMNIECĪBAS DIKTATŪRAS LOZUNGU OKTOBRA SAGATAVOŠANAS PERIODA

(Atbilde b. S. Pokrovskim)……………………………………………………………… 198—207

OKTOBRA REVOLŪCIJAS STARPTAUTISKAIS RAKSTURS

(Oktobra desmit gadu dienai)………………………………………………. 208—216

LABĪBAS FRONTĒ

(No sarunas ar Sarkanās Profesūras Institūta, Komunistiskas Akadēmijas un Sverdlova universitātes studentiem 1928. gada 28. maijā) 217—228

ĻEŅINS UN JAUTĀJUMS PAR SAVIENĪBU AR VIDĒJO ZEMNIEKU

(Atbilde b. S.). . . … . . .229—239

PAR LABĒJĀM BRIESMĀM VK(b)P

(Runa MK un MKK plēnumā 1928. gada 19. oktobrī). 240—252

PAR LABĒJO NOVIRZIENU VK(b)P

(No runas VK(b)P CK plēnumā 1929. gada aprīlī). . 253—311

I. Pārmaiņas šķiru stāvoklī un mūsu domstarpības. . . . 253

II. Domstarpības Kominternes jautājumos……………………………………………… 260

III. Domstarpības iekšējās politikas jautājumos………………………………………… 266

a) Par šķiru cīņu — 266. b) Par šķiru cīņas saasināšanos — 271. c) Par zemniecību — 274. d) Par nepu un tirgus attieksmēm — 278. e) Par industrijas attīstības tempu un jaunām saiknes formām — 282. f) Bucharins kā teorētiķis — 291. g) Piecgade vai divgade — 299. h) Jautājums

par sejas platību — 302. i) Par labības sagadi — 304. IV. Par cīņu ar labējo novirzienu 309

LIELĀ LŪZUMA GADS

(Oktobra XII gada dienā)……………………………………………………………….. 312—324

I. Darba ražības nozarē……………………………………………………………………………… 313

II. Rūpniecības celtniecības nozarē…………………………………………….. 314

III. Lauksaimniecības celtniecības nozarē……………………………………. 317

Secinājums………………………………………………………………………………………… 324-

PAR AGRĀRĀS POLITIKAS JAUTĀJUMIEM PSRS

(Runa agrariešu marksistu konferencē 1929. gada

27. decembrī)………………………………………………………………………… 325—348

I. «Līdzsvara» teorija…………………………………………………………………………… 327

II. «Pašplūsmes» teorija sociālistiskajā celtniecībā……………………………………. 329

III.                                                          Sīkzemnieku saimniecības «stabilitātes» teorija …. 331

IV.Pilsēta un lauki……………………………………………………………………………. 336

V. Par kolchozu raksturu……………………………………………………………………. 339

VI. Pārmaiņas šķiru stāvoklī un pagrieziens partijas politikā. . 343

VII. Secinājumi………………………………………………………………………………. 347

KULAKU KĀ ŠĶIRAS LIKVIDĀCIJAS POLITIKAS JAUTĀJUMĀ ….. 349—353

PANĀKUMU REIBONIS

(Par kolchozu kustības jautājumiem). . . . 354—360

ATBILDE BIEDRIEM KOLCHOZNIEKIEM ………………………. 361-381

PAR SAIMNIECISKO DARBINIEKU UZDEVUMIEM

(Runa pirmajā Vissavienības sociālistiskās rūpniecības darbinieku konferencē 1931. gada 4. februārī). 382—391

JAUNI APSTĀKĻI JAUNI SAIMNIECISKAS CELTNIECĪBAS UZDEVUMI

(Runa saimniecisko darbinieku apspriedē 1931. gada

23. jūnijā)………………………………………………………………………………….. 392—414

I. Darba spēks . ………………………………………………………………………………….. 393

Strādnieku darba alga……………………………………………………………………. 395

Darba organizācija………………………………………………………………………… 398

Jautājums par strādnieku šķiras ražošanas un technisko inteliģenci………… 402

V. Pagrieziena pazīmes vecās ražošanas techniskās inteliģences

vidū…………………………………………………………………………………………………. 405

VI. Par saimniecisko pašaprēķinu………………………………………………………….. 408

VII.   Pa……………………………………………… jaunam strādāt, pa jaunam vadīt 411

PAR DAŽIEM BOĻŠEVISMA VĒSTURES JAUTĀJUMIEM

(Vēstule žurnāla «Proļetarskaja Revolūcija» redakcijai). ^15 428

PIRMĀS PIECGADES REZULTĀTI

(Referāts VK(b)P CK un CKK apvienotā plēnumā 1933. gada

7. janvāri)………………………………………………………………………………….. 429—471

I. Piecgades starptautiskā nozīme……………………………………………………………… 429

II. Piecgadu plāna galvenais uzdevums un tā realizācijas ceļš 437

III.    Četros gados izpildītās piecgades rezultāti rūpniecībā. . 442

IV.   Četros gados izpildītās piecgades rezultāti lauksaimniecībā 450

V.     Četros gados izpildītās piecgades rezultāti strādnieku un zemnieku materiālā stāvokļa uzlabošanā 456

VI. Četros gados izpildītās piecgades rezultāti preču apgrozībā

starp pilsētu un laukiem…………………………………………………………………………. 461

VII. Četros gados izpildītās piecgades rezultāti cīņā pret naidīgo

šķiru atliekām……………………………………………………………………………….. .464

VIII. Kopsecinājumi……………………………………………………… 469

PAR DARBU UZ LAUKIEM

(Runa VK(b)P CK un CKK apvienotā plēnumā 1933. gada

11. janvārī)………………………………………………………………………………… 472—485

RUNA VISSAVIENĪBAS KOLCHOZNIEKU TRIECIENNIEKU PIRMAJĀ KONGRESA

(1933. gada 19. februārī)……………………………………………………………….. 486—501

I.   Kolchozu ceļš — vienīgi pareizais ceļš…………………………………………………… .486

11. Mūsu tuvākais uzdevums- padarīt visus kolchozniekus

turīgus…………………………………………………………………………………………. .493

III. Atsevišķas piezīmes………………………………………………………………………. 496

PĀRSKATA REFERĀTS PARTIJAS XVII KONGRESAM PAR VK(b)P CK DARBU

(1934. gada 26. janvārī)…………………………………………………………… 502—576

I. Pasaules kapitālisma ilgstošā krize un Padomju Savienības

ārējais stāvoklis…………………………………………………………………………………… 502

1.  Ekonomiskās krizes kustība kapitālistiskajās zemēs — 503.

2.   Politiskā stāvokļa saasināšanās kapitālistiskajās zemēs — 509. 3. Attieksmes starp PSRS un kapitālistiskajām valstīm — 515.

II.   Tautsaimniecības kāpuma turpināšanās un PSRS iekšējais

stāvoklis……………………………………………………………………………………………. 520

1. Rūpniecības kāpums — 523. 2. Lauksaimniecības kāpums — 529. 3. Darba ļaužu materiālā stāvokļa un kultūras kāpums — 541. 4. Preču apgrozības kāpums un transports — 546.

III. Partija …………………………………………………………………………………….. 552

1. Idejiski politiskās vadības jautājumi — 553. 2. Organizatoriskās vadības jautājumi — 565.

Gala vārda vietā………………………………………………………………………………….. 576

RUNA KREMĻA PILĪ SARKANĀS ARMIJAS AKADĒMIĶU IZLAIDUMĀ

(1935. gada 4. maijā)……………………………………………………………….. 577—582

RUNA PIRMAJĀ VISSAVIENĪBAS S TAC H ANO VI E Š U APSPRIEDĒ

(1935. gada 17. 'novembri)……………………………………………

I. Stachanoviešu kustības nozīme……………………………………………………………….. 583

II. Stachanoviešu kustības saknes……………………………………. . 588

III.   Jauni cilvēki — jaunas techniskas normas . . . 592

IV.   Tuvākie uzdevumi………………………………………………………………………… . 595

V. Divi vārdi………………………………………………………………….. . 597

PAR PSR SAVIENĪBAS KONSTITŪCIJAS PROJEKTU

(Referāts VIII Vissavienības Ārkārtējā Padomju Kongresā

1936. gada 25. novembri)………………………………………………………….. 599—630

1. Konstitūcijas komisijas organizēšana un tās uzdevumi . . . 599 II. Pārgrozības PSRS dzīvē periodā no 1924. gada līdz 1936. g. 600

III.   Konstitūcijas projekta galvenās īpatnības…………………………………………… 607

IV.   Konstitūcijas projekta buržuāziskā kritika…………………………………………… 612

V. Labojumi un papildinājumi Konstitūcijas projektā . .819

VI. PSRS jaunās Konstitūcijas nozīme………………………………………………. 629

PAR DIALEKTISKO UN VĒSTURISKO MATERIĀLISMU

(1938. gada septembrī)…………………………………………………………………… 631—661

PĀRSKATA REFERĀTS PARTIJAS XVIII KONGRESĀ PAR VK(b)P CK DARBU

(1939. gada 10. martā)…………………………………………………………………… 662—716

I . Padomju Savienības starptautiskais stāvoklis………………………………………. 662

1. Jauna ekonomiska krize kapitālistiskajās zemēs. Cīņas

saasināšanās par noieta tirgiem, par izejvielu avotiem, par pasaules jaunu pārdalīšanu — 663. 2. Starptautiskā politiskā stāvokļa paasināšanās, pēckara miera līgumu sistēmas bankrots, jauna imperiālistiska kara sākums — 667. 3. Padomju Savienība un kapitālistiskās zemes — 672.

II. Padomju Savienības iekšējais stāvoklis……………………………………………….

1.  Tālākais rūpniecības un lauksaimniecības kāpums- 676.

2.   Tautas materiālā un kulturāla stāvokļa tālākais kāpums — 687. 3. Padomju iekārtas tālāka nostiprināšana—691.

III. VK(b)P tālāka nostiprināšana…………………………………………………

1. Pasākumi partijas sastāva uzlabošanai. Organizāciju sadalīšana mazākās. Vadošo orgānu tuvināšana zemāko organizāciju darbam — 696. 2. Kadru izvēle, viņu izvirzīšana, viņu izvietošana — 698. 3. Partijas propaganda. Partijas biedru un partijas kadru marksistiski ļeņiniskā audzināšana — 701. 4. Daži teorijas jautājumi — 704.

Redaktores J. Bērziņa un A. K u d u m a.

Techn. redakturs Fr. Kleinbergs. Korektores E. Pauzule un T, Greste., Vāks J, S 1 a ņ ķ a-

Nr. JT 00775.

Parakstīta iespiešanai 1945. g. 6. decembrī. Papīra formāts 61X86 cm. Metiens 50.000. Lokšņu skaits 45Vi Iespiesta VAPP PT tipogrāfijā Nr. 1 «Cīņa», Rīgā. 2088.

Maksā 5 rbļ.

[1] centrālā lauksaimniecības kooperācijas apvienībā. Red.

[2] viskrievijas centrālā linkopju un kaņepjkopju kooperatīvu apvienība. Red.

[3] ir runa par akselroda, martova, potresova u. c. «kompāniju*, kas nepadevās II kongresa lēmumiem un apvainoja' Ļeņinu «birokrātismā». J. St.

[4] sk. iepriekš «par leņinisma pamatiem». J. St.

[4] Pasvītro jums Zinovjeva. J. St.

[5] transporta strādnieku arodbiedrības CK. Red.

[6] iespiests ar dažiem saīsinājumiem. J. St.

[7] no tā secināms, ka novirzīšanās no pareizās līnijas rada divējāda veida briesmas strādnieku un zemnieku savienībai: briesmas no to puses, kas domā, padarīt, teiksim, pārejošos, ārkārtējos līdzekļus labības sagādē par pastāvīgu vai ilgstošu partijas kursu, un briesmas no to puses, kas domā izmantot ārkārtējo līdzekļu atcelšanu, lai atraisītu kulaku, lai pasludinātu pilnīgu tirdzniecības brīvību, bez tā, lai tirdzniecību regulētu valsts orgāni. Tāpēc pareizas līnijas no d r o š inā š a na i ir nepieciešama cīņa divās frontēs.

Izlietoju gadījumu, lai atzīmētu, ka mūsu prese ne vienmēr ievēro šo noteikumu, izrādīdama dažreiz zināmu vienpusību. Gadās, piemēram, ka atmasko tos, kas grib padarīt ārkārtējos līdzekļus labības sagādē, kuriem ir pārejošs raksturs, par pastāvīgu mūsu politikas kursu, apdraudot saikni. Tas ir loti labi. Bet nav labi un pareizi, ja reizē ar to pietiekami neievēro un neatmasko kā nākas tos, kas apdraud saikni no otras puses, neatmasko tos, kas atdodas sīkbu ržu azi sk a i stichijai, kas prasa pavājināt cīņu pret kapitālistiskajiem elementiem uz laukiem un dot pilnīgu tirdzniecības brīvību bez valsts regulējošas lomas, tādējādi iedragājot saikni no otra gala. Tas jau vairs nav labi. Tā ir vienpusība.

Gadās arī, ka atmasko tos, kas noliedz, teiksim, iespējamību un lietderību pacelt individuālās sīkās un vidējās zemnieku saimniecības, kuras pašreizējā stadijā ir lauksaimniecības baze. Tas ir loti labi. Bet nav labi un pareizi, ja reizē ar to neatmasko tos, kas mazina kolchozu un sovchozu nozīmi un neredz to, ka individuālās sīkās un vidējās zemnieku saimniecības pacelšanas uzdevums praktiski jāpapildina ar kolchozu un sovchozu celtniecības pacelšanas uzdevumu. Tā jau ir vienpusība.

Lai nodrošinātu pareizu līniju, jācīnās divās frontēs un jāatmet jebkura v i e np u sīb a .

[8] laikrakstu k o r e sp o nd e n t i uz laukiem. — red.

[9] bucharins kĀ TEORĒTIĶIS

Tādas savos pamatos ir labējās opozicijas teorētiķa — Bucharina — galvenās kļūdas mūsu politikas pamatjautājumos.

Saka, ka Bucharins ir mūsu partijas teorētiķis. Viņš, protams, ir teorētiķis, un nebūt ne mazais. Bet lieta tāda, ka ar teoriju viņam nav viss kārtībā. Tas redzams kaut vai no tā, ka viņš sablīvējis veselu kaudzi kļūdu partijas politikas jautājumos, kuras es nupat raksturoju. Nevar būt, ka šīs kļūdas, kļūdas Kominternes līnijā, kļūdas šķiru cīņas jautājumos, jautājumos par šķiru cīņas saasināšanos, par zemniecību, par nepu, par saiknes jaunajām formām, — nevar būt, ka visas šīs

[10] neps — jauna ekonomiskā politika. Red.

Content

Staļins Josifs Ļeņinisma jautājumi

PAR ĻEŅINISMA PAMATIEM

II METODE

III TEORIJA

IV PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS

VII STRATĒĢIJA UN TAKTIKA

VIII PARTIJA

IX STILS DARBĀ

OKTOBRA REVOLŪCIJA UN KRIEVU KOMUNISTU TAKTIKA

OKTOBRA REVOLŪCIJAS ĀRĒJA UN IEKŠĒJĀ SITUĀCIJA

II PAR DIVĀM OKTOBRA REVOLŪCIJAS ĪPATNĪBĀM JEB OKTOBRIS UN TROCKA PERMANENTĀS REVOLŪCIJAS TEORIJA

III PAR DAŽĀM BOĻŠEVIKU TAKTIKAS ĪPATNĪBĀM OKTOBRA SAGATAVOŠANAS PERIODĀ

IV OKTOBRA REVOLŪCIIA KĀ PASAULES REVOLŪCIIAS SĀKUMS UN PRIEKŠNOTEIKUMS

PAR ĻEŅINISMA JAUTĀJUMIEM

ĻEŅINISMA DEFINĒJUMS

II GALVENAIS ĻEŅINISMĀ

III JAUTĀJUMS PAR «PERMANENTO» REVOLŪCIJU

IV PROLETĀRISKĀ REVOLŪCIJA UN PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

V PARTIJA UN STRĀDNIEKU ŠĶIRA PROLETARIĀTA DIKTATŪRAS SISTĒMĀ

VI JAUTĀJUMS PAR SOCIĀLISMA UZVARU VIENĀ ZEMĒ

VII CIŅA PAR SOCIĀLISTISKAS CELTNIECĪBAS UZVARU

PAR TRIM PARTIJAS P A M A T L O Z U N G I E M ZEMNIEKU JAUTĀJUMĀ

PAR PROLETARIĀTA UN NABADZĪGĀS ZEMNIECĪBAS DIKTATŪRAS LOZUNGU OKTOBRA SAGATAVOŠANAS PERIODĀ

REVOLŪCIJAS STARPTAUTISKAIS RAKSTURS

LABĪBAS FRONTĒ

ĻENINS UN JAUTĀJUMS PAR SAVIENĪBU AR VIDĒJO ZEMNIEKU

PAR LABĒJĀM BRIESMĀM VK(b)P

PAR LABĒJO NOVIRZIENU VK(b)P

PĀRMAIŅAS ŠĶIRU STĀVOKLĪ UN MŪSU DOMSTARPĪBAS

DOMSTARPĪBAS KOMINTERNES JAUTĀJUMOS

III DOMSTARPĪBAS IEKŠĒJĀS POLITIKAS JAUTĀJUMOS

IV PAR CĪŅU AR LABĒJO NOVIRZIENU

LIELĀ LŪZUMA GADS

I DARBA RAŽĪBAS NOZARĒ

II RŪPNIECĪBAS CELTNIECĪBAS NOZARĒ

III LAUKSAIMNIECĪBAS CELTNIECĪBAS NOZARĒ

SECINĀJUMS

PAR AGRĀRĀS POLITIKAS JAUTĀJUMIEM PSRS

«LĪDZSVARA» TEORIJA

II «PAŠPLŪSMES» TEORIJA SOCIĀLISTISKAJĀ CELTNIECĪBĀ

III SĪKZEMNIEKU SAIMNIECĪBAS «STABILITĀTES» TEORIJA

IV PILSĒTA UN LAUKI

V PAR KOLCHOZU RAKSTURU

VI PĀRMAIŅAS ŠĶIRU STĀVOKLĪ UN PAGRIEZIENS PARTIJAS POLITIKĀ

VII SECINĀJUMI

KULAKU KA ŠĶIRAS LIKVIDĀCIJAS POLITIKAS JAUTĀJUMĀ

PANĀKUMU REIBONIS

ATBILDE BIEDRIEM K O L C H O Z N I E K I E M

PAR SAIMNIECISKO DARBINIEKU UZDEVUMIEM

JAUNI APSTĀKĻI JAUNI SAIMNIECISKAS CELTNIECĪBAS UZDEVUMI

DARBA SPĒKS

II STRĀDNIEKU DARBA ALGA

III DARBA ORGANIZĀCIJA

IV JAUTĀJUMS PAR STRĀDNIEKU ŠĶIRAS RAŽOŠANAS UN TECHNISKO INTELIĢENCI

PAGRIEZIENA PAZĪMES VECĀS RAŽOŠANAS TECHNISKAS INTELIĢENCES VIDŪ

VI PAR SAIMNIECISKO PAŠAPRĒĶINU

VII PA JAUNAM STRĀDĀT, PA JAUNAM VADĪT

PAR DAŽIEM BOĻŠEVISMA VĒSTURES JAUTĀJUMIEM

PIRMĀS PIECGADES REZULTĀTI

i PIECGADES STARPTAUTISKĀ NOZĪME

II PIECGADU PLĀNA GALVENAIS UZDEVUMS UN TĀ REALIZĀCIJAS CEĻŠ

III ČETROS GADOS IZPILDĪTĀS PIECGADES REZULTĀTI RŪPNIECĪBA

īv ČETROS GADOS IZPILDĪTĀS PIECGADES REZULTĀTI LAUKSAIMNIECĪBĀ

V ČETROS GADOS IZPILDĪTĀS PIECGADES REZULTĀTI STRĀDNIEKU UN ZEMNIEKU MATERIĀLĀ STĀVOKĻA UZLABOŠANĀ

VI ČETROS GADOS IZPILDĪTAS PIECGADES REZULTĀTI PREČU APGROZĪBĀ STARP PILSĒTU UN LAUKIEM

VII ČETROS GADOS IZPILDĪTAS PIECGADES REZULTĀTI CĪŅĀ PRET NAIDĪGO ŠĶIRU ATLIEKĀM

VIII KOPSECINĀJUMI

PAR darbu uz LAUKIEM

RUNA VISSAVIENĪBAS KOLCHOZNIEKU TRIECIENNIEKU PIRMAJĀ KONGRESĀ

I KOLCHOZU CEĻŠ VIENĪGI PAREIZAIS CEĻŠ

II MŪSU TUVĀKAIS UZDEVUMS PADARĪT VISUS KOLCHOZNIEKUS TURĪGUS

III ATSEVIŠĶAS PIEZĪMES

PĀRSKATA REFERĀTS PARTIJAS XVII KONGRESAM PAR VK(b)P CK DARBU

i PASAULES KAPITĀLISMA ILGSTOŠĀ KRĪZE UN PADOMJU SAVIENĪBAS ĀRĒJAIS STĀVOKLIS

1. EKONOMISKAS KRĪZES KUSTĪBA KAPITĀLISTISKAJĀS ZEMĒS

2.. POLITISKA STĀVOKĻA SAASINĀŠANAS KAPITĀLISTISKAJĀS ZEMĒS

3. ATTIEKSMES STARP PSRS UN KAPITALISTISKAJAM VALSTĪM

II TAUTSAIMNIECĪBAS KĀPUMA TURPINĀŠANĀS UN PSRS IEKŠĒJAIS STĀVOKLIS

2. LAUKSAIMNIECĪBAS KĀPUMS

3. DARBA ĻAUŽU MATERIĀLĀ STĀVOKĻA UN KULTŪRAS KĀPUMS

4. PREČU APGROZĪBAS KĀPUMS UN TRANSPORTS

III PARTIJA

1. IDEJISKI POLITISKĀS VADĪBAS JAUTĀJUMI

2. ORGANIZATORISKĀS VADĪBAS JAUTĀJUMI

GALA VĀRDA VIETĀ

RUNA KREMĻA PILĪ SARKANĀS ARMIJAS AKADĒMIĶU IZLAIDUMA

RUNA PIRMAJĀ VISSAVIENĪBAS S T A C H AN O VI E Š U APSPRIEDĒ

I STACHANOVIEŠU KUSTĪBAS NOZĪME

II STACHANO VIESU KUSTĪBAS SAKNES

III JAUNI CILVĒKI JAUNAS TECHNISKAS NORMAS

IV TUVĀKIE UZDEVUMI

V DIVI VĀRDI

PAR PSR SAVIENĪBAS KONSTITŪCIJAS PROJEKTU

KONSTITŪCIJAS KOMISIJAS ORGANIZĒŠANA UN TAS UZDEVUMI

II PĀRGROZĪBAS PSRS DZĪVĒ PERIODĀ NO 1924. GADA LĪDZ 1936. GADAM

III KONSTITŪCIJAS PROJEKTA GALVENĀS ĪPATNĪBAS

IV KONSTITŪCIJAS PROJEKTA BURŽUĀZISKĀ KRITIKA

V LABOJUMI UN PAPILDINĀJUMI KONSTITŪCIJAS PROJEKTĀ

VI PSRS JAUNĀS KONSTITŪCIJAS NOZĪME

PAR DIALEKTISKO UN VĒSTURISKO MATERIĀLISMU

PĀRSKATA REFERĀTS PARTIJAS XVIII KONGRESĀ PAR VK(b)P CK DARBU

I PADOMJU SAVIENĪBAS STARPTAUTISKAIS STĀVOKLIS

I. JAUNA EKONOMISKA KRlZE KAPITĀLISTISKAJĀS ZEMĒS. CĪŅAS SAASINĀŠANAS PAR NOIETA TIRGIEM, PAR IZEJVIELU AVOTIEM, PAR PASAULES JAUNU PĀRDALĪŠANU

3. PADOMJU SAVIENĪBA UN KAPITĀLISTISKĀS ZEMES

II PADOMJU SAVIENĪBAS IEKŠĒJAIS STĀVOKLIS

1. TĀLĀKAIS RŪPNIECĪBAS UN LAUKSAIMNIECĪBAS KĀPUMS

2. TAUTAS MATERIĀLĀ UN KULTURĀLĀ STĀVOKĻA TĀLĀKAIS KĀPUMS

3. PADOMJU IEKĀRTAS TĀLĀKA NOSTIPRINĀŠANA

III VK(b)P TĀLĀKA NOSTIPRINĀŠANA

1. PASĀKUMI PARTIJAS SASTĀVA UZLABOŠANAI. ORGANIZĀCIJU SADALĪŠANA MAZĀKĀS. VADOŠO ORGĀNU TUVINĀŠANA ZEMĀKO ORGANIZĀCIJU DARBAM

2. KADRU IZVĒLE, VIŅU IZVIRZĪŠANA, VIŅU IZVIETOŠANA

3. PARTIJAS PROPAGANDA. PARTIJAS BIEDRU UN PARTIJAS KADRU MARKSISTISKI ĻEŅINISKĀ AUDZINĀŠANA

4. DAŽI TEORIJAS JAUTĀJUMI

PAR ĻEŅINISMA PAMATIEM