M. Birznieks

No SS un SD līdz...

M.Birznieks

No SS un SD līdz...

.

1.

Pirms vairāk nekā desmit gadiem redzēju, ka, aizberot kādu dīķi, tajā kopā ar būvniecības atkritumiem ievēla sadauzītus bieza betona bluķus. Atvesti no kaut kādas vietas pilsētā, dūņās nogrima otrā pasaules kara paliekas — kādas uguns pozīcijas saspridzinātie mūri. Samesti dvakojošās dūņās, lai netraucētu celt jaunas mājas, varbūt stādīt kokus ...

... Daba, cilvēkam piepalīdzot, dzēš un dziedē karā cirstās rētas. Nodod pagājībai atmiņas. Pēckara pavasaros stādītajos mežos koki skaita gadskārtas, mežu ielokos un pakalnos kādreizējās tranšejas pārvērtušās par nenosakāmas formas gravām. Pēc 1945. gada maija, kad beidzās otrais pasaules karš, dabā nākuši un gājuši trīsdesmit trīs pavasari. Eiropas tautām tie bijuši miera pavasari, ikviens kopā ar ikdienu un rūpēm nesis sev līdzi ilgas un ieceres. Ja, un arī atmiņas. Esmu redzējis brīžus, kad maijā satiekas manu vienaudžu tēvi un brāļi, mātes un māsas! Klausoties viņu atmiņu nebeidzamajā vijā, karu nepārdzīvojušam var likties, ka šo sirmo vīru un sievu acis kļūst valgas atkalredzēšanās priekā. Arī tas pareizi. Daudz asaru līdzi nes prieka lāsi. Un tas jau tā būs vienmēr — tīri cilvēcīgi — katra personīgais prieks par to, ka nacistu lodes un granātu šķembas bēgušas no viņa, ka nebija jāiepazīst

nacistu nāves nometnes. Ciliem prieks par to, ka sadisti nespēja koncentrācijas nometnēs viņus salauzt un, kaut ari ļoti smagi, tomēr tika sagaidīts Uzvaras pavasaris.

Neviens gan nekad neizmērīs, cik prieka, bēdu un ari naida asaru pasaulē izraudāts, cik šajās lāsēs personīgā, cik kopīgā. Kopīgais gandarijums par 20. gadsimta lielākā cilvēces posta — nacisma — sagrāvi un vārdos neizsakāmas daudzu miljonu cilvēku sāpes un atmiņas par zaudētajiem tuviniekiem.

Dažreiz nākas dzirdēt, ka tagad, pēc tik daudziem gadiem, vairs neklājas runāt, pat domāt par karu un ta upuriem. Viss esot jānodod aizmirstībai. Tas jā-darot nākotnes labā. Lai mūsu bērnu bērni nekā nezinātu par drausmajām dienām, lai nevairotos naids.

Arī mēs negribam, lai izplatītos naids, bet gan, lai dibinātos draudzība un sadarbība starp tautām. Tieši tādēļ nacisma upuri nav nododami aizmirstībai. Aizmirst viņus nozīmētu neievērot daudzās kapu kopas pie ikvienas Latvijas pilsētas un lielāka lauku ciemata. Neatcerēties nozīmētu nepastāstīt bērnu bērniem par dažu nacistu līdzskrējēju lomu mierīgu iedzīvotāju iznīcināšanā nacistu okupācijas gados. Īpaši pēckara latviešu emigrantu paaudze, kas dzimusi dažādās ārvalstīs, maz ko par viņiem zina. Bieži vien, saliekoties sarīkojumos vai dzīvojot vienā pilsēta, viņi nezina, ka sirmais kaimiņš ir kara noziedznieks, kas izbēdzis soda.

Kad hitleriskā Vācija sāka īstenot nacistu sapni uzkundzēties pasaulei, par fašisma agresijas upuriem kļuva gandrīz visas Eiropas valstis. 1941. gada 22. jūnija rītausmā hitleriešu karapūļi nodevīgi ie-

bruka Padomju Savienībā. Viena no pirmajam padomju republikām vācu fašistu okupācijā nokļuva Latvija.

Nirnbergas Starptautiskais Kara Tribunāls, tiesājot kara noziedzniekus, atzīmēja, ka nacisma pastāvīgais pavadonis okupētajās teritorijās bija civiliedzīvotāju masu slepkavības, pilsētu barbariska iznīcināšana, cilvēku vajašanas politisku, rasistisku un reliģisku motīvu dēļ. Nacisma pavadonis Eiropā bija nāves nometņu krematoriju dūmi. Nirnbergas prāvā daudzus kara noziedzniekus notiesāja. Tomēr daudzi, pamanījušies paslēpties, izbēga taisnīgai tiesai. Viņu vidu ne mazums arī latviešu tautas nodevēju patvērās dažādas zemēs gan Amerikas kontinentā, gan Austrālijā, Latīņamerikas valstīs, gan Rietumeiropā. Paradoksāli iedomāties, ka vairums no viņiem patvērušies tieši tajās zemēs, kuru lautas devušas savu ieguldījumu nacisma sagrāvē un kuru pārstāvjus šie kara noziedznieki ari iznīcinājuši. Sajās zemēs viņi ieradās, viltīgi uzdodamies par kara bēgļiem vai ari pasludinot sevi par «politiskiem bēgļiem», kas «politisku iemeslu dēļ bēguši no komunisma». «Auksta kara» apstākļos daudzu rietumvalstu valdības mākslīgi kultivēja «politisko bēgļu» mītu, izmantojot kara noziedzniekus saspīlējuma uzturēšanai. Rietumvalstu izlūkdienesti šiem «bēgļiem» savos plānos ierādīja aktīvu lomu. Proti, ar šo dienestu atbalstu bijušie kara noziedznieki un Gclena vadītā nacistu Vācijas izlūkdienesta aģenti tika iecelti par dažādu pretpadomju un spiegošanas centru vadītajiem un akciju izpildītājiem. Kā atzinis Gelēns, ieceļotājiem no Padomju Savienības (domāti kara no ziedznieki) slepenās misijās esot divas galvenās priekšrocības viņu nacistiskā pagātne un padomju tautu valodu pārvaldīšana. To sacījis nacistu

izlūkdienesta šefs tūlīt pēc nacistu sakāves, domājot par savu bijušo aģentu nodošanu rietumvalstu izlūkdienestu rīcībā.

«Aukstā kara» gados šie «bēgļi» visvisādi centās pakalpot saviem jaunajiem maizes tēviem rietumvalstīs. Tika kurināts naids pret Padomju Savienību, viņi aktīvi iesaistījās spiegošanā, sūtot uz Latviju izlūkskolās sagatavotos spiegus. Savā darbībā pret PSRS nacisma noziegumu līdzgaitnieki cenšas izmantot arī tos aizrobežas latviešus, kas svešās zemēs nokļuvuši nacistiskās propagandas ietekmē vai aizvesti ar varu un viltu. Un bieži vien šie kara noziedznieki bija tiešie vainīgie, ka daudzi civiliedzīvotāji tika nosūtīti vergu darbos uz Vāciju.

Iet laiks, un nacisma piekritēji maina savu taktiku. Viņi atklāti vairās sludināt fašismu un cildināt rasismu. Reizēm vārdos pat nosoda to. Bet tikai formāli, tikpat liekulīgi, kā viņi mēdz spriedelēt par brīvībām, demokrātiju un cilvēktiesību aizstāvību.

Mainoties starptautiskajai situācijai, tai atbilstoši savas darba formas maina izlūkdienesti — šo «bēgļu» īstenie saimnieki. Līdz ar to jauniem pret-padomju izlēcieniem aicināti bijušie nacisma līdzskrējēji.

Sājos gados, kas pagājuši pēc otrā pasaules kara, latviešu emigrantu patvēruma zemju sabiedrība kopumā iepazinusi gan viltus bēgļus, gan viņu atbalstītājus. Lielāko vairākumu atzinīgi vērtē pēc viņu nopelniem, sašutumu izsaka tiem, kas arī jaunajos starptautiskajos apstākļos cenšas kūdīt tautas naidam, liecoties pēc saspīlējuma, kas novestu dažādas valstis līdz konfrontācijai.

Neskatoties uz oficiālo valsts iestāžu kluso līdzjūtību ASV dzīvojošajiem nesodītajiem kara noziedz-

niekiem, amerikāņu žurnālisti un dažuviet ari sabiedrība prasa izraidīt no valsts kara noziedzniekus, kas, noslēpjot savu sadarbību ar nacistiem, pēc kara ieceļojuši ASV. Starp šiem amerikāņu presē pieminētajiem kara noziedzniekiem tiek pieminēti ari daži latviski uzvārdi. Mēs uzsveram — tikai daži: Maikov-skis, Detlavs, Laipenieks un Hāzners. Bet zinām, un to apliecina arhīvu materiāli un liecinieku stāstījumi, ka ASV un citās rietumvalstīs vēl nesodīti bēguļo daudzi citi — gan tiešie kara noziedznieki, gan arī viņu ideoloģiskie tēvi, tie, kas savos rakstos un runās sadistus sagatavoja viņu cilvēkienīšanas misijai. Nesen Amerikas Savienotajās Valstīs rakstnieks Hovards Blūms, apkopojot viņam pieejamās ziņas par kara noziedzniekiem, uzrakstījis grāmatu «Wanted» («Tiek meklēti»). Tajā vairākās nodaļās stāstīts par latviešu izcelsmes kara noziedznieku Boļeslavu Maikovski, ko 1965. gadā par aktīvu piedalīšanos mierīgu iedzīvotāju iznīcināšanā Rēzeknes apriņķī nacistu okupācijas gados aizmuguriski tiesāja Latvijas Augstākā tiesa. Hovards Blums uzsver, ka ne mazāk vainīgi kara noziegumos ir visi pārējie, kas nacistu varas gados uzģērbuši SS virsnieku mundierus un ar sirdi un dvēseli kalpojuši apmātā fīrera idejām.

Viena no tām emigrantu organizācijām, kur sapulcējies nacistu līdzskrējēju «krējums», ir «Daugavas vanagi». Šo fašistisko organizāciju 1945. gada beigās Beļģijā, Cedelghemas kara gūstekņu nometnē, kur bija ievietoti latviešu SS leģionā un citās hitleriskās Vācijas armijas daļās dienējušie latvieši, nodibināja bijusī augstākā virsniecība, starp kuriem bija SD nāves komandu locekļi, brīvprātīgie policisti, kas otrā pasaules kara laikā Latvijā, Baltkrievijā, Polijā un citur apzināti pastrādājuši daudzus noziegumus pret civiliedzīvotājiem. Šo organizāciju dibināja kā

aprūpes biedrību palīdzības sniegšanai invalidiem un trūkumā nonākušajiem SS leģionāriem. Taču vārds «aprūpe» tai tika piesaistīts tikai tādēļ, lai «vanagi» varētu organizāciju oficiāli reģistrēt patvērumu zemju iestādēs. Patiesībā, un to toreiz piemuļķotie ierindas biedri nezināja, tajā tika sapulcināti rūdītie esesieši, kas pēckara gados cerēja un alka revanša.

Tagad, pēc viņu pašu datiem, «Daugavas vanagu» organizācijas biedri mīt 14 zemēs. Tātad, lūk, cik daudzās vietās trīsdesmit trīs gadus pēc kara vēl slēpjas kara noziedznieki!

Viens no šīs organizācijas dibinātājiem bija jau pieminētais Vilis Hāzners, kurš slēpjas ASV. Vilis Hāzners tūlīt pēc nacistu iebrukuma Latvijā t. s. «pašaizsardzības» bandu sastāvā organizēja nacistiem nevēlamo civiliedzīvotāju iznīcināšanu, vēlāk bija «kārtības policijas» štāba administratīvās daļas priekšnieks un vadīja latviešu policijas bataljonu dibināšanu. Viņš arī bija viens no tiem, kas parakstīja pavēli par daudzu ebreju ieslodzīšanu Rīgas lielajā sinagogā bij. Salaspils ielā un par tās aizdedzināšanu ar visiem ieslodzītajiem. Vēlāk Hāzneru iecēla par Abrenes apriņķa policijas priekšnieku. Kā zināms, ar tik augstiem amatiem nacisti «apbalvoja» tikai izcili pakalpīgus cilvēkus, tādus, kas neilgā laikā ar saviem darbiem pierādīja īstu uzticību fīrera idejām. Un kā ikvienā Latvijas pilsētā, tā arī Abrenē nacisti varēja piestiprināt dēli ar uzrakstu «Juden-frei». Jau pieminētais V. Hāzners nav pēdējais mohikānis šajā organizācijā. Viņa noziegumu brāļi, kaut arī krietni nosirmojuši, vēl daudzi ir dzīvi. Un tāpat, dēvēdami sevi par «trimdiniekiem» un «politiskiem bēgļiem», pieliek visas pūles un varēšanu, lai apmelotu zemi un tautu, kur izdarīti noziegumi, dezin-

formē patvēruma zemju sabiedrību par apstākļiem savā bijušajā dzimtenē, cenšas organizācijai «ieliet» jaunas asinis — piesaistīt savai prettautiskajai darbībai latviešu emigrantu jauniešus.

Vēl daudz un dažādu nosaukumu biedrību un organizāciju izveidots zemēs, kur dzīvo latviešu emigranti. Mēs nestāstīsim par tādām, kuru mērķi ir kultūras sakari un cenšanās pārvarēt latviešu asimilāciju, bet gan par dažādu fondu un viņu barvežu cenšanos iztapt maizes tēviem, šo fondu un apvienību galvenajiem finansētājiem. Piemēram, drīz pēc kara tika nodibināta t. s. ACEN, «Apspiesto Eiropas tautu asambleja», kuras vadībā no latviešiem tika iefiltrēti bijušie kara noziedznieki. Par šo «asambleju» bijušais CI'P (ASV Centrālā izlūkošanas pārvalde) aģents Filips Eidžijs rakstīja: «ACEN, es skaidri zinu, bija CIP propagandas operācija.»

Sī «asambleja» darbojās pirms vairākiem gadiem. Tagad par tādu ka «jumta» organizāciju tiek minēts cits burtu savirknējums - PBLA, ko var atšifrēt kā «pasaules brīvo latviešu apvienību». Pēc «trimdotāju» izpratnes visi latvieši, kas dzīvo ārpus savas dzimtenes, esot brīvi, tomēr šim iestādījumam nav nekādas popularitātes, un diezin kādēļ latvieši negrib tajā iestāties. Patiesībā tā ir tikpat fiktīva kā pēckara gadu ACEN, jo pagaidām par tās darbības tiešajiem mērķiem zina tikai nedaudzi spices vīri, kas apvienības galvgaļa pilda augstākstāvošas pārvaldes pavēles. Budžets? Vai tad vienkāršiem mirstīgiem ārzemju latviešiem jāzina, cik dolārus CIP atvēl PBLA vadītāju apmaksai? Toties saspīlējuma mazināšanas pretinieku mērķiem dažādu Padomju Savienības tautu emigranti ir Juti noderīgi ka preipadomju ak ciju ierosinātāji un to tiešie izpildītāji.

Pagājuši trīs gadi, kopš Somijas galvaspilsēta

notika Eiropas drošības un sadarbības apspriede, kurā piedalījās visas Eiropas valstis, ASV un Kanāda. Sājos gados Helsinku gars tiek iedzīvināts valstu un tautu attiecībās. Un tomēr atklātībai zināmi fakti par dažu kapitālistisko valstu noslieci neievērot kaimiņtautu intereses, pat vēl vairāk — kā nacistu valdīšanas gados — tiek ignorētas elementāras cilvēka tiesības. 1978. gadā Francijas pilsētā Strasburgā Eiropas cilvēka tiesību komisija izskatīja Īrijas sūdzību pret Anglijas varas iestādēm, kas līdzvainīgas Olsterā deviņu gadu laikā 1700 cilvēku nogalināšanā un 18 000 cilvēku ievainošanā. Arī ASV, it sevišķi pēdējā laikā, daudz tiek runāts par cilvēka tiesību respektēšanu, jo astoņi miljoni amerikāņu ir bezdarbnieki, miljoniem cilvēku dzīvo pastāvīgās bailēs no gangsteriem, vēl nedaudzajiem indiāņiem ierādīti noteikti rezervāti un viņiem liegtas pat tiesības uz savu pārstāvniecību vēlētos orgānos. Kā paziņojis bijušais Nacionālās drošības padomes līdzstrādnieks M. Galperins, FIB (ASV Federālais izmeklēšanas birojs) un CIP faktiski neievēro nekādus likumus un veic ASV pilsoņu izspiegošanu. Laikā no 1960. līdz 1974. gadam FĪB izskatījis vairāk nekā 500 000 safabricētu lietu par pilsoņu «graujošu» darbību. FĪB galvenā uzmanība pievērsta personām, kas aizstāv mieru un atbalsta saspīlējuma mazināšanu, prasa rasu vienlīdzību. Tā franču buržuāziskās avīzes «Le Monde» žurnālists Daniels Simons raksta, ka Ziemejkarolīnas štata cietumos smok vairāk nekā 13 000 cilvēku, to skaitā arī Bens čeiviss, kura vienīgais noziegums ir tas, ka viņš organizējis demonstrāciju pret rasu segrcgāciiu. Čikāgā notika tiesas farss pret kādu O’Nīlu, kas FĪB uzdevumā nogalinājis vairākus cilvēkus, kuri cīnās par Amerikas melnādaino iedzīvotāju brīvību un vienlīdzību. O’Nīlu

«tiesaja», bet taja paša laika FIB viņam turpināja izmaksāt noteikto algu — 3000 dolāru mēnesī!

Šos un daudzus citus faktus par cilvēka tiesību neievērošanu ASV oficiālās iestādes izliekas nezinām, tajā pašā laikā uzsākot plašu propagandas akciju it kā par «cilvēka tiesību neievērošanu» sociālistiskajās valstīs. Kā teikts parunā — zaglis sauc: ķeriet zagli! Piezīmēsim — zagļu un viņu ķērāju lomām it labi noder arī daži latviešu emigranti.

ASV nepārtraukti vajā cilvēkus, kas aizstāv pilsoņtiesības un cīnās pret rasismu, toties nacisti un viņu rokaspuiši te lieliski var justies drošībā. Vēlreiz neliela piebilde par jau minētajiem otrā pasaules kara noziedzniekiem B.Maikovski, V. Hāzneru, E. Lai-penieku, K. Detlavu, E.Maču un citiem. So un droši vien arī citu «brīvajā pasaulē» dzīvojošo kara noziedznieku aizstāvībai latviešu emigrantu spices vīri nodibinājuši t. s. «patiesības fondu», kurā savas artavas aicināti iemaksāt ārzemju latvieši. Zīmīgi, lai neteiktu vairāk, ka V. Hāznera advokāts ir Ivars Bērziņš, tas pats, kas vairākus gadus, droši vien kādas iestādes uzdevumā, aktīvi darbojās t. s. ALA (Amerikas latviešu apvienība). Sājā «fondā» bija iefiltrēts arī V. Hāznera dēls Daumants. Tikai «fonda» kasieris gan netiek minēts. Var izdarīt pieņēmumu, ka vai nu nacistu līdzjutēju saziedotā nauda bez kāda kasiera starpniecības uz reizi nokļūst kara noziedznieku kontā, vai arī kasieris netiek minēts tādēļ, ka viņam nav ko skaitīt.

Dažu latviešu tapšanai par kara noziedzniekiem ir diezgan liela priekšvēsture. Tāpat arī viņu lielajai izkalpībai dažādiem ārvalstu speciālajiem dienestiem. Par to pastāstīsim lasītājiem turpmākajās grāmatas nodaļās.

2.

Fašisms nekad nebija laidis dziļas saknes latviešu tauta. Ta ir slavena ar savām revolucionārajām tradīcijām, sociālās taisnības mērķiem, internacionālās sadraudzības pierādījumiem. Taču fašisms Latvijā nav importa produkts. Fašismam, kā to raksturo akadēmiķis V. Samsons, «bija pašam savas sociāli ekonomiskās un politiskās saknes, tas izauga no vietējās barotnes pašu zemē». Šīs idejas bija tīkamas buržuāzijai, kura allaž tiekusies uzurpēt varu, pieredzi pārņemot arī no fašisma sārtiem Rietumeiropā. Šiem buržuāzijas visaktīvākajiem pārstāvjiem tās bija vajadzīgas tāpēc, ka viņu plānu realizācijai nederēja pat savas šķiras valsts pseidodemokrātija. Musolini uri vēlāk Hitlera fašismā un tā metodēs viņi saskatīja mērķi un līdzekļus, kā zemē sagrābt varu uz fanātiska nacionālisma demagoģijas un neslēpta antisemītisma bāzes.

Vispirms bija militāristu mēģinājumi (leitnanta Oliņa un citi neizdevušies puči). Tad nāca no korporeļu un pēc bagātības alkstošo mazpilsētu sīkīpaš-nieku vidus sakomplektētā pērkonkrustiešu organizācija, par kuras «vadoni» uzmetās filozofijas students G. Celmiņš. Tā bija eksaltētu, līdz zvēriskam naidam sakairinātu buržuju dēliņu dīkdieņu apvienība ar tolaik Itālijā un Vācijā uz politiskās skatuves uznākušā fašisma atribūtu, parašu un lozungu atdarinā-jumiem — ar kāškrustu un pelēkmelno formas tērpu, ar fašistiskajam sveicienam paceltu roku, ar anti-sovetisma, šovinisma un antisemītisma saukļiem, ar pagaidām vēl sīku vardarbību provokatoriskiem inscenējumiem. 1962. gadā bijušais buržuāziskās Latvijas ārlietu ministrs Vilhelms Munters «Pērkon-krusta» organizāciju raksturoja šādi: «Nacistu valsts

panākumu un hitleriskas partijas primitīvo lozungu spārnoti, galvas pacēla mūsu pašmāju fašisti jeb, kā viņi dēvējās, «pērkonkrustieši», kas līdz tam bija smēlušies iedvesmu Itālijas fašistu himnā «Giovi-nezza», bet tagad atrada piemērotu garīgu barību hitleriskās partijas programmā.»

Buržuāzija pilnā mērā atbalstīja antisovetismu, un tai principā nebija nopietnu iebildumu ari pret šovinismu un antisemītismu. Īstenībā šīs parādības bija tās gaumē, turklāt ekonomiskās krīzes gados tās kalpoja par drošības ventili pret darba tautas neapmierinātību. Buržuāziju satrauca kas cits: fašistu — pērkon-krustiešu un to sekotāju aktivitātē tā nojauta savas varas apdraudējumu. Tāpēc tā nobīdīja malā pelēk-kreklus, likvidēja demokrātijas pēdējās paliekas — vispirms pēc Hitlera metodes pašā Latvijas saeimā apcietināja vēlētos deputātus, bet pusgadu vēlāk padzina arī pašu saeimu.

Pērkonkrustiešus un viņu ideju atbalstītājus no militāristu aprindām savā aizsardzībā ar atplestām rokām ņēma hitleriskās Vācijas slepenie institūti un dienesti. Fašistiskās organizācijas vadītāji G. Celmiņš, E. Andersons, A. Melliņš, E. Puksis, Ā. Bilde, F. Rikards, E. Plāķis un daudzi tās ierindnieki tika savervēti un izskoloti par profesionāliem spiegiem un diversantiem, fašisma prettautisko ideju sludinātājiem.

Kad 1940. gadā Latvijā sākās revolucionārās pārvērtības, daļa no viņiem atklāti pārvietojās pie saviem idejiskajiem un maizestēviem Berlīnē. Citi noslēpās, piemēram, A. Bilde — kāda veca mākslinieka dzīvoklī — un pildīja rezidenta lomu. Viņi visi — Latvijā un Vācijā — gaidīja savu stundu.

Savu stundu gaidīja arī tie bijušās buržuāziskās armijas virsnieki, kurus kā ilggadīgus Vācijas

slepeno dienestu aģentus nacisti 1939. gada rudenī un arī vēlāk bija «izvākuši» no Baltijas telpas. Arī darbībai Latvijā, tāpat kā citās Eiropas zemēs, hitlerieši savlaicīgi gatavoja savu «piekto kolonnu». Jau bija sācies otrais pasaules karš, kad Vācijā jaunu mājvietu atrada ģenerālis O. Dankers, pulkveži K. Freimanis, V. Janums, N. Karlsons, A. Silgailis, pulkvežleitnanti V. Deglavs, A. Bērziņš, E. Grap-manis un citi zemāku pakāpju virsnieki, kuru vidū īpaši aktīvs bija no buržuāziskās armijas izraidītais leitnants P. Kovaļevskis-Klāns.

«Piekto kolonnu» Latvijā nacistu sūtnis U. fon Koce un viņa plašā svīta no Himlera-Heidriha impērijas drošības pārvaldes vai admirāļa Kanarisa ab-vēra gatavoja ilgi un pamatīgi. Šo slepeno dienestu rezidenti Kaps, Burkhards un flotes kapteiņleitnants Silings vervēja ne tikai pērkonkrustiešus un militāristus. Viņu sarakstos bija politiķi (piemēram, bijušais Rīgas pilsētas lielvecākais un diplomāts R. Lie-piņš), garīdznieki (Mazsalacas prāvests A. Skrodelis un Limbažu mācītājs E. Mačs), zinātnieki (prof. M. Prīmanis), diplomāti, žurnālisti, jaunatnes organizāciju vadītāji, taču viskuplākā skaitā — fabrikanti, tirgotāji un namīpašnieki. Lielu nacistu uzticību baudīja bijušais buržuāziskās Latvijas sūtniecības militārais atašejs Berlīnē pulkvedis A. Plensners.

Kad Latvijā 1940. gada vasarā gāza fašistisko Ulmaņa režīmu un nodibinājās tautas valdība, «piektā kolonna» pirmo reizi sarosījās. Te sava loma bija arī citu valstu — Anglijas un ASV — slepeno dienestu aģentiem. Taču no tā nekas neiznāca — progresīvie spēki bija labi iepazinuši pašmāju fašistu un bieži vien to politiski nenobriedušo līdzskrējēju intrigas un tās izjauca. Vēlāk, kad Latvijā nodibinājās padomju vara, dziļi nokonspirētie, slepenai

naidīgai darbībai mūsu zemē atstātie nacistu «piektās kolonnas» aģenti spiegoja un sabotēja, centās konsolidēt savus spēkus. Vācu armijas iebrukuma priekšvakarā Padomju Savienības rietumu robežu tuvā aizmugurē vairākās vietās veidojas slepenas apbruņotas aizsargu, virsnieku un korporeļu bandas, kuras hitleriešu okupācijas pirmajās dienās zaglīgi, no muguras nogalināja atsevišķus Sarkanās Armijas karavīrus, padomju varas aktīvistus un viņu ģimenes locekļus. Citi, piemēram, tēvs un dēls Cuibes, atklāti spiegoja un palīdzēja hitleriešu diversantiem.

Tādu savas cilvēcības un personiskās patstāvības dziļa pagrimuma ceļu bija nogājuši pašmāju fašisti un viņu līdzskrējēji no buržuāzijas vidus, kad Latviju okupēja Hitlera Vācijas armija un policija, sāka valdīt reihskomisāru un gebītskomisāru institūti un gestapo.

Bija pienākusi šo latviešu tautas nodevēju stunda. Līdz šim viņiem nebija pietiekamas brīvības savas ideoloģijas un savu mērķu totālai realizācijai, daudzos gadījumos īstā seja tika maskēta. Tagad vairs nebija jāslēpjas. Nekas vairs nekavēja viņus izgāzt pret tautu savu zvērīgo naidu un pilnīgi atklāti deklarēt savu sunisko padevību nacistu okupantu viet-valžiem, no kuriem krietns skaits bija latviešu tautas septiņsimt gadu verdzinātājas baltvācu muižniecības atvases.

Latviešu fašistu slepeno organizētību, kas ar vācu militāristisko pedantismu bija sagatavota hitlerisko slepeno dienestu vadībā, apstiprināja vācu okupācijas dienu pirmie notikumi.

Dažādu slepeno dienestu zonderfīreru uniformas ar pirmajām hitleriskās armijas daļām uz Rīgu paši pirmie pēc varas steidzās pērkonkrustieši un politi-

kāņi, kurus nacisti Berlīnē bija sagatavojuši nodevēju lomām. Tāpat ar vācu armijas daļām Latvijā ieradās apmēram 300 virsnieku un slepeno dienestu aģenti, kas kopš 1941. gada maija bija sapulcēti latviešu apmācību nometnē pie Kēnigsbergas, kur viņi saņēma pēdējās instrukcijas dažādiem uzdevumiem okupētajā Latvijā. Daži no viņiem jau pirms kara slepeni tika iesūtīti Padomju Savienībā diversiju rīkošanai, tika uzņemti sakari ar aģentiem, kas atradās Latvijā.

Jau pirmā okupācijas diena parādīja, cik pamatīgi un lietišķi ir sagatavots šis nacistu «piektās kolonnas» aparāts. Bijušais Latvijas militārais atašejs Tallinā pulkvežleitnants V. Veiss, piedzīvojis abvēra aģents, 1. jūlijā pa radio deva signālu visiem, kas gaidīt gaidīja šo savas darbības stundu. V. Veiss baudīja okupācijas armijas un vēlāk — hitleriskās pārvaldes un policijas aparāta lielāko uzticību: viņš ieņēma visatbildīgākos posteņus latviešu policijas un pašpārvaldes vadībā. Tāpēc jau tūlīt ap viņu pulcējās visi tie augstākie virsnieki, kuriem vēlāk bija vislielākā loma milzum asiņainu nelietību un nodevību pastrādāšanā: bijušā buržuāziskā kara ministra adjutants pulkvežleitnants R. Osis, augstāko virsnieku kursu pasniedzējs pulkvežleitnants I\. Lobe, kapteiņi V. Hāzners, K. Augstkalns un citi. Kā vēlāk redzēsim, viņiem pavērās plašs darbības lauks policejiskiem uzdevumiem, par kuriem katrs kārtīgs kadru virsnieks būtu kaunējies.

«Piektās kolonnas» uzdevumi bija rūpīgi izstrādāti un sadalīti. Militāristi sāka organizēt bandas, kuras vēlāk pastrādāja neģēlīgas noziedzības pret cilvēcību, pret mierīgiem iedzīvotājiem, pat pret bērniem, sievietēm un sirmgalvjiem. Profašistiskie politiskie darbinieki sāka domāt par savu vietu Hitlera sludinātās

«Jaunās Eiropas» kārtībā. Jau 1941. gada 3. jūlijā inženieris B. Einbergs, pulkvedis E. Kreišmanis un buržuāziskās Latvijas ārlietu ministrijas protokol-šefs V. Olavs ieradās pie vācu SS augstākā policijas šefa Stālekcra pārrunāt nacionālas valdības jautājumu. Štālekers viņiem strupi atbildēja, ka viņi atrodas nevis atbrīvotā, bet gan okupētā zemē. Tā sauktais Latvijas organizācijas centrs pēc tādas nacionālo pašlepnumu apkaunojošas atbildes nevis meklēja ceļus uz pretestības kustības organizēšanu, bet gan mainīja sava sulainiskuma taktiku un kļuva īpaši aktīvs, kad 1941. gada 5. jūlijā no Berlīnes ieradās pamatīgi instruētie nacistu aģenti A. Plensncrs un V. Deglavs. Pirmā plašā amatu tīkotāju un okupācijas aplaudētāju sanāksme notika 8. jūlijā bijušās finansu ministrijas telpās. Taču īpaši nozīmīga bija nākamā, kas notika trīs dienas vēlāk bijušās izglītības ministrijas telpās.

Tieši tajā visreljefāk iezīmējās noziedzīgais ceļš, kuru visi šie slepeno dienestu aģenti un viņu līdzskrējēji gāja visu okupācijas laiku, līdz hitleriskās Vācijas kapitulācijai. Tajā pirmo reizi atklātībā parādījās viņu uzskati un mērķi, darbības un ideoloģiskā programma, kura visā kailumā atsedza Latvijas buržuāzijas politisko un garīgo vadoņu dziļo morālo pagrimumu, prettautisko noskaņojumu, padevību Hitleram. Sajuzdami iespēju soļot kopā ar nacistiem, viņi zaudēja jebkuru realitātes izjūtu.

Šī sapulce pelna, lai tai pievērstos sīkāk.

Četrdesmit dalībnieku vidū bija vairāk nekā desmit bijušo buržuāziskās armijas virsnieku — ģenerālis V. Tepfers, pulkveži E. Kreišmanis un V. Skaist-lauks, pulkvežleitnanti V. Veiss un V. Deglavs, kapteinis A. Skrēbers un citi, «Pērkonkrusta» organizācijas vadītāji E. Andersons, A. Melliņš un A. šikie,

ar kuriem šoreiz draudzīgi kopā sēdēja Ulmaņa fašistiskā režīma ministri A. Valdmanis un B. Ein-bergs; luterāņu baznīcas pārstāvji arhibīskaps T. Grīnbergs un prāvests E. Bergs; buržuāziskie diplomāti L. Sēja un P. Reinhards; protams, bija savi desmit fabrikantu, tirgotāju un rēderu; arī zinātnieki un izglītības darbinieki. Tātad, kā atzīmēts sēdes protokolā, latviešu buržuāzijas «garīgo un saimniecisko aprindu pārstāvji».

Šīs sanāksmes galvenais un īstenībā vienīgais lēmums, kas tika pieņemts, vislabāk raksturo to, kas vairākas stundas runāts un spriests: «Sanāksme vienbalsīgi nolemj nosūtīt Lielvācijas Vadonim Ādolfam Hitleram pateicības telegrammu par latviešu zemes atbrīvošanu, līdz ar to tajā izsakot cerības, ka latviešu nācija varēs piedalīties Eiropas atbrīvošanā un jaunuzbūvē.»

Tiek izraudzīta padevības delegācija, kurai paredzēts doties uz Berlīni pie paša Hitlera apliecināt uzticību fašismam tajās dienās, kad Eiropas tautas cēlās kaujai, lai visiem spēkiem cīnītos par savu brīvību karā, kas ilgs vēl gandrīz četrus gadus.

No sešiem delegācijas locekļu kandidātiem visi ir zvērināti pašmāju fašisma ideoloģijas piekritēji, kas jau daudzkārt apliecinājuši savu attieksmi pret hitlerisko Vāciju. Par delegācijas vadītāju ievēl A. Valdmani, kas vēlāk kjūs par okupētās Latvijas pašpārvaldes ģenerāldirektoru, par tās locekļiem — pērkonkrustiešu vadoni G. Celmiņu un pulkvežleitnantu V. Deglavu, hitlerisko slepeno dienestu marionetes.

Delegācijai pa priekšu uz Berlīni steidzas telegramma, kuras saturs neprasa komentārus; to sapulces uzdevumā paraksta A. Valdmanis, V. Deglavs un G. Celmiņš.

«Fīreram un reihskancleram Ādolfam Hitleram galvenajā mītnē.

1941. gada 11. jūlijā atkal atbrīvotajā Latvijā pirmo reizi sapulcējās dažādu latviešu tautas aprindu un profesiju pārstāvji, lai izteiktu visas latviešu tautas pateicību slavas vītajai vācu armijai un katram vācu vīram, kas piedalījies Latvijas atbrīvošanā, bet jo sevišķi lielajam un uzvarām vainagotajam vācu tautas un visu indoģermāņu tautu pirmajam cīnītājam Ādolfam Hitleram.

Mēs nododam Ādolfa Hitlera izšķiršanai visas latviešu tautas cerības par līdzdalību Eiropas atbrīvošanas cīņās.

Latviešu tauta vēlas piedalīties Eiropas jaunuz-būvē un ar uzticību raugās uz Ādolfa Hitlera attiecīgu lēmumu.»

Tāda bija telegramma, kurā šie buržuāzijas un fašisma izauklētie latviešu tautas nodevēji apstiprināja savu īsteno nostāju tad, kad pati tauta jau desmit dienas bija izjutusi nacistu okupācijas asiņaino darbu smagumu, kas diendienā pieauga, kad Sarkanās Armijas daļas austrumu frontē izcīnīja aizstāvēšanās kaujas, kad pār visu Eiropu gūlās Hitlera jūga visdrūmākā nakts.

Vēlāk, pēc kara, paslēpušies rietumu zemēs no tautas taisnīgās tiesas, daudzi šie nodevēji, dēvēdamies par «politiskiem bēgļiem», ne ar pušplēstu vārdu nepieminēs šo jūlija dienu un tās sanāksmi, kura iezīmēja latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu kaunpilno nodevību un okupācijas laika noziegumu starta punktu.

Kad politikāņi un militāristi bija nosprauduši savas praktiskās darbības programmu un virzienu, sākās tās īstenošana. Kaut tobrīd hitleriskās armijas paspārnē latviešu buržuāziskie nacionālisti jutās

drošāk par drošu, profesionālajiem virsniekiem bez armijas niezēt niezēja rokas sajust ieroču metāla varu pār dzīvībām, īpaši fašisma apstākļos, kad tika sludinātas cilvēknīdēju teorijas. Viņi alka komandēt un dibināja pašaizsardzības vienības (pret mierīgajiem iedzīvotājiem!), kurās pulcējās tādi paši kā viņi — bez darba palikuši buržuāziskās armijas kaprāļi un seržanti, policisti, godu un mantu noplītējuši korporeļi, milzīgas vardarbības iespējas sajutuši dēkaiņi, sadisti, kriminālnoziedznieki. Ieročus viņi saņēma, uzdevumus arī — okupantiem bija ļoti izdevīgi, ka latvieši iznīcina latviešus, ka latvieši, nevis viņi, piedalās vardarbībā un slepkavībās pret citām tautām pēc principa «skaldi un valdi». Turklāt okupanti kara sākumā cītīgos pakalpotājus neņēma pat armijas sastāvā, bet «žēlsirdīgi» atvēlēja viņiem attīstīt visasiņainākās vardarbības tikai policejiskajās «pašaizsardzības» vienībās.

Par šo «pašaizsardzības» vienību pirmo galveno komandieri kļuva diplomātiskais atašejs V. Veiss, kas pirmajā pavēlē 1941. gada 20. jūlijā par savu palīgu iecēla ne mazāk slavas un varas kāro pulkvežleitnantu P. Osi. Sājā štābā tūlīt parādījās arī citi virsnieki, kuri, tāpat kā abi viņu priekšnieki, nu varēja ar vācu fašistisko ģenerāļu svētību darīt to, ko okupācijas pirmajās trīs nedēļās atļāvās tik zvēriskā patvaļā, ka pat dažam daudz pieredzējušam nacistam kļuva neveikli.

Protams, šajās bruņotajās bandās tūlīt saplūda arī pērkonkrustieši, kas visus «iedvesmoja» ebreju vajāšanām: 1941. gada vasarā un rudenī dega sinagogas kopā ar ticīgajiem ebrejiem, tika izlaupīti turīgo ebreju dzīvokļi un zvēriski iznīcināti to iemītnieki.

Tomēr bandu vadītāji saprata, ka vajadzīgs ideoloģisks pamatojums šim asiņainajam teroram pret

tautu, pret padomju varas darbiniekiem un progresīvo inteliģenci, pret strādniecību, pret darba zemniekiem, kas agrārreformas rezultātā bija saņēmuši zemi, pret šo cilvēku ģimenes locekļiem sievām, bērniem un vecākiem. Un tāpat vajadzēja motivāciju antisemītismam.

Pienāca kārta latviešu fašistiskajiem ideologiem, kuriem nu bija izdevība deklarēt visu, ko viņi gadiem ilgi bija slepenībā auklējuši. Ar okupācijas varas svētību pērkonkrustieši «okupēja» visu provinces presi, bet Rīgā nodibināto laikrakstu «Tēvija», drošs paliek drošs, savās rokās pārņēma virsniecības pārstāvis pulkvedis E. Kreišmanis un allaž uz politiskām dēkām kārais nacionālistu publicists A. Kroders, kura slepenā piederība «Pērkonkrusta» organizācijai apliecināta Latvijas PSR Valsts arhīvā Rīgā.

Jau otrajā dienā pēc Rīgas okupēšanas A. Kroders savā avīzē ievietoja programmas rakstu, kurā bija teikts: «Austrumos jaunu vēsturisku misiju ir sācis vīrs, kas nācis no vienkāršas tautas, mākslinieks, kas saprot tautu sirdi un spēlē uz tās kā uz kokles. Vienkāršu kareivi liktenis ir izraudzījis par vīru austrumu vēsturiskās tiesas iztiesāšanai. Šī vīra vārdu ierakstīs savos atsvabinātājos un vēsturē daudzas austrumu tautas... Lielvācijas vadoņa Ādolfa Hitlera vārds bils tas, ko latvieši ierakstīs ne tikai savos karogos un vēsturē, bet arī savās sirdīs ...»

Pēc nepilna mēneša viņš, kas bija uzticīgi kalpojis Ulmaņa režīma ideoloģiskajā centrā — sabiedrisko lietu ministrijā, kā nepietiekami fašistisku kritizēja savu bijušo maizestēvu uzurpēto varu. A. Kroders «Tēvijā» prasīja «pārvarēt autoritārā režīma nepareizās vadības radīto kļūdu sekas», veicināt «tautas ieaugšanu jaunā laika domāšanā, jaunajā ideoloģijā».

Paiet vēl pāris nedēļas, tin A. Krodera avīze, kurā par politiskajiem jautājumiem atbild pērkonkrustieši V. Skultāns un J. Vītols, kas bija šī laikraksta pēdējais redaktors līdz 1945. gada pavasarim Kurzemē, formulē šo Hitlera ideoloģiju: «Pēc individuālisma, liberālisma, kapitālisma un sociālisma murgiem mušu laikmeta tematika ir pilnīgi skaidra. Tā ir — nacionālsociālisms», jo tas «mūsu mīļotajā tēvzemē ar nokaitētas dzelzs asumu izdedzina visus trumus, visus gara un miesas nāvekļus ...».

Patiešām, pilnā spēkā Latvijā strādā nāves dzirnavas, cietumi jau pārpildīti ar cilvēkiem, kuru politiskā pārliecība ir godīgums, progress, ražens darbs, uzticība tautas ideāliem.

Paiet laiks, un okupantiem nacisma ideoloģiskās frontes nostiprināšanai «Tēvijas» vadībā vajadzīgi vēl vairāk pārliecināti latviešu fašisti. Viens no tādiem ir Pauls Kovaļevskis-Klāns, slepenos dienestos un fašistu ideoloģiskajās skolās Berlīnē un Lud-vigslustē speciāli sagatavots buržuāziskās armijas virsnieks, kas vingrinās arī literatūrā. Kovaļevskis, kuru abvēra majors Šūberts 1937. gadā savervēja par spiegu, kļūst par «Tēvijas» redaktoru un gestapo galveno aģentu latviešu inteliģences vidū.

P. Kovaļevskis savas avīzes rakstos var atļauties «soļot pāri Latvijas robežām». Vispirms uzbrukums zviedriem 1941. gada novembrī: «Tagad, kad Eiropas austrumi un arī rietumi sacēlušies, lai boļševiku biedus satriektu uz visiem laikiem, Zviedrija šo zemju starpā ieņem īpatnēju pozīciju. Viņa grib palikt neitrāla ... Tas skan pēc apzinātas izvairīšanās no grūtībām ... Nākotne rādīs, vai Zviedrija atradīs ceļus aktīvai līdzdalībai jaunās Eiropas celšanā un kādi tie būs.»

«Kas ir amerikāņu tauta?» raksta «Tēvija» 1942.

gada pavasarī. Un atbild: «Dažādu tautu un rasu konglomerāts ar īpaši lielu nēģeru, negroīdu un citu mazvērtīgu asiņu piejaukumu. Apm. 30% no iedzīvotājiem ir tīri vai jaukti nēģeri, 5 miljoni žīdu, 1,3 miljoni indiāņu utt. Zinātniekos nav divu domu par to, ka šādi bastardi tautas raksturu izveidošanā var spēlēt vienīgi negatīvu lomu. Arī jau pieminētais apstāklis, ka Ameriku viņas pastāvēšanas sākumā izmantoja kā noziedznieku nometināšanas vietu, nav mazsvarīgs, tomēr īpaši iezīmīgs faktors minētā nozīmē ir žīdu asiņu un gara ietekme.»

Raksts pēc raksta «Tēvijā» līdz pat 1944. gada oktobrim, kad redakcijas darbiniekiem kopā ar nacistu karaspēku jāmūk no Rīgas, sludina fašisma ideoloģiju visā tās nekrietnībā, katrā no tiem strāvo naids pret tautām un pilnīga padevība nacismam. Protams, visa ideoloģiskā uzbrukuma smaile vērsta pret padomju zemi, kas, izturējusi vācu armijas zi-beņkara nodevīgo triecienu, visā plašā frontē pārgāja uzbrukumā, lai atbrīvotu pilsētas, valstis un tautas no hitleriešu jūga.

Cits pēc cita «Tēvijā» parādās autori no latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu aprindām. Viņi paliek uzticīgi Hitleram līdz galam. Cik zīmīgi — lielākoties tie ir dažādu buržuāziskās Latvijas izdevumu galvenie redaktori, kas, gestapo un gebītskomi-sāru aizsargāti, atsedz savu īsto seju, nomet agrāko liekulīgo masku.

Oļģerts Liepiņš (bijušais laikraksta «Pēdējā brīdī» redaktors) 1942. gada maijā raksta: «Sajās dienās Latvijas ģcnerālapgabalam ir gods apsveikt mūsu vidū vīru, kas pirms 24 gadiem kā viens no pirmajiem uzsāka idejisko cīņu ... Alfrēds Rozenbergs, viens no vācu tautas Vadoņa tuvākajiem līdzstrādniekiem ... ir mazo tautu draugs.»

A. Vilde 1942. gada janvāri: «Tagadnes karš iegājis posmā, kur jāizšķiras ārisķās kultūras liktenim. Ne vien mums, latviešiem, bet visām Eiropas tautām šīs cīņas iznākums nozīmē būt vai nebūt, dzīvību vai nāvi. Tādē| nekādi upuri mums nedrīkst likties par smagiem ...»

Fēlikss Krusa (kādreizējais ultranacionālistiskā «Latvis» redaktors) 1941. gada beigās apjūsmo Hitlera politiku: «...jaunā Eiropa pacelsies gavilējoša uzvaras triumfā, sāksies fundamentālas pārkārtošanas.»

«Tēvijas» ārlietu redaktors Harijs Mindenbergs 1941. gada septembri uzbūk saviem tautiešiem: «...neviena tauta, kas sevi dēvē par kultūras tautu, nedrīkst kavēt Vāciju tās vēsturiskajā cīņā. Un, ja kāda tauta to dara, tad mums nav ar to pa ceļam.»

Vilim Lesiņam, kuram literatūrā iemīļots temats ir karavīra cildinājums, par maz šķiet 300 000 padomju kara gūstekņu iznīcināšana Latvijā. Viņš apkauno savu rakstnieka profesiju, «Tēvijā» rakstīdams: «Dažs nenosvērts indivīds sāk pārvērtēt vērtības un pēkšņi sajūt neesošu mīlestību pret gūstā kritušajiem boļševiku karavīriem ... Līdzjutēji pelnījuši tādu pašu sodu kā paši bandīti.»

Nikolajs Lečmanis bez sirdsapziņas pārmetumiem atļaujas apgalvot: «... mēs, latviešu tautas piederīgie, esam lepni un pateicamies šīs lielās cīņas Vadonim Ādolfam Hitleram par iespēju piedalīties šai cīņā. Un tikai viens mērķis tagad ir mūsu priekšā — ar visiem līdzekļiem sekmēt šo cīņu ...»

Tie nav vienīgie «Tēvijas» autori, kas centās soļot fašisma ideoloģijas sludinātāju avangardā. Līdz pat otrā pasaules kara pēdējai dienai pret hitlerisko Vāciju apvienotās sabiedrotās valstis un to cīņu par tautas brīvību vai katru dienu nopulgo un ar ļaunu

prieku izsmej laikraksta ārpolitiskais komentētājs Artūrs Strautmanis, kuram, cik spēdams, palīdz Vik tors Upeslācis. V. I osiņa vārdam blakus redzams rakstnieks Edvīns Mednis un dzejnieks Andrejs Egli-tis, kurš ar varoņpatosu prozā un dzejā slavina latviešu fašistiskos pulkvežus, īpaši V. Veisu. Žurnālisti Jūlijs Vaivars un Viktors Baltkājs bija sava veida minhauzeni dažādos pretpadomju melu un šausmu sacerējumos, kuru mērķis — nepārtraukti turēt buržuāziskās aprindas baiļu atmosfērā un padevībā.

Latvijā vēršas plašumā fašisma ideoloģijas un antisemītisma orģijas. Prese visaugstākajos toņos slavina «jauno Eiropas kārtību» un tās vadoņa «ģēniju», nomelno jebkuru godīgu cilvēku visā pasaulē, apmelo tautas, kas cēlušās cīņā pret fašismu, attaisno visus fašistu necilvēcīgos noziegumus, protams, visvairāk pret padomju zemi, sludina murgainas rasu teorijas, vispirmām kārtām antisemītismu, aicina un musina uz jauniem noziegumiem pret cilvēci, uz vardarbību un slepkavībām; ar vienu spalvas vilcienu iznīcina cilvēces daudzu gadsimtu kultūras sasniegumus, pasaules mākslas un zinātnes ģēnijus paliek tikai kundziskā «āriešu rase», kurai šo rakstu autori grib piederēt par katru cenu.

Visā okupētajā Latvijā no 1941. gada jūlija pirmajām dienām lidz pat kara beigām latviešu fašistiskas ideoloģijas galvenā toņa noteicējs tomēr ir viens no «Pērkonkrusta» vadītājiem — Ādolfs Šildc, pec profesijas — jurists, pēc sūtības, kā viņš pats savos rakstos apgalvo — «jaunās Eiropas gara sūtnis» Latvijā. A. Sildi un buržuāzisko nacionālistu vairākuma atbalstīto viņa organizāciju vislabāk raksturos rindkopas un frāzes no viņa rakstiem, kas tika iespiesti visos okupācijas laika izdevumos viņu publicēt tā laika redaktoriem bija labais tonis.

«Par vareno pagriezienu sociālās un nacionālās politikas dzīves gājumā Eiropas kontinentā,» viņš raksta 1941. gada vasara, «jāpateicas tādiem izciliem jaunās ideoloģijas un sistēmas radītājiem, kādi ir Ādolfs Hitlers un Benito Musolini... Latvieši izmirst... Mums jāmeklē jauni spēka avoti. Par šiem spēka avotiem ikvienam var kļūt nacionālsociālisms. Jaunā Eiropa top! Mēs negribam būt pasīvi, bet aktīvi šīs Eiropas veidotāji...»

Kas gan vēl kompetentāks fašisma ideoloģijā, ja ne A. Šilde, kas trīsdesmitajos gados, būdams students, apceļojis Itāliju un Vāciju, iepazinies ar fašismu un studējis to, tā sātaniskās dogmas, praksi un metodes.

Viņš, latviešu fašisma galvenais ideologs, ir kompetents visos jautājumos, ja runa ir par to, kas darāms pulkvežu sakomplektētajām bruņotajām vienībām, kas — politiķiem, kas — žurnālistiem, kas — mākslas darbiniekiem. Ne tikai savus pērkonkrustie-šus, bet arī latviešu buržuāziskos nacionālistus viņš stūrē uz briesmu darbiem, uz noziegumiem pret cilvēcību. Viņš prot attaisnot katru jaunu fašisma noziegumu un, kaut pats ir jurists, ignorē jebkuru starptautisko konvenciju.

Nav brīnums, ka nacisti reihskomisariātā un gebīts-komisariātos prot novērtēt viņa fanātisko uzticību un darbību. Kad okupācijas vara saprata, ka «pēr-konkrustieši», visādi iztopot, gandrīz jau mēģina sevi uzskatīt par īstiem āriešiem, viņi okupantiem vairs nebija noderīgi. Tomēr A. Silde līdz pat hitleriskās Vācijas pēdējai minūtei baudīja tās varasvīru uzticību. Viņš bija viens no tā sauktās «Tautas palīdzības» organizācijas vadītājiem, cenšoties šajos šķietami nevainīgajos fašisma tīmekļos ievilkt latviešu tautas politiski nenobriedušo daļu. Laikrakstā «Zemgale» 1942. gada sākumā cauri cenzūras žņaugiem

izspruka: «Mag. iur. A. Sildc saziņā ar vācu drošības pārvaldi pilnvarots vadīt latviešu parakstu vākšanas akciju uzsaukumam — aicinājumam Amerikas latviešiem...»

Tūlīt pēc tam, kad 1941. gada beigās Rumbulas mežā pie Rīgas bija nogalināts vairāk nekā 20 000 ebreju (Baltijas republikās, teikts Nirnbergas starptautiskā kara tribunāla spriedumā, tajās dienās pavisam tika nogalināti 135 000 ebreji), A. Šilde raksta «Zemgales gada grāmatā»:

«Novērtējot pagājušā gada ievērojamākos notikumus, nevaram vēl noklusēt to lielo prieku, ko sajūtam par žīdu jautājuma atrisināšanu mūsu zemē...» Turpat viņš turpināja: «Latvijas operā vairākus gadus diriģēja «pasaulslavenais», bet no Vācijas padzītais žīds Leiba Blehs, bez tam atradās ne mazums ļaužu, kas popularizēja seksuālpsihologa Sigizmunda Freida un pseidozinātnieka Einšteina «atziņas», tulkoja Stefanu Cveigu, Remarku un tamlīdzīgus garus. Tagad mēs esam atraduši atkal savu dabīgo vietu Eiropā, tanī jaunajā Eiropā, kuru ceļ un plānveido Ādolfs Hitlers... Nekad latviešu ganu zēns vai zemnieks un amatnieks nelasīs Cerčila slavenās runas un Bernharda Šova sajukušās prātulas oriģinālā.»

Bet pirms tam laikrakstā «Tēvija» viņš aicināja: «Tai antisemītisma jutoņai, kas pēdējos gados auga un vairojās, tagad jātop vispārējai.»

1943. gada vidū, kad Kurskas lokā sākās hitleriskās Vācijas armijas un režīma izšķirošā sagrāve, Ā. Silde turpināja risināt «āriešu rases tīrības» problēmas. Neapmierinoties ar Latvijas un citu Eiropas zemju ebreju masveida iznīcināšanu, viņš «Tēvijā» prasīja arī sterilizāciju: «Pazīstot asociālo cilvēku (domāti visi neārieši. — Red.) negatīvo lomu sabiedrībā, ir sperami soļi šīs parādības apkarošanā.

\ ieris no tiem ir radīt apstākļus, lai asocialais cilvēks nerastos no jauna, vismaz ne tik plašos apmēros kā līdz šim. Tas panākams, neveicinot to vairošanos. Medicīna šinī jautājumā teikusi savu vārdu, pielietojot sterilizāciju.»

Raksta «Kamdēļ žīdi jānīst, kamdēļ viņi jāiznīcina» viņš beigās saka: «Pret žīdiem mums var būt tikai viena nostāja — iznīcināt tos, tāpat kā to darīja mūsu atbrīvotāji vācieši. Un žīdu vidū sevi ierindos katrs nežīds, kas vēl tagad mēģinās kaut ar vienu vārdu aizstāvēt «nabaga žīdiņus» jeb tiem kaut kā pakalpot un palīdzēt. Žīdu laiks ir beidzies!»

No viņa daudzajiem kanibāliskajiem rakstiem vēl minams citāts, kas lasāms avīzē «Daugavas Vēstnesis» 1942. gada februārī: «Pretim nāvei un iznīcībai iet boļševisms un angļu-amerikāņu bastards. Bet viņu nāvē un iznīkšanā mēs sajūtam tikai gandarījumu.»

Tāds bija A. Silde, tagad nomaskējies Minsteres pilsonis, kuram krietns skaits draugu VFR bunde-stāga kristīgi demokrātiskās savienības deputātu vidū. Viņa vadībā okupācijas laikā darbojās citi «Pērkonkrusta» ideologi — rakstnieks T. Zeltiņš, žurnālists K. Ķezberis, F. Grīnbergs, H. Maldonis. Taču A. Šildes labakais skolnieks tolaik bija Jelgavas laikraksta redaktors R. Čaks.

Ādolfs Šilde, citi «Pērkonkrusta» ideologi un «Tēvija» bija ceļrādis pārējiem okupētās Latvijas izdevumiem, kuri centās neatpalikt naida un fašisma sludināšanā.

Te jāpiemin divi žurnāli, kuriem gan visvairāk būtu vajadzējis norobežoties no tik netīrām tēmām, ar kādām nodarbojās «Pērkonkrusta» ideologi un «Tēvija». Taču «Izglītības Ministrijas Mēnešrakstā» divi tā laika pazīstami latviešu izglītības darbinieki —

izglītības un kultūras ģenerāldirektors J. Celms (pazīstams Ulmaņa režīma darbinieks un aizsargu rotas komandieris) un tautskolu direktora vietnieks H. Ti-hovskis, redzams Latgales sabiedriskais darbinieks, norāda: «Mums jāieaug jaunās Eiropas cēlēju idejiskā pasaulē... Skolotājiem jāiepazīstas ar rases teoriju un varenajām nacionālsociālisma un fašisma kustībām, kuru ietekmē veidosies nākamie gadu simti.» Agronoms J. Grīnblats draud konkrētāk: «Mūsu rīcībā ir simtiem pierādījumu, ka latviešu tautskolotājs nav savu stāju izturējis... ciktāl tie nav pārņemti drošības pārvaldes rīcībā, viņiem ir jāpazūd. Galīgi un bez žēlastības.»

Literārā un mākslas žurnāla «Latvju Mēnešraksts» redaktors sākumā bija dzejnieks Kārlis Skalbe, taču viņš, negribēdams pilnīgi nonākt konfliktā ar savu sirdsapziņu, neieturēja nacistu diktēto ideoloģisko kursu. Viņu nomainīja Ludzas tautskolotājs Jānis Andrups, nacistu uzticamības persona, kas šo žurnālu nekavējoties iestūrēja «jaunās Eiropas» ūdeņos, māksla un rakstniecība tā lappusēs kļuva par vistīrāko fašisma slavinātāju.

Soli pa solim, dienu pēc dienas okupētās Latvijas prese un radiofons radīja tieši tādu ideoloģisko klimatu, kāds bija vajadzīgs gan okupantiem, gan arī fašismam padevīgajiem latviešu politikāņiem un militāristiem. Bija pienācis viņu laiks.

Kad asiņainās «pašdarbības» pirmais vilnis bija beidzies, pulkveži apjauta, ka viņi lemti lielākām lietām — ievajadzējās komandēt prāvākas bruņotas formācijas, lai ieguldītu vēl lielākus darbus «jaunās Eiropas kārtības» radīšanā. Tic trīs brīvprātīgo bataljoni, kurus ar lielām grūtībām izdevās saformēt līdz 1941. gada rudenim, tik lielam «karot» sagribējušo virsnieku skaitam, kāds bija pulkvežu rīcībā,

bija krietni par maz. Talkā nāca politiķi, kuri arī nesēdēja bez darba — cerēja, ka iegūs vadoņu un ministru vietas Latvijas fašistiskajā pašvaldībā. Lai argumentētu savu svarīgo lomu, viņiem virsnieku alkas bija pašā reizē: tika nolemts formēt latviešu brīvprātīgo bataljonus. Aizsteidzoties notikumiem priekšā, jāatgādina, ka viņiem neizdevās pilnībā sasniegt savus iecerētos mērķus. Okupanti viņiem neatjāva vis dibināt kādu valdību, bet gan visžēlīgi atjāva viņiem piedalīties okupētās zemes marionešu pašpārvaldē un savervētajiem brīvprātīgo bataljoniem okupācijas saimnieki piešķīra tīri policejiskas tiesības. Brīvprātīgo policijas bataljonu priekšgalā vēlāk stājās paši pulkveži, pastrādāja milzum daudz noziegumu. Un visi, kam bija sakars ar šo bataljonu organizēšanu, par to ir atbildīgi vēstures priekšā: pirmām kārtām ģenerāldirektori, kuru priekšgalā bija iekšlietu ģenerāldirektors O. Dankers, kopā ar viņu — V. Veiss, profesors M. Prīmanis, atbildīgi Ulmaņa režīma valsts darbinieki — A. Valdmanis, dažādu departamentu vadītāji J. Skujevics, V. Zāgers, O. Lei-manis un P. Vanags, ārlietu ministrijas ierēdnis kapteinis A. Skrēbers.

Protams, policijas bataljonu organizēšanā galvenā loma bija V. Veisam, iekšējās drošības galvenajam direktoram, un virsniekiem, kas darbojās šajā direkcijā un atkal kārtējo reizi gaidīja savu stundu. Tur bija «piektās kolonnas» pulkveži A. Silgailis, A. Plen-sners, V. Janums un A. Kripēns (šis bijušās buržuāziskās kara skolas priekšnieks pirms tam izcēlās kā Smiltenes slepkavu bandas vadītājs), pulkvežleitnants K. Lobe (pēc mierīgu iedzīvotāju iznīcināšanas akcijas Ventspils un Kuldīgas apriņķī). Tikpat nepacietīgi latviešu kārtības policijas dienesta štābā jaunas iespējas pakalpot okupantiem gaidīja pulkvcž-

leitnants R. Osis un viņa pirmais palīgs kapteinis V. Ilāzners, kas okupācijas laika sākuma bija V. Veisa adjutants un tuvākais padomdevējs visās nelietībās.

Lai izsistu sev jaunu politisko kapitālu, brīvprātīgo policijas bataljonu organizācijas komitejas vadību uzņēmās pats pirmais pērkonkrustietis Gustavs Celmiņš. Šajā darba viņam palīdzēja visa «Pērkon-krusta» organizācija un tās ideologi. G. Celmiņa uzticības personas bija visur — gan tā saucamajā frontes teātrī, ko pērkonkrustietis A. Kundrats bija sakomplektējis no diletantiskām baletdejotājām un koristēm ar šaubīgu reputāciju, gan brīvprātīgo laikrakstā.

Tas bija pērkonkrustiešu ziedu laiks. Viņu vadībā darbojās antisemītisma institūts. Vēl lielāka loma daudzu latviešu likteņos bija tā saucamajai «latviešu kartotēkai», kurā rīkojās tikai pērkonkrus-tieši — viņi rūpīgi ievāca ziņas par saviem tautiešiem, viņu politisko noskaņojumu. Šis «Pērkonkrusta» iekšējais slepenais dienests apstiprināja, cik nopietni šī organizācija bija gatavojusies valdīt hitleriskās armijas paspārnē Latvijā, jau laikus sadalīdama nākamos pienākumus un pilnīgi izveidodama savu aparātu varas sagrābšanai visos virzienos. «Latviešu kartotēka», kuru vadīja F. Rikards, bija vācu drošības dienesta (SD) filiāle, un tās darbinieki centās kopēt visas hitleriešu slepeno dienestu metodes. Tieši tur strādāja visfanātiskākie «Pērkonkrusta» ideju piekritēji, no kuriem gandrīz visi bija vai vēlāk nonāca SD dienestā un pastrādāja milzum daudz noziegumu pret latviešu un citām tautām. No «kartotēkas» ļaudīm komplektēja ari kara noziedznieku slepkavu vienību korporeļa V. Arāja vadībā. Kā atzīmēts Nirnbergas starptautiskā tribunāla dokumentos, šīs

soda vienības pastrādāto noziegumu sarakstā ir tūkstošiem nogalinātu mierīgu iedzīvotāju, galvenokārt ebreju, Latvijā, Baltkrievijā, Krievijas un Ukrainas rietumu novados. «Kartotēkas» aģentu ziņas saņēma gestapo, lai tūkstošiem cilvēku bez tiesas nošautu, ieslodzītu cietumos vai koncentrācijas nometnēs.

Hitleriskās okupācijas laikā daudzās Eiropas zemēs bija pašmāju fašistu saujiņas, kas, uz vācu armijas un policejisko varu balstoties, nekaunīgi uzstājās visas tautas vārdā, organizēja ķerties pie ieročiem vistumšākos reakcijas spēkus un rosījās iet palīgā celt «jauno Eiropu». Taču nevienā no tām, ne kvislingi un degrelli, ne petēni nenogāja tik tālu, cik tālu atļāvās ieslīgt nodevībā fašisti no latviešu buržuāzisko nacionālistu vidus.

Centīgā, līdz pēdējai šūnai hitleriešiem padevīgā latviešu pašpārvalde ar ģenerāli O. Dankeru priekšgalā 1943. gadā 24. novembrī, klātesot bijušajam buržuāziskās valsts prezidentam A. Kviesim, atļāvās soli, kas netika darīts nevienā okupētajā Eiropas zemē: ignorējot jebkādus starptautisko tiesību principus, šī pašpārvalde izsludināja savu tautiešu mobilizāciju vācu okupācijas karaspēkā. Nedaudz vēlāk savā nelietībā viņi gāja vēl tālāk — vācu armijas izpalīgu daļās iesauca piecpadsmit, sešpadsmit gadus vecus zēnus... Turklāt tie, kas neklausīja mobilizācijas pavēlēm, tika bez žēlastības vajāti.

Tūkstošiem latviešu vīru un jaunekļu tika atrauti no savām ģimenēm. Un cik daudz atraitņu un bāreņu, cik dēlu zaudējušu vecāku drīz bija Latvijā — mobilizētie kļuva par aizkautās vācu armijas lielgabalu gaļu. Cik daudz no šiem latviešu vīriem neklīst kā invalīdi pa visu plašo pasauli, cik dzīves netika iedragātas un sapostītas. Un tas viss tika panākts ar nodevēju vienu spalvas vilcienu.

Paies gadi, un daudzi šo noziedzīgo soļu līdzgaitnieki taisnosies un visu vainu uzvels viena paša ģenerāļa O. Dankera pleciem, slēpjot, ka viss tika plānots, apstiprināts, darīts koleģiāli, — koleģiālajā pašpārvaldē, leģiona ģenerālinspekcijā un paša leģiona pulkos, pilsētu un apriņķu valdēs, aizsargu un citās organizācijās. Tāpat kā koleģiāli, lišķibā un izdarībās cits citu pārspēdami, viņi izdarīja visus citus noziegumus pret savu tautu un zemi.

Un tūlīt jāsaka: viss šī latviešu fašisma ideoloģiskās un faktiskās attīstības un rīcības 15 gadu ilgais periods pelnījis īsu pārstāstījumu ne tikai vēstures patiesības labad — tiem, jaunajai paaudzei, kas to īsti nezina, un tiem, vecajai paaudzei, kam ir tieksme to aizmirst un liberāli noklusināt. Šim periodam, kura pilnīgai apsūdzībai visos nodarījumos nāktos sarakstīt veselus krimināllietu materiālu un vēsturisku izziņu kalnus, šodien, pēc gadu desmitiem, ir liela nozīme arī tāpēc, ka viens otrs no šā latviešu fašistu pulka vēl darbojas dažādās organizācijās un slepenajos (atkal!) dienestos gandrīz visās pasaules malās.

Bet, kad pasaulē valda sadarbība un valstu mierīga līdzāspastāvēšana, viņi, kuru skaits jau krietni sarucis, iejūk svešatnes latviešu saimē un melīgi slēpj savu pagātni no visiem, īpaši no latviešu jaunās paaudzes, daudzkārt izlikdamies, ka nav vis vanagi, bet miera un brālības baloži.

3.

Padomju valdības ieceltā Valsts ārkārtējā komisija, kas pēc otrā pasaules kara konstatēja un izmeklēja vācu fašistisko iebrucēju un to rokaspuišu pastrādātos noziegumus Latvijas teritorijā, rezumēja:

«...vācu iebrucēji Latvijā ar iepriekšēju nodomu iznīcinājuši vairāk nekā 250 000 mierīgu iedzīvotāju.»

Tālāk šajā ziņojumā, starp citu, teikts: «Fašisti Rīgā vien nogalinājuši vairāk nekā 170 000 mierīgu pilsoņu — vīriešus, sievietes, bērnus un vecus cilvēkus. Rīgas apkārtnē vācieši bija organizējuši mierīgu pilsoņu koncentrācijas nometnes Salaspilī, Mežaparkā, Strazdumuižā, Bišumuižā, Mīlgrāvī un citās vietās. Tūkstošiem pilsoņu bija arestēti un ievietoti centrālajā, termiņa, citadeles un citos cietumos. Nometnēs un cietumos ieslodzītos mocīja, spīdzināja un nošāva. Centrālcietumā ik dienas no sakropļojumiem vien mira 30—35 cilvēki. Kas palika dzīvs pēc mocībām un spīdzināšanas, atgriezās kamerā nepazīstams — asinīs, apdedzināts, saplosītām ķermeņa daļām.»

Divsimt piecdesmit tūkstoši dzīvību — satriecošs skaitlis! Kas to izdarīja?

Atgriezīsimies tajās 1941. gada vasaras dienās, kad vācu armija nodevīgi iebruka Padomju valsts teritorijā. Atcerēsimies, cik rūpīgi hitleriešu slepenie dienesti gatavoja savu «piekto kolonnu» Latvijā; kā Berlīnē, pie Kēnigsbergas un citās vietās dažādiem uzdevumiem apmācīja un instruēja vairāk nekā 300 Latvijas bijušās armijas virsnieku un ulmaniskās aizsargu organizācijas, pērkonkrustiešu un citu fašistiski noskaņotu cilvēku no buržuāzisko nacionālistu aprindām. Turklāt atcerēsimies, ka pēdējos mēnešos pirms kara ar Padomju Savienību Hitlera impērijas galvaspilsētā slepenie dienesti aktivizēja pulkvežus A. Plensneru, V. Janumu, A. Silgaili un citus latviešu militāristus, ka G. Celmiņš un pārējie «Pērkonkrusta» vadoņi saņēma uzdevumus no saviem idejiskajiem vadoņiem nacistu partijas un SS štābos, ka ģenerāli

O. Dankeru augsta nacistu ierēdņa ministeriāldiriģenta baltvācieša Dr. Kleista pavadībā pieņēma un par latviešu pašpārvaldes nākamo vadītāju okupētajā zemē sankcionēja pats reihsministrs A. Rozenbergs, kura vadībā, kā vēlāk Nirnbergas procesā kļuva zināms, bija izstrādāts Baltijas tautu iznicināšanas plāns.

Visa šī rosība pa slepeniem ceļiem kļuva zināma attiecīgajās aprindās Latvijā. «Piektās kolonnas» rezidenti te aktivizēja buržuāziskās armijas virsniekus un bijušo policijas aparātu, aizsargus un pērkon-krustiešus. Viss bija sagatavots darbībai, un, tikko iekustējās vācu armijas kara mašīna, Latvijas pilsētās un laukos sākās pašmāju fašistu un to sabiedroto bandu patvaļas terors, kuru visā pilnībā legalizēja nacistu rezidenta pulkvežleitnanta V. Veisa uzsaukums pa radio 1941. gada 1. jūlijā. Sākās to zvērisko slepkavību vilnis, kas noveda pie drausmīgā upuru skaita — 250 000, kuru objektīvi summēja fašistu zvērību izmeklēšanas komisija.

Vēstures fakti ir nepielūdzami. Tā tas ir arī ar visu šo masu slepkavību vēsturi Latvijas teritorijā. Ar dziļu riebumu tagad jāatzīst, ka par to bez pārspīlējuma atbildība gulstas uz latviešu buržuāzisko nacionālistu izauklētajām fašistiskajām aprindām, kuras, savas cilvēknīdēju ideoloģijas sakairinātas, ar patiešām sātanisku centību ķērās pie šiem briesmu darbiem. Vispirms apmēram desmit pirmajās dienās pēc savas iniciatīvas, uz savu roku, pēc tam līdz otra pasaules kara beigām — hitleriešu SS, policijas un civil-pārvaldes vadībā. Šo drausmīgo notikumu vēsturiskie fakti liecina, ka vācu okupanti, lai pārāk nesasmērētu rokas, cilvēku nošaušanā galvenokārt iesaistīja latviešu brīvprātīgo «pašaizsardzības vienību», brīvprātīgo policijas bataljonu un brīvprātīgo SD benžu speciālkomandu dalībniekus, kuri to darīja labprat.

Savas šķiras zvērisks naids pret darba tautu, kas pirms gada bija nokratījusi Ulmaņa ultranacīonālis-tiskās buržuāzijas diktatūras sešu gadu jūgu. Anti-sovetisms, kas bija vērsts pret tautas jaunajiem demokrātiskajiem spēkiem. Nacistu ideologu uzkurinātais nacionāldemagoģiskais naids pret citām tautām, kas viskrasāk izpaudās antisemītismā. Tādi bija masu slepkavību rīcības motīvi.

Visi šie noziedzīgie elementi pulcējās latviešu komandantūrās, kas ar vācu okupācijas pirmajām stundām nodibinājās vai katrā Latvijas pilsētā. Vispirms lija pašu tautas progresīvo cilvēku, antifašistu asinis.

Tukumā pēc Sarkanās Armijas daļu atkāpšanās 1941. gada jūnija beigās no Sabiles puses automašīnā kopā ar dažiem vācu karavīriem atbrauca bruņoti vīri, kuru vidū bija briļļains maza auguma cilvēks bijušās buržuāziskās armijas leitnanta uniformā. Viņš stādījās priekšā par Jāni Niedru un paziņoja, ka vācu armijas virsnieks, ar kuru viņš esot uzņēmis sakarus, iecēlis viņu par Tukuma pilsētas un apriņķa komandanta palīgu. No 1941. gada 3. jūlija līdz 1. augustam J. Niedra bija okupantu uzticības persona un kopā ar buržuāziskās armijas pulkvežleitnantu Zeltiņu un citiem virsniekiem visaktīvāk organizēja latviešu «pašaizsardzības vienību», kura nekavējoties sāka terorizēt pilsētas un apkārtnes iedzīvotājus.

Pēc kara par šo asiņaino teroru liecināja bijušais Vecmoku pagasta policists A. Lindermanis:

«Tukumā 1941. gada jūlija pirmajās dienās aizsargi, Latvijas armijas virsnieki, policisti un pērkon-krustieši noorganizēja «pašaizsardzības» grupu apmēram 40 cilvēku sastāvā. Arī es no pašām pirmajām dienām sastāvēju šajā grupā un aktīvi piedalījos visos tās pasākumos — arestos, arestēto konvojēšanā

un nošaušanā. Grupā bija arī kapteinis Vitcnbergs, «Pērkonkrusta» vadītājs Grīnvalds, Pauls Dimza, Ernests Vērsītis, Augusts Gils un citi. Jau no pirmajām grupas pastāvēšanas dienām tās dalībnieki arestēja visus pilsētā dzīvojošos ebrejus, ieskaitot sirmgalvjus un bērnus, un novietoja divās sinagogās. Pirms tam viņiem tika atņemtas visas mantas. Vienlaikus tika izdarīti arī daudzu citu tukumnieku aresti, kuriem par pamatu bija atsevišķu cilvēku, visbiežāk «pašaizsardzības» grupas dalībnieku personīgi norādījumi un rīkojumi vai ari ziņas par cilvēka piedalīšanos sabiedriskajā vai politiskajā dzīvē padomju varas gadā.

Pēc tam kad ebreji sinagogās bija noturēti apmēram nedēļu vai vairāk, tos nošāva. Dienā pirms nošaušanas spēcīgākos vīriešus atlasīja un aizveda mežā pie Valguma ezera, netālu no Tukuma, un lika izrakt bedres, pēc tam tos tūlīt nošāva. Nākamajā naktī pārējos ebrejus, tajā skaitā sievietes, sirmgalvjus, pusaudžus un bērnus, ar smago mašīnu grupās pa 25—30 veda uz sagatavoto nošaušanas vietu, nostādīja bedres malā un nošāva.

Ebreju šaušanā piedalījās daudzi «pašaizsardzības» grupas dalībnieki, to vadīja leitnanti Niedra un Bergs. Atceros, ka reiz uz ebreju nošaušanu viņi ieradās piedzērušies. Niedra atkal gribēja komandēt, taču bija tik stipri iereibis, ka viņa vietā vajadzēja stāties Bergam. Tajā reizē tika nošauti ap 30—40 ebreju un latviešu.

Pavisam 1941. gada jūlijā pie Valguma ezera un citās vietās tika nošauti apmēram 250—300 ebreju.»

Tajās dienās Tukumā apcietināja Veru Lejmalnieci. Viņu turēja arestēto kamerā latviešu komandantūrā necilvēcīgos apstākļos līdz septembra sākumam, tad pārvietoja uz Tukuma cietumu. Viņa stāsta:

«Komandantūras vadītāju rokaspuiši bieži iereibušā stāvoklī ieradās mūsu kamerā, ņirgājās par mums un lielījās, ka «aizsūtījuši uz viņpasauli» visus Tukuma ebrejus, to vidū aptiekas īpašnieku Bērmani, kas bija ASV pavalstnieks.»

Rīgā latviešu pašpārvalde prata novērtēt šos Nied-ras «nopelnus», un 1942. gadā viņš k|uva par Daugavpils pilsētas galvu un aktīvi palīdzēja turienes ge-bītskomisāram Švungam aizdzīt verdzībā tūkstošiem pilsētas iedzīvotāju. Taču ar to fašista J. Niedras karjera nebeidzās. Latvijas atbrīvošanas priekšvakarā, 1944. gada vasarā viņš kļuva par latviešu pašpārvaldes departamenta direktoru, bet nedaudz vēlāk daudzu tautu bende hitleriešu reihskomisārs Kohs viņu iecēla par latviešu evakuācijas štāba priekšnieku, kur lieti noderēja Daugavpilī iegūtā prakse tautas nosūtīšanā verdzībā. Pēc kara, kad J. Niedra bija nokļuvis Kanādā un tur vadīja latviešu emigrantu organizāciju, Toronto rabīns Gunters Pļauts pret viņu pamatoti izvirzīja apsūdzību par sadarbību ar nacistiem ebreju iznīcināšanā.

Karjeru taisīja arī «pašaizsardzībnieki», kas komandēja un rīkojās Smiltenē un tās apkārtnē. Tie bija šīs grupas dibinātājs, buržuāziskās kara skolas bijušais priekšnieks pulkvedis A. Kripēns un divi leitnanti — P. Antēns un J. Zēgners, viņa bijušie kadeti. Arī šajā mazpilsētā atkārtojās tas pats, kas Tukumā. Pats pulkvedis gan aizsteidzās uz Rīgu, lai organizētu jaunus brīvprātīgos, viņš darbojās turpat, kur citi pulkveži, — pašpārvaldes iekšlietu ģenerāldirekcijā. Bet par abiem leitnantiem stāsta smiltenie-tis P. Kaļķis:

«...1941. gada jūlija pirmajās dienās Smiltenes cietumu pārvērta par neaprakstāmu moku vietu. Vairāki simti vīru, sievu un bērnu, kas tur iekļuva, vairs

neatgriezās dzīvē. Viņus vispirms spīdzināja un tad nošāva bez izmeklēšanas un tiesas. Galvenie šo slepkavību organizatori bija leitnanti P. Antēns, latviešu komandantūras vadītājs, un viņa palīgs J. Zēgners, Smiltenes skolotāja dēls.»

Izvaroja un pēc tam nošava nepilngadīgo Martu Āķi, nogalināja Palsmanes skolas direktoru Eglīti, lauksaimnieku Egli, sirmgalvi Zuti, sabiedrisko darbinieku Vīgantu un daudzus citus. Zēgnera vadībā tā gada 8. augustā nošāva apmēram 200 cilvēku, kuru vidū bija arī bērni, ebreju ģimeņu atvases.

Saglabājusies vēstule, ko kāds Smiltenes «pašaizsardzības» grupas dalībnieks uzrakstīja savam priekšniekam Zēgneram, pēc tam piedzērās un nošāvās:

«Nekur nevaru atrast glābiņa. Naktīs to vien sapņos redzu, kā nošautos bērniņus ar lūgšanā saliktām rociņām ...»

Arī Zēgneru «ievēroja» — viņš, kadru virsnieks, 1. oktobrī bija jau Rīgas drošības policijas palīgcie-tuma uzraugs, pēc tam — cietuma priekšnieka palīgs.

Par to, kas notika šajā Zēgnera pārvaldītajā cietumā, liecināja zvērinātais advokāts K. Munkevičs, kas tur bija ieslodzīts 14 mēnešus:

«Cilvēkus sita un spīdzināja ar tādiem paņēmieniem, ar kādiem vispār iespējams cilvēkus mocīt un spīdzināt. Vienā no korpusiem, kurā bija vairāk nekā 600 cilvēku, es tiku nozīmēts par vecāko dežurantu. Te novēroju, ka saskarsme ar cietuma vadību vai pratinātājiem cietumniekam nozīmēja tikt piekautam un nopērtam, pārnākt ar izsistiem zobiem vai salauztiem žokļiem.»

Piebildīsim vēl tikai to, kas neapstrīdami pierādīts: Zēgners personīgi piedalījies cietumnieku apšaušanās 1942. gadā naktīs uz 23. oktobri un uz 21. novembri.

Pirmajā naktī nošauti 96, bet otrajā — 85 cilvēki. Zināms arī, ka tajā laikā no cietuma tika aizvesti un nošauti tie Latvijā dzīvojošie ebreji, kuriem bija ārzemju pases — Irānas (Gluhovskis), Brazīlijas, Urugvajas, Paragvajas, kā arī ASV pilsoņi.

Leitnanta Zēgnera nopelni bija tik lieli, viņš bija tik uzticams, ka 1943. gada pavasarī viņu atbrīvoja no netīrajiem darbiem un ieteica par tikko ieceltā latviešu SS leģiona ģenerālinspektora ģenerāļa Banger-ska adjutantu. Ar to reizē tika nošauti divi zaķi: Ban-gerskis saņēma līdz kaulu smadzenēm pārbaudītu vīru, bet gestapo — uzticamu ziņotāju par daudzu latviešu SS leģiona virsnieku domām un gaitam.

Rīgas drošības policijas palīgcietums bija tas pats cietums, kurā, kā vēlāk sīkāk apskatīsim, šādā zvēriskā veidā «saimniekoja» sadisti no «Pērkonkrusta» antisemītisma institūta un tā saucamās «latviešu kartotēkas» aprindām — Z. Kaktiņš, pazīstamā operdziedātāja dēls, brāļi Dikmaņi, buržuāziskās Latvijas nacionālās olimpiskās komitejas prezidenta un Starptautiskās olimpiskās komitejas ilggadējā locekļa dēli, pazīstamais sportists E. Laipenieks, A. Petrovskis un citi vācu drošības policijas SD latviešu nodaļas darbinieki.

K. Lobem, buržuāziskās armijas virsnieku augstāko kursu pasniedzējam, savukārt karjeras ceļš 1941. gada jūlija pirmajās dienās veda no Rīgas uz Ventspili. Astoņās dienās V. Veisa štābā viņam kļuva par šauru, viņš tīkoja pēc patstāvīga darba. 1941. gada 10. septembrī viņš kārtības dienesta darbinieka aptaujas lapā raksta: «No 9. jūlija līdz septembrim biju Ventspils pašaizsardzības spēku priekšnieks, bez tam, vācu SS oberšturmfūrer’a Grauel kunga pilnvarots, izvedu speciālu tīrīšanas akciju Ventspils un Kuldīgas apriņķī.»

Bijušais cara armijas virsnieks un latviešu strēlnieku pulka vada komandieris pirmajā pasaules karā, Sarkanās Armijas rotas komandieris 1918. gadā, Trocka adjutants Padomju Krievijas delegācijā Brest-ļitovskas miera konferencē, Kolčaka armijas virsnieks. Tādi līkloču ceļi bija šim cilvēkam, kam savus bonapartiskos sapņus neizdevās realizēt ari buržuāziskās Latvijas armijā — viņš netika augstāk par pulkvežleitnanta pakāpi. Tad 1941. gadā Ventspilī viņš turpināja jaunus meklējumus savu nepiepildīto karjerisko sapņu piepildīšanai, šoreiz jau ar kadru virsniekam apkaunojošu nodarbošanos.

Jau 12. jūlijā pēc Lobes pavēles tiek nošauti pirmie Ventspils iedzīvotāji (Krišs Kasa, Juris Rumkov-skis, Mārtiņš Lācis, dzejnieks Eduards Belārs-Vai-nags, M. Bogdanovs), trīs dienas vēlāk iet bojā Andrejs Bože no Zlēkām, Fricis Tumševics no Usmas un citi. Līdz 20. jūlijam jau nogalināti 23 cilvēki. Drīz šis saraksts aug straujāk, jo masu arestiem, spīdzināšanām un nošaušanām tiek pakļauts ari Kuldīgas apriņķis, kas tāpat nonācis K. Lobes un viņa «paš-aizsardzībnieku» pārziņā.

K. Lobe neaizmirst arī citu «iekšējo ienaidnieku» tīrīšanas uzdevumu. Viņš par koncentrācijas nometnes priekšnieku un ebreju «lietu kārtotāju» ieceļ vienu no saviem palīgiem — leitnantu P. Grīvu. Kopā ar viņiem Ventspilī asiņaino darbību uzsāk buržuāziskās armijas seržants A. Vadzemnieks, kurš vēlāk kļuva par vācu SD latviešu nodaļas priekšnieku. Tikai līdz 1941. gada rudenim vien šis nāves konveijers samala apmēram 2600 cilvēku. Atgriezies Rīgā, K. Lobe varēja ziņot, ka Ziemeļkurzeme «iztīrīta», turklāt arī tur drīz parādīsies uzraksts «Judenfrei».

Līdzīgi šajā laikā risinājās asiņainie notikumi arī citās Latvijas malās. Pašu šo kara noziedznieku

1972. gadā neitrālajā Zviedrijā (Andersona un Ka-garta spiestuvē Vestcrosā) izdotajā grāmatā «Pirmās latviešu aizsardzības vienības otrajā pasaules karā» teikts, ka «līdz tam, kad vācieši pašaizsardzības spēkus likvidēja, to sastāvā bija ap 6000 vīru, izvietoti na kādiem 30 svarīgākiem centriem ar tālākiem sīkākiem sazarojumiem. Pilnīgi pamatoti varēja teikt, ka latvieši paši bija jau nodibinājuši savā zemē drošību un kārtību.»

Vispirms kategoriski jāprotestē pret šīs brīvprātīgo nodevēju un slepkavu saujiņas, šī niecīgā mazākuma mēģinājumu un uzdrīkstēšanos runāt latviešu tautas absolūtā vairākuma vārdā. Bet, par kādu «drošību un kārtību» viņi runā, to atklāj patiesība par «pašaizsardzības» grupu un to vadītāju pastrādātajiem noziegumiem.

Visskarbāk un pārliecinošāk šo «drošību un kārtību» apsūdz tās nelietības un drausmīgās masu slepkavības, kas kopš 1941. gada 1. jūlija notika Rīgā. Te biia pavisam cits vēriens mierīgu cilvēku vajāšanā un slepkavošanā, jo te rīkojās visi latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu līderi un to kalpi. Jau pirmajās okupācijas stundās V. Veisa un viņa palīga R. Oša «pašaizsardzības» štāba virsnieki A. Oše, K. Lobe, V. Hāzners, A. Beišāns, A. Brants, V. Zaķis, F. Rubenis un citi steidzās uz savām slepenajām ieroču noliktavām, kas atradās Elizabetes (tagad Ki-rova) ielā, Vecrīgā un citur, lai apbruņotu bijušās buržuāziskās armijas virsniekus un instruktorus, bijušos policistus un aizsargus, kriminālelementus un citus tāpat nevis godīgu darbu, bet patvaļu un ieroču varu tīkojošus dīkdieņus. Pēc pāris dienām šie kapteini un virsleitnanti jau formēja pirmās «pašaizsardzības» rotas, no kurām rudenī izveidoja pirmos trīs brīvprātīgos latviešu policijas bataljonus. Pēc dau-

dzieni gadiem viņi svešās zemēs izliksies par «politiskajiem bēgļiem» un dievosies, ka tiekušies pēc ieročiem, lai Rīgā un citās vietās izpildītu nevainīgus sardzes un kārtības dienestus.

Lai nostiprinātu Eiropas «jauno kārtību», jau jūlija pirmajās dienās ar apskaužamu mobilitāti pilnā «kaujas» gatavībā bija arī «Pērkonkrusta» organizācija. Tās vadītāji kala plānus bijušās latviešu biedrības namā Merķeļa ielā, tās ideologi sagrāba masu informācijas līdzekļus, ar pilnu jaudu profesora A. Vītola vadībā strādāja antisemītisma institūts. Kr. Valdemāra ielas namā pretī Mākslas muzejam augu dienu virmoja kā lapseņu pūznī - tur veidojās «Pērkonkrusta» bruņotās vienības, no kurām vēlāk izauga korporeļa V. Arāja drausmīgā SD nāves komanda. Pērkonkrustiešiem viss bija veidots kā Hitlera Vācijā — savs «brūnais» partijas nams, savs drošības dienests («latviešu kartotēka») un sava apbruņotā «melnā gvarde», kura kopā ar V. Veisa «pašaizsar-dzībniekiem» nekavējoties uzsāka asiņainu teroru.

Bet buržuāzijas līderi — bijušie Ulmaņa valdības ministri, direktori, ģencrā|i un diplomāti, garīdzniecības, rūpnieku, tirgotāju un namīpašnieku pārstāvji pēc šīm desmit terora dienām kā akli un kurli pret visu notiekošo 11. jūlijā jau zināmajā 40 vīru sanāksme sēdēja kopā ar «Pērkonkrusta» vadītājiem, pulkvežleitnantiem V. Veisu un R. Osi un runāja nevis par to, kā apturēt vai ierobežot asiņaino teroru, kā izbeigt masu slepkavības, bet gan — kā vislabāk izteikt uzticību Hitleram un tikt pie savas varas. Visi izlikās nemanām, ka viņu vidū atrodas arī, kā teikts saraksta, «tīrīšanas organizācijas pārstāvis» kapteinis A. Brants, viens no rotu komandieriem, kuri paši tagad emigrācijā šos «tīrītājus» cenšas nosaukt no vainīgākā vārdā par «pašaizsardzībniekiem».

Tiesas prāvā, kurā 1946. gada sākumā uz apsūdzēto sola sēdēja vācu kara noziedznieki — SS un policijas ģenerāļi un gebitskomisāri, kas bija pastrādājuši noziegumus pret cilvēcību Latvijas, Igaunijas un Lietuvas teritorijā, galvenais apsūdzētais bija SS un policijas augstākais vadītājs «Ostlandē» obergru-penfīrers Jekelns, iedzīvotāju masveida iznīcināšanas akciju vadītājs «Ostlandes» teritorijā. Kad viņam jautāja, cik ebreju no 1941. gada līdz 1944. gadam pavisam iznīcināts Latvijā, Jekelns ciniski atbildēja: «Šo skaitli precīzi nevaru noteikt. Kad 1941. gada vasarā ierados Rīgā, paši latvieši jau bija nogalinājuši tūkstošiem ebreju. Tas pats bija noticis arī citās Latvijas pilsētās.» Lai ari rūgti, Jekelnam taisnība.

Jau 1. jūlijā, kad vēl nebija ne gestapo, ne vācu civilpārvaldes, Rīgā pēc V. Veisa un citu pulkvežu uzaicinājuma sākās «iekšējā ienaidnieka» iznīcināšana.

Kas bija šis «iekšējais ienaidnieks»? Atbildi uz šo jautājumu ar konkrētiem faktiem varēja dot jau tās pašas dienas vakarā: padomju iestāžu un sabiedriskie darbinieki, viņu piederīgie — sievas un bērni, tēvi un mātes, brāļi un māsas, pat viņu attālāki radinieki, antifašisti, kā arī ebreji neatkarīgi no viņu nodarbošanās un politiskajiem uzskatiem.

Nākamajās dienās šo atbildi varēja precizēt. «Pašaizsardzības» un pērkonkrustiešu bruņotās vienības par «iekšējiem ienaidniekiem» tobrīd uzskatīja galvenokārt Rīgas un citu pilsētu turīgākos ebrejus. Viņi pilnīgi atklāti, pat dienas laikā, ielauzās šo ebreju dzīvokļos, nolaupīja tiem zeltu un citas dārglietas, savus upurus piekāva un apcietināja, pēc tam pievāca apcietināto mēbeles, drēbes un citas mantas.

Apcietinātos ebrejus nogādāja Rīgas prefektūrā, kur saimniekoja prefekta R. Štiglica policisti, vai

«Pērkonkrusta» mītnē ebreju finansista Smuljāna nama I<r. Valdemāra ielā. Tur viņus atkal piekāva un pazemoja. Sevišķi zvērīgi tas notika pie pērkonkrus-tiešiem, kur sāka darboties V. Arāja slepkavu banda. Katru nakti tā savus upurus veda uz Biķernieku mežu, no kurienes atgriezās tikai vedēji. Jau naktī uz 2. jūliju šai skaistajā Rīgas mežā radās pirmā ebreju kapsēta.

No prefektūras apcietinātos ebrejus nogādāja cietumos, vīriešus — centrālcietumā, bet sievietes — ter-miņcietumā pie Brasas stacijas. Arī tur 4. jūlijā sāka malt nāves dzirnavas.

Desmit dienas, no 1. jūlija līdz 11. jūlijam, galvenie ebreju likteņu noteicēji Rīgā bija latviešu fašisti. Citās pilsētās viņu vara turpinājās vēl ilgāk, līdz tai dienai, kamēr ebreju lietu kārtošanu savās rokās pārņēma vācu civilpārvalde un vācu drošības policija.

Rīgā pirmos ebrejus latviešu fašisti nošāva 1. jūlija pēcpusdienā Gogoļa ielas 7. nama pagalmā. Līdz 11. jūlijam Latvijas galvaspilsētā tika apcietināti un zvēriski nogalināti vairāk nekā 9000 ebreju. Tie bija galvenokārt bijušie komersanti un inteliģences pārstāvji — ārsti, inženieri, advokāti, mākslinieki, kā arī viņu ģimenes locekļi. Visas Rīgas sinagogas tika apgānītas un izdemolētas, daudzas nodedzinātas, un tajās sadega arī draudžu gani — rabīni un kantori. Sinagogā Maskavas ielā sadega apmēram 300 ebreju, kas bija ieradušies no Šauļiem un tur patvērušies.

Vairākus simtus ebreju vīriešu 8. jūlijā no Centrālcietuma kravas automašīnās nogādāja Biķernieku mežā. Latviešu policisti un fašistiskie trieciennieki viņus nostādīja trīs rindās, no tām atlasīja katru trešo un turpat uz vietas nošāva. Pārējiem viņi bija jāaprok, pēc tam tos piekāva un aizveda atpakaļ uz cietumu. Vēlāk latviešu fašisti iemācījās «racionālāku» slepka-

vošanas sistēmu: vispirms lika upuriem sev pašiem izrakt masu kapu, un tad viņus nošāva.

8. jūlijā gāja bojā pazīstami ebreju darbinieki Kacs, Praiss, Gurēvičs un citi. Tika nogalināti gandrīz visi ebreju tautības juvelieri. Pazīstamais juvelieris Vidzers pirms nāves tika nežēlīgi spīdzināts — slepkavas gribēja no viņa uzzināt, kur atrodas paslēptie dārgumi. Tas liecina, kādus «iekšējos ienaidniekus» meklēja pērkonkrustieši un «pašaizsardzīb-nieki». Nogalināja arī apmēram 1500 ebrejietes, kuras no termiņcietuma tika aizvestas uz Biķernieku mežu. Slepkavošanā kopā ar V. Arāja «kaujiniekiem» sevišķi centīgi piedalījās policijas uzraugs un vēlākais latviešu SS leģiona virsnieks Ozols, jau minētie Kaktiņš un Laipenieks, kā arī Cers, Kaķis, Zemītis, prefektūras politiskās daļas priekšnieks Teidemanis.

Ebreju vajāšanas un iznīcināšanas traģiskās dienas Latvijā un — kara beigu daļā — Vācijas koncentrācijas nometnēs pārdzīvojis rīdzinieks Maksis Kauf-mans, kura acu priekšā 1942. gadā Slokas kūdras purvā nošāva dēlu. Par savām drūmajām atmiņām viņš sarakstījis grāmatu «Die Vernichtung der Juden Lettlands», kas izdota 1947. gadā Minhcnē un bija pieejama Rietumeiropas lasītājiem. Citēsim tikai nedaudzas vietas no viņa grāmatas, kas skar ebreju vajāšanas pirmo posmu Latvijā — 1941. gada jūlija pirmajās desmit dienās. Viņš raksta:

«... Lielā prefektūras ēka bija pilna ar ebrejiem. Visās malās bija dzirdami kliedzieni, tur latvieši izrēķinājās ar saviem upuriem. Viņu sadismam nebija robežu. Veci un slimi cilvēki tika izvesti pagalmā bez apakšveļas, pilnīgi kaili. Vīrieši, kas sabiedrībā bija ieņēmuši ievērojamu stāvokli, stāvēja asiņaini un piekauti. Viņus raustīja aiz bārdām. Kādu jaunu sievieti pagalmā izģērba kailu un pēc tam iedzina prefektū-

ras pagraba telpās, kur izvaroja. Vecus, godājamus Rīgas ebrejus pagrabā aplēja ar ūdeni un sita, turklāt par viņiem ciniski uzjautrinājās. No viņu vidus izmeklēja tos, kam bija lielākas bārdas, un piespieda tos ar bārdām tīrīt latviešiem apavus ... Šajās dienās prefektūrā nebija redzams neviens uniformēts vācietis.»

Tālāk M. Kaufmans raksta par citu moku vietu «Pērkonkrusta» štābu Kr. Valdemāra ielā:

«... Šajā slepkavu ģenerālštābā uzturējās pazīstamie pērkonkrustieši Arājs, Cukurs, Teidemanis, Rā-zums, Freimanis. Viņi savos briesmu darbos bija iesaistījuši krietnu skaitu latviešu inteliģences pārstāvju no studentu — korporeļu vidus. Daudzi no šiem cilvēkiem, kas savu sirdsapziņu aptraipījuši ar simtiem un tūkstošiem slepkavību, tagad dzīvo pilnīgā brīvībā. Viņi bauda patvēruma tiesības, kuras tiem nodrošinājušas lielās demokrātijas ...»

Daudz vācu un latviešu fašistu briesmu darbu atklāj M. Kaufmana grāmatas lappuses, kuru skaits pārsniedz piecus simtus. Lasītāja acu priekšā nostājas daudzu izcilu ebreju likteņi Latvijā. Citēsim vēl vienu M. Kaufmana grāmatas rindkopu:

«Vācieši joprojām bija aizņemti ar savām militārajām lietām, vara atradās latviešu rokās. Par ebreju apgādi ar pārtiku neviens nerūpējās. Pie pārtikas veikaliem stāvēja rindas. Tiklīdz tajā pamanīja kādu ebreju, viņu izrāva no rindas. Briesmu darbiem nebija ne gala, ne malas. Piemēram, pie nama Kalnu ielā 9 (Maskavas priekšpilsētā) kādu dienu ieradās automašīna ar latviešu brīvprātīgajiem. Visiem ebrejiem tūlīt vajadzēja atstāt šo namu. Viņus nogādāja vecajā ebreju kapsētā. Tur viņus ieslodzīja sinagogā un sadedzināja. Tas pats notika arī jaunajā kapsētā. Tur lūgšanu telpā ieslodzīja un sadedzināja

pazīstamo Rīgas sinagogas kantoru Minču un viņa ģimeni, kā arī citus ebrejus.»

Līdzīgi ar ebrejiem rīkojās arī citās pilsētās. Līvānos drīz pēc vācu karaspēka ierašanās uz šosejas parādījās dēlis ar uzrakstu «Judcnfrei». To «nokārtoja» turienes «Pērkonkrusta» vadītājs E. Zundans, skolotājs A. Veinbergs un citi.

Daugavpili vācu armija okupēja trīs dienas pirms Rīgas — 28. jūnijā. Nelielā latviešu fašistu grupa svārstījās — ebreju jautājumā tā gaidīja direktīvas. Tiklīdz vācu rokās nonāca arī Rīga un daugavpilieši izdzirdēja V. Veisa aicinājumu, 2. jūlijā ebreju tautības vīriešus uzaicināja ierasties tirgus laukumā. Tur viņi nostāvēja gandrīz visu dienu, kamēr pievakarē parādījās apbruņotu latviešu fašistu bars. Tūlīt atskanēja pirmie šāvieni. Pirmais krita Leizers Goldbergs, jo viņš neesot pareizi stāvējis ierindā. Pēc tam nošāva Maieru Leieroviču — par to, ka viņš sarunājies ar savu sievu.

Visus ebreju tautības vīriešus nogādāja cietumā un atkal nostādīja rindā. Latviešu fašisti ņirgādamies pieprasīja, lai divi ebreji brīvprātīgi piesakoties nošaušanai, pretējā gadījumā tikšot nošauti visi. Pieteicās Daugavpils rabīns Fukss un Magids, kas arī izpildīja rabīna pienākumus. Pārējos iedzina cietumā. Tur valdīja necilvēcīgi apstākļi. Iekams vācieši nebija cietumu pārņēmuši savā ziņā, visa vara piederēja dažiem latviešiem, kas izcēlās ar sevišķu sadismu. Daudzi apcietinātie nākamajās dienās tika nošauti dzelzceļnieku dārzā, kas atradās blakus cietumam.

Ebreju vajāšanā lielu aktivitāti parādīja fašistiski noskaņotie latvieši ar Kursīti un Mūrnieku priekšgalā. Pilsētas policijas prefekts pulkvedis Cimdiņš un pilsētas galva kapteinis Pētersons izrādīja lielāku centību nekā viņu priekšnieki Rīgā. Jau 1941. gada jūlija

beigās visiem Daugavpils ebrejiem bija jānēsā dzeltenā zvaigzne, turklāt tā bija jāpiestiprina trijās vietās: uz krūtīm, muguras un kreisās kājas. Daugavpils latviešu fašisti bija aizsteigušies priekšā pat Latvijas ģenerālkomisāram Dreksleram. Rīkojumu, ka ebrejiem jānēsā dzeltenās zvaigznes, Drekslers izdeva vairāk nekā pēc mēneša — 31. augustā, turklāt noteicot, ka tās jāpiestiprina tikai divās vietās ...

Vācu armijas daļas vēl tikai tuvojās, kad ebreju iznīcināšana pilnā sparā notika Rēzeknē, Ludzā, Pasienē, Zilupē un citur. Latviešu fašisti nošāva Rēzeknes rabīnu Haimu Lubocki un simtiem citu šīs pilsētas ebreju. Apmēram 350 Zilupes ebreju iznīcināja upes krastā. Tāpat notika Kārsavā, Varakļānos, Viļānos. Krāslavas ebreju noslepkavošanu enerģiski organizēja turienes pilsētas galva Briedis, SD latviešu nodaļas priekšnieka vietnieks Labuts, policists Pēter-sons un citi. Viņi nerada sevišķu atbalstu starp vietējiem latviešiem un izsauca palīgā Arāja bandu no Rīgas. Citā mazā Latgales pilsētiņā — Preiļos, kur tajā laikā dzīvoja vairāk nekā 1500 ebreju, jau augusta sākumā viņi visi bija iznīcināti.

Cēsīs vācu armiju sagaidīja bijušais Liepājas kriminālpolicijas uzraugs Arvīds Bajārs, kas bija turienes policijas iecirkņa priekšnieka palīgs. 1942. gada beigās — SD latviešu nodaļas inspektors, bet 1943. gada vasarā jau strādāja Minskas gestapo.

Vairāk nekā 200 cilvēku nošauti dažus kilometrus no Cēsīm, Raiskuma līcī, ap 50 cilvēku — pusotra kilometra no mežsarga mājām «Strautiņiem». Pēc katras ebreju «akcijas» A. Bajāra dzīvoklī ieceļoja ebreju atstatās mantas, galvenokārt drānas un mēbeles. Acīmredzot šīs mantkāres dzīts, viņš 1941. gada augustā pa ceļam uz Niniera ezeru nošāva Cēsu manufaktūras veikala īpašnieci Sevcu un viņas divus

12—14 gadus vecos dēlus. Otrajā dienā A. Bajārs kopā ar saviem priekšniekiem pamatīgi «pārbaudīja» gan Ševcas veikalu Rīgas ielā, gan viņas dzīvokli.

Jau augustā bija redzams uzraksts «Mitau-Jelgava ist Judenfrei». Par to tūlīt pēc vācu karaspēka ienākšanas parūpējās Jelgavas fašisti vieni paši, vēlāk viņi darbojās vācu gestapoviešu un Zemgales gcbīts-komisāra baltvācieša fon Medcma vadīti, pērkonkrus-tiešu redaktora R. Caka mudināti.

M. Kaufmans savā grāmatā raksta:

«Turienes ebreji tika iznīcināti visnežēlīgākajā veidā. Daudzus no viņiem ieveda sinagogā, lai tur sadedzinātu, bet pārējie (Dr. Levits un citi) tika nošauti kapos. Sevišķi traģiski beidzās tirgotāju Disen-ciku un Hiršmanu ģimeņu dzīve. Viņus piespieda izrakt sev kapu. Skolas direktoru Bovšoveru un viņa bērnu aizdzina uz tirgus laukumu, lai tur nošautu.»

Arī citur mierīgu iedzīvotāju vajāšanu un slepkavošanu kopā ar pērkonkrustiešiem vadīja bijušie policisti un buržuāziskās armijas virsnieki. Alūksnē — bijušā 7. Siguldas kājnieku pulka leitnants A. Dancis, Gulbenē — šī paša pulka virsleitnants E. Sproģis, Madonā — viņa pulka biedri T. Kārklinš un P. Vītols.

Tiklīdz atkāpās Sarkanās Armijas daļas, A. Dancis ar pašmāju fašistu saujiņu Alūksnē uzsāka asiņainu teroru, noliktavu un preču vilcienu izlaupīšanu. Nedaudz vēlāk viņš kļuva par SD latviešu nodaļas priekšnieka J. Cīruļa palīgu.

Tajā pašā laikā E. Sproģis, bijušā policijas priekšnieka dēls, uzmetās par «tīrīšanas akciju» rīkotāju Gulbenē un tās apkārtnē. Augustā viņš vadīja apmēram 300 Gulbenes novada iedzīvotāju latviešu un ebreju — nošaušanu Litenē. Liecībās teikts, ka upuri

pirms nāves tikuši izģērbti kaili un piekauti. Bijušais armijas virsnieks nežēlīgi izrēķinājās ar personiskajiem nelabvēļiem, piemēram, fotogrāfu Bērziņu sakropļoja un pašrocīgi nošāva.

Interesanti ir divi dokumenti, kas glabājas valsts arhīvā Rīgā. Tajos atspoguļojas gan Litenes slepkavība, gan tās blakus motīvi. Tie ir Gulbenes policijas krimināluzrauga Šķendera 1941. gada septembrī sastādīti «aizsardzībnieku» — iedzīvotāju vajāšanas un nošaušanas aktīvu dalībnieku — nopratināšanu protokoli.

Šie protokoli ir plaši, tāpēc aprobežosimies ar izrakstiem, ne par matu nelabojot to valodas stilu. Pirmajā (30. septembrī) Paulis Piekalnītis liecina:

«No š. g. jūlija mēneša pirmajām dienām sastāvēju Litenes pagasta Dzimtenes sargos, kā priekšnieks, bet pēc tādu likvidācijas sastāvu līdz šim lai-kam Litenes palīgpolicijas dienestā . . . Šeit Litenē uz vietas ir apcietināti apm. 100 žīdi, kuri arī tika izkratīti un pie visiem esošā nauda un vērtslietas atņemtas. Par uz Gulbeni nosūtītiem apm. 50 žīdiem arī vērtslietas un nauda nosūtīta reizē ar pavadoņiem uz Gulbeni, par ko arī sastādīts akts. Arī šeit uz vietas apcietinātiem žīdiem, kas likvidēti no soda ekspedīcijas Litenē, naudu un vērtslietas tika atņemtas un nodotas Litenes pag. policijas kārtībn. Alfrēdam Vīksniņam . . . Kur tādas palika, nezinu.»

Citā protokolā liecina Roberts Špīlbergs (22. septembrī) :

«...Vēlāk dzirdēju, kad bijām visi sasaukti aizsargu namā, ka kādam esot ticis žīdu mantu par maz, ko izteica policijas kārtībnieks. Viņš arī teica: «Nu, kurš nu esiet vairāk paņēmis, dodiet tiem, kam mazāk ticis.» Uz to Paulis Piekalnītis teica: «Nu tad jau, Vīksniņ kungs, Jūsu rīcībā palika zelta pulksteņi

un citas vērtslietas, tad dodiet Jūs no tām mantām.» Uz to poljcijas kārtībnieks Vīksniņš atbildēja: «Par tām mantām es atbildēšu augstākai priekšniecībai ...» Mēs naudu saskaitījām ... Naudu ar zīmīti iebāza savā portfelī policijas kārtībnieks Alfrēds Vīksniņš ...»

Šādu «dzimtenes pašaizsardzībnieku» nopratināšanas sakās pec tam, kad okupanti sāka interesēties, kur palicis ebreju zelts, kas bija vajadzīgs hitleriskajai Vacijai.

Tamlīdzīga savu upuru mantu laupīšana un savstarpēja sadalīšana bija raksturīga visā Latvijā, kur darbojās «pašaizsardzības» vienības. Turklāt mežonīgā patva|a, ar ieročiem apkārt klaiņojošas «pašaiz-sardzībnieku» bandas sāka uztraukt okupācijas varu, kura bija ieinteresēta, lai okupētajā teritorijā valdītu kārtība, kas nodrošinātu nepārtrauktu darbu rūpniecībā un lauksaimniecībā vācu armijas un «Lielvāci-jas» interesēs. Tāpēc 1941. gada 8. jūlijā augstākais SS un policijas vadītājs pie armiju grupējuma «Nord» noliedza valkāt jebkādas nevācu uniformas un pavēlēja nodot ieročus, citiem vārdiem, likvidēja pašaizsardzības vienības. Drīz, 20. jūlijā seko šī paša ģenerāla Stalekera cits rīkojums, ar kuru latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu asiņainā «pašdarbība» tiek ierobežota okupantiem vajadzīgos rāmjos — tiek radīta Rīgas kārtības palīgpolicija 3000 vīru sastāva.

Turklāt tiek apstiprināts, ka turpmāk pastāvēs drošības policijas (gestapo) un drošības dienesta (SD) otras darbības komandas («Sonderkommando») latviešu palīgpolicijas drošības komanda. Tādas pašas mazāka apjoma SD latviešu drošības komandas tiek izveidojas arī citur, piemēram, Liepājā, Daugavpilī, Jelgavā.

Pulkvežleitnants V. Veiss šajā pašā dienā kļūst par Rīgas kārtības palīgpolicijas priekšnieku, pulkvežleitnants R. Osis — par viņa palīgu, kapteinis V. Hāzners — par viņa adjutantu. Viņu pirmais darbs ir organizēt no saviem «pašaizsardzībniekiem» pirmās «kārtības dienesta» rotas. Nedaudz dienu laikā šīs rotas ir saformētas. Visas tās vada buržuāziskās armijas kapteiņi: pirmo — A. Beišāns, otro — A. Brants (tas pats virsnieks, kas piedalījās jau zināmajā 11. jūlija apspriedē), trešo — V. Zaķis, ceturto F. Rubenis. Interesants ir šo rotu, varētu teikt, šķiriskais sastāvs — buržuāziskās armijas 70 virsnieki un 295 instruktori un tikai 140 kareivju. Tātad — daudzi bez nodarbošanās palikušie profesionālie militāristi ir gatavi ar vislielāko centību kalpot kaut vai velnam.

Tāda pati policijas rota top Liepāja, kā arī citur.

Taču rūpes par «kartību» ir tikai liekulība, izkārtne. Īstenībā nekas nemainās. Turpinās apcietināšanas, spīdzināšanas, slepkavības. Tikai tagad tas viss notiek ar prūšu militārismam raksturīgo pedantismu un hitleriskajiem policijas, SS un SD dienestiem raksturīgo rafinētību.

SD latviešu «Sonderkommando», ko Rīga vada V. Arājs un bēdīgi slavenais lidotāju kapteinis H. Cukurs un V. Veisa, R. Oša un viņu štāba pārējo virsnieku noorganizētās brīvprātīgās rotas roku rokā ķeras pie darba.

Turklāt drīz arī katrā apriņķa pilsēta tiek nodibināta latviešu policija, SD latviešu nodaļa un, protams, arī savi «rīcības» vadi. Izveidojas vesels pašmāju fašistu un buržuāzisko nacionālistu policejisko iestāžu un bruņoto daļu tīkls. Pulkveži un pulkvežleitnanti sasnieguši savu pirmo mērķi.

Kāda ir viņu turpmākā darbība un tās sekas? Lūk, viens piemērs.

Rīgā 23. oktobrī tika izdots rīkojums, ka visiem pilsētā dzīvojošajiem ebrejiem līdz 25. oktobrim jāierodas geto, kura robežas bija noteiktas Maskavas priekšpilsētā. Tamlīdzīgi rīkojumi sekoja arī citās Latvijas pilsētās, kur ebrejus vēl nebija iznīcinājuši latviešu pašaizsardzībnieki. Visur sākās ebreju traģēdijas pēdējais cēliens.

Kad latviešu policistu apsardzes vīri 25. oktobra vakarā aizvēra Rīgas geto vārtus, tur atradās 32 000 ebreju. Viņi tur palika līdz 29. novembra rītam, kad visiem Rīgas geto iemītniekiem sakarā ar izsludināto geto likvidāciju bija jānostājas ierindā.

Šo notikumu aculiecinieks M. Kaufmans savā grāmatā raksta:

«Pirmās pārceļotāju kolonnas bija novietojušās pie geto vārtiem ... Parādījās SA vīri (Vācu ceturtās pārvaldes — Red.) savās brūnajās uniformās. No automašīnas izkāpa slepkava Cukurs. Viņš bija tērpies ādas mētelī, pie sāniem tam karājās pistole (na-gans). Viņš uzmeklēja latviešu sardzi, lai dotu tai norādījumus. Cukurs noteikti bija informēts par lielo nelaimi, kas mūs gaidīja. Sardze tika ļoti pastiprināta, tai lielos daudzumos bija izsniegts degvīns.

Pēc ilgām sarunām tos, kas strādāja ārpus geto, nosūtīja darbā, bet pārējiem pavēlēja doties uz savām mītnēm. Pats par sevi saprotams, ka šis rīkojums geto radīja lielu prieku, un cilvēki jau sāka runāt, ka evakuācija esot atcelta.

. .. Pulksten trijos pēcpusdienā mēs atgriezāmies geto. Mēs stāvējām pie lielajiem vārtiem, taču iekšā mūs nelaida. Latviešu sardzes pavadībā mums bija jādodas uz jauno nometni, kas pēdējās dienās bija uzcelta blakus lielajam geto.

Kad mēs virzījāmies gar geto žogu, redzējām, ka aiz tā valda liels nemiers .. .

Piepeši vēlu vakarā sākās asiņaina evakuācija. Uniformēti latvieši un vācieši, visi galīgi piedzērušies, ielauzās geto un tur uzsāka burtiski ebreju medības. Tās bija nāves medības! Kā mežonīgi zvēri viņi iebruka ebreju dzīvokļos un izkratīja visu no bēniņiem līdz pagrabam.

Cilvēki mēģināja paslēpties, taču šie zvēri katru uzmeklēja un izvilka ārā. Mežonīgā trakumā viņi sita un šāva, kur gadījās, un izdzina neaizsargātos un ievainotos ebrejus no mājām.

Bērni tika atrauti no mātēm. Viņiem spēra ar kājām, tos izmeta pa augšējo stāvu logiem. Slepkavas kā tīģeri skrēja no mājas uz māju, no istabas uz istabu. Viņi deva pavēli uz ātrāko apģērbties, līdzi ņemot tikai pašu nepieciešamāko ...»

Katru ebreju kolonnu, kas virzījās pa Maskavas ielu uz gumijas fabrikas «Kvadrāts» pusi, cieši ielenca latviešu policijas rotas. Slimos un nespēcīgos ebrejus no «Lina-Hazedek» slimnīcas veda ar autobusiem.

Nelaimīgos aizdzina pa Rīgas- Daugavpils šoseju Salaspils virzienā. Mežā pie Rumbulas stacijas jau bija izrakti masu kapi.

Tālāk — atkal M. Kaufmana stāstījums:

«Asinspirts beidzās svētdienas rītā, 30. novembrī. Daļējā evakuācija bija beigusies, slepkavas šaudīdami atgriezās caur geto.

Ludzas iela geto centrā bija pilna ar līķiem. Pa ielu notekām plūda asinis. Arī mājās atradās daudz nošautu cilvēku.

Asinis plūda kā ūdens.»

Otrā masveidīgā geto ieslodzīto nošaušana notika 8. decembrī. Tāpat geto teritorijā iebruka latviešu un

vācu policisti, tāpat tūkstošiem ebreju aizdzina uz Rumbulas priedēm, tāpat piespieda viņus izģērbties, tāpat drausmīgi piekāva un aukstasinīgi nošāva. Kad masu slaktiņš bija beidzies, pie ebreju kapiem atkal mainījās sardze: latviešu policistu vietā stājās vācieši.

«Šaušanas brīžos latviešiem bija stiprāki nervi,» tiesas prāvā teica obergrupenfīrers Jekelns ...

Rīgas lielā geto ebreju iznīcināšana galīgi beidzās 9. decembrī pulksten 12 dienā. Desmit asiņainās dienās no 32 000 Rīgas ebreju, aiz kuriem 25. oktobrī aizvērās geto vārti, dzīvi bija palikuši tikai nepilni pieci tūkstoši.

Rumbulas mežā palika apmēram 27 000 ebreju. Starp tiem bija apmēram 8000 bērnu vecumā no dažām dienām līdz 10 gadiem. Starp upuriem bija ievērojami sabiedriskie darbinieki, zinātnieki, mākslinieki. Fašistu neprātam par upuri krita trīs izcili mūzikas pedagogi — vijolnieks profesors Ādolfs Mecs, docenti M. Zalmanoviča un I. Tagers. Rumbulas masu kapa bedrē palika 67 konservatorijas un mūzikas skolu audzēkņi, starp tiem četri ar neparastām muzikālajām spējām: 8 gadus vecais čellists Neihauzs, viņa māsa — vijolniece, 10 gadus vecā vijolniece Judīte Gordina un, beidzot, Eiropas mūzikas pasaulē pazīstamā vijolniece Sāra Rašina.

Minēsim vēl vienu upuri — vēsturnieku profesoru Simonu Dubnovu. Viņu pazina visa pasaule. Visi zināja, ka 1933. gadā, aizbēdzis no fašistiskās Vācijas, viņš atrada jaunu dzīves vietu un patvērumu Rīgā. 1941. gadā viņu vairākkārt apcietināja, taču atkal un atkal gadījās vācieši, kas viņu izglāba. Bet tad viņu uzgāja latviešu fašists Danskops, un 1941. gada 8. decembrī lielais zinātnieks apgūlās blakus saviem tautas brā|iem nāves bedrē, virs kuras tagad šalc

Rumbulas priedes. Tajās dienās visiem, visiem, visiem šiem divdesmit septiņiem tūkstošiem tika laupītas jebkura cilvēka vispirmās tiesības — tiesības dzīvot. Tiesības strādāt, radīt, mīlēt.

Tāpat geto likvidēja ari Daugavpilī. Tur tas notika 1941. gada 7. novembrī. Sīs akcijas vadītājs bija SD latviešu nodaļas priekšnieks Sovers. Viņam ieradās palīgspēki no Rīgas ar pērkonkrustieti, antisemītisma institūta lektoru Kalniņu priekšgalā, bet geto teritoriju un masu kapu vietu Mežciemā ielenca Daugavpils latviešu policijas rotas un latviešu SD vīri. Viņi bija šāvēji.

Liepājā, Šķēdes jūrmalā, paceļas neliels piemineklis ar uzrakstu: «1941.—1945. gadā šajā vietā hitleriskie okupanti iznīcināja ap 20 tūkstoš cilvēku.» Tur atklāti 12 milzīgi masu kapi. Lielākais no tiem ir 265 metrus garš, 15 metrus plats un divus metrus dziļš. Masu kapu kopplatība ir 3580 kvadrātmetru.

Tā nav vienīgā masu kapu vieta Liepājā un tās apkaimē. Raiņa parkā Jaunliepājā divos masu kapos atrodas 1430 cilvēku mirstīgās atliekas. Jūrmalā pie bākas atklāja četrus masu kapus, kuros atrada pāri par 7000 līķu. Kara ostā pie ūdenstorņa noslepkavoti 1200 cilvēku. Centrālkapos aprakti apmēram tūkstoš nomocīto. Četros fašistu valdīšanas gados Liepājā iznīcināti 30 835 pilsētas un apkārtnes iedzīvotāji, to skaitā 3563 bērni, 100 nespējnieku nama iemītnieki un 30 garā vājie.

Šiem tūkstošiem cilvēku dzīvības atņēma galvenokārt latviešu drošības policijas Kurzemes rajona darbinieki sava priekšnieka pērkonkrustieša A. Fricsona vadībā. Šajā amatā viņš bija no okupācijas pirmās dienas līdz 1943. gada vidum, kad viņa vietā nāca tā palīgs K. Siljakovs, kas kļuva par Liepājas SD latviešu nodaļas faktisko vadītāju.

A. Fricsons, K. Siljakovs un viņu palīgi aizraidīja nāvē apmēram 10 000 liepājnieku tapec, ka tie nebija piedzimuši ārieši. Šo viņu upuru vidū viens no pirmajiem bija pazīstamais vācu komponists un diriģents Valters llāns, kas Latvijā bija meklējis patvērumu no nacistu vajāšanām. Jau 1941. gada 22. jūlija pēc A. Fricsona rīkojuma Liepājas ebrejus sapulcināja tirgus laukumā un latviešu palīgpolicijas daļas viņus kolonnās pa 250 cilvēku katrā dzina uz Šķēdes kāpām, kur nogalināja. Pirmo upuru skaitā bija lielākoties sievietes un bērni, jo spēcīgākos vīriešus sākumā izmantoja spaidu darbiem. Šī pirmā masveida akcija prasīja apmēram 2000 nevainīgu dzīvību.

Nākamās masu slepkavības notika jūrmalā pie bākas, bet pēc tam — atkal Šķēdes jūrmalā, kur 1941. gada 14., 15. un 16. decembrī A. Fricsona, K. Silja-kova un viņa tuvāko palīgu K. Gintera, 2. Graiksta un citu vadībā latviešu policijas rota, kas vēlāk ietilpa 21. brīvprātīgo bataljonā, nobendēja apmēram 3500 ebreju. SD darbinieks A. Puherts 1945. gada 31. maijā padomju izmeklēšanas iestādēm liecināja:

«Bija ļoti auksts, mēs bijām satuntuļojušies šineļos, taču Fricsons pavēlēja mums stingri raudzīties, lai nošaujamie ap 200 metru no bedres izģērbtos un mantas saliktu kārtīgās kaudzēs: virsdrēbes, uzvalkus, kleitas, apavus un veļu atsevišķi. Tos, kas negribēja paklausīt, sita un durstīja ar durkļiem. Kad Fricsons ar Siljakovu piegāja pie bedres, lai šautu, mēs dažām sievietēm un bērniem atļāvām paturēt mugurā apakšveļu, taču Fricsons to pamanīja un mūs izrāja. Pie bedres dzina atsevišķām grupām, pārējie, kaili izģērbti, gaidīja savu kārtu. Bedre bija divus metrus dziļa un kādus divarpus simta metru gara. Nošautie un ievainotie krita tieši uz līķiem. Ievainoto bija daudz, jo šāvējiem salā stinga pirksti. Bērnus

parasti sameta bedrē dzīvus. Kad bedri apbēra ar hlorkaļķi un plānu zemes kartiņu, viss milzu kaps it kā viļņojās ... Nācās norīkot posteņus, lai pa nakti kāds ievainotais neizlīstu no bedres un neaizbēgtu ...»

Pašmāju nacisti laupīja nogalināto mantas gan turpat nošaušanas vietā, gan viņu pamestajos dzīvokļos. «1942. gada sākumā Liepājā stāvēja tukši ap 2000 ebreju dzīvokļu,» stāstīja toreizējais pilsētas valdes dzīvokļu nodaļas vadītājs F. Dambrēvics. «Dzīvokļus ar vērtīgajām mantām apķīlāja SD vācu un latviešu policijas vadītāji, kas vai nu pārvācās tajos uz pastāvīgu dzīvi, vai arī aizvāca visas vērtīgās mantas — kristāla un cēlmetālu izstrādājumus, radioaparātus, mēbeles.»

Kad 1942. gada maijā Liepājā iekārtoja geto, no 9200 Liepājas ebrejiem dzīvi bija vairs tikai 827.

Ikviens, kas modināja A. Fricsona un K. Siljakova iestādes aizdomas kā antifašists vai vienkārši tika denuncēts, nokļuva «latviešu politiskajā policijā» Kūrmājas prospektā 17, kur to gaidīja vispirms spīdzināšana, bet pēc tam visbiežāk nāve.

Liepājā pēc kara dzīvoja gleznotājs Teodors Ul-driķis, kam amputētas abas kājas. Sis sakropļojums — SD latviešu nodaļas moku kambaros pārdzīvotās spīdzināšanas sekas. T. Uldriķi arestēja sakarā ar nacionāla satura lapiņu parādīšanos Liepājā.

Nāvei nolemtie «latviešu politiskās policijas» upuri no moku kambariem nokļuva SD izmeklēšanas cietumā Tiesas ielā 5, kuru Liepājā drīz vien iedēvēja par nāves cietumu. Par «nāves cietuma» priekšnieku A. Fricsons iecēla savu draugu F. Klāsonu, ko buržuāziskās Latvijas tiesas divas reizes bija sodījušas par zādzībām, vienreiz par huligānismu un vienreiz

par riteņkrodzniecību. Četros gados caur nelielo cietumu nāves ceļa aizgaja vairāk nekā seši tūkstoši Liepājas un apkārtnes iedzīvotāju.

«Nošaušanas parasti notika divas reizes nedēļā,» stāstīja liepājnieks R. Cipriķis, viens no nedaudzajiem, kas izkļuva dzīvs no cietuma. «Nāvei lemtos, parasti vairākus desmitus cilvēku, nostādīja cietuma pagalmā ar seju pret mūri, apmeta virvi ap kaklu un pēc tam sasēja rokas uz muguras. Cietuma priekšnieks F. Klāsons kopā ar savu palīgu J. Jurašu apstaigāja ierindu un sita cilvēkiem galvas pret mūri. Pēc tam šāvēji nāvei lemtos dzina smagajā mašīnā, kur nelaimīgos saguldīja vienu otram virsū, ar seju uz leju.»

Pēdējo slepkavību pēdējais SD latviešu priekšnieks Liepājā K. Siljakovs pastrādāja 1945. gada 23. aprīlī, kad jūrmalas kāpās nošāva astoņus cilvēkus — Alekseju Poļanski, Romānu Lukašēvicu, Zani Piziku, Zani Garberu, Kristapu Vidiņu, Efrosīniju Slēži, Valentīnu Beinaroviču un Margarētu Reizupi. Atverot kapu, padomju tiesas medicīniskā ekspertīze konstatēja, ka E. Slēže aprakta dzīva, bet V. Beinaroviča drausmīgi sakropļota. Šīs sievietes bija slēpušas latviešu SS leģiona dezertierus, bet vīrieši - izvairījušies no sūtīšanas uz fronti.

Tā latviešu fašisti un buržuāziskie nacionālisti vispirms pēc pašu iniciatīvas, pēc tam kopā ar vācu okupācijas varasvīriem noslepkavoja Latvijā vienas tautības iedzīvotājus — Latvijas ebrejus, miermīlīgus cilvēkus, kuru vidū bija apmēram 6700 bērnu. Antisemītisma murgi, kurus popularizēja pērkonkrustiešu ideologi, zināmā mērā bija izkārtne viņu noziedzīgās rīcības motivācijai. Šo slepkavu vairumu uz noziegumiem virzīja ne tikai fašisma fanātiskās idejas, bet vēl vairāk citi motīvi, kurus raksturo dokumenti,

kas atrodas Rīgas arhīvos. Tie rūpīgi savākti dažādās Latvijas vietās.

Viens no tādiem normālam cilvēkam grūti aptveramas aukstasinīgas neģēlības un cinisma paraugiem ir protokols no Viesītes pilsētas «atjaunošanas fonda pārvaldes» sēdes, kas notikusi 1941. gada 11. septembrī pilsētas valdes telpās. Tajā piedalījušies četri, kuru varā tobrīd atradās šī Zemgales mazpilsēta. Viņi visi ir latvieši — «birģermeistars» V. Neimanis, viņa palīgs P. Rumbēns, fonda pārvaldnieks J. Bitenieks un fonda sekretārs E. Lejiņš.

Lūk, par ko tajā vakarā runāja šie savas šķiras un prettautisko aprindu pārstāvji, kuri savos amatos bija nonākuši ar V. Veisa un viņa štāba virsnieku R. Oša, A. Silgaiļa, V. Ilāznera un citu svētību: «Protokols Nr. 2

I. Norēķins par aizceļojošo žīdu naudu un vērtslietām. Pilsētas birģermeistars ziņo, ka š. g. 19. jūlijā Viesītes pils. žīdi aizceļojot ziedojuši naudā Rb|. 5609.28, par ko sastādīts akts, kurš tagad tiek nodots fonda pārvaldei. Min. summa izlietota Viesītes pils. pašaizsardzības nodaļas un iecirkņa vajadzībām, par ko fonda pārvaldei tiek sniegts sīks norēķins ar attaisnojošiem izdevuma dokumentiem. Tāpat žīdi aizceļojot ziedojuši vērtslietas pēc iesniegtā akta noraksta. Vērtslietas pēc min. saraksta caur Viesītes pašaizsardzības iecirkņa priekšnieku nosūtītas Jēkabpils apriņķa priekšniekam.

II. Par žīdu atstāto mantu izpārdošanu. Papildām fonda pārvaldes š. g. septembra sēdes protokola Nr. 1. p. 4. fonda pārvalde atrod par vajadzīgu daļu žīdu mantu izpārdot vietējās pašaizsardzības darbiniekiem par takses cenu ārpus izsolēm, t. i. no rokas, pie kam pašaizsardzības un citus sabiedriskus darbiniekus, kuriem mantas pārdot no rokas, pārvalde

izvēlas pati, ņemot par pamatu darbinieku nopelnus Lielvācijas armijas atbalstīšanā. Tāpat fonda pārvalde atrod par vajadzīgu daļu žīdu mantu nodot lietošanā valsts, pašvaldību un sabiedriskām iestādēm, lai tādējādi tās varētu ātrāki organizēties un uzsākt radošu darbu Lielvācijas labā.

III. Atstāto žīdu mantu pārdošana vietējiem pašaizsardzības un sabiedriskiem darbiniekiem. Fonda pārvaldei ienāk priekšlikums, izceļot dažu darbinieku izcilus nopelnus, pārdot tiem ārpus izsoles par taksēto cenu viņu pagaidu lietošanā nodotās žīdu atstātās mantas. Pārvalde šim ierosinājumam vienbalsīgi piekrīt. Kā kandidāti no darbiniekiem tiek uzstādīti:

1) Paulis Tauriņš, 2) Jēkabpils apr. policijas III iecirkņa priekšnieks Arturs Silenieks, 3) Viesītes pils. birģermeistars Vilis Neimanis, 4) Viesītes pils. birģermeistara vietnieks Pāvils Rumbēns, 5) Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa priekšnieka palīgs Jānis Bitenieks. Apsverot uzstādītos kandidātus, fonda pārvalde atrod, ka:

1) Ltn. Paulis Tauriņš, Lielvācijas armijai ienākot Viesītē, nekavējoši ieradies Viesītē un no vācu armijas iecelts kā pirmais latviešu komandants Viesītē. Tūliņ organizējis un vadījis Viesītes pašaizsardzības nodaļu, kuras organizētājs un vadītājs viņš palicis līdz š. g. 1. septembrim, kad iecelts par Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa rajona uzraugu. Kopā ar Pāvilu Rumbēnu noorganizējis š. g. 1. jūlijā Viesītes žīdu izraidīšanu no Viesītes pils. uz Ļudānu nometni. Ltn. Pauļa Tauriņa vadībā Viesītes pašaizsardzības nodaļa laikā no š. g. 28. jūnija līdz 6. jūlijam saņēmusi gūstā 610 krievu armijas karavīru.

2) Vltn. Arturs Silenieks pēc Lielvācijas kara pieteikšanas Padomju Krievijai izbēdzis no armijas. Pēc tam noorganizējis Viesītes pašaizsardzības iecirkni

ar 7 nodaļām un 669 dalībniekiem. Kā Viesītes pašaizsardzības iecirkņa priekšnieks noorganizējis un vadījis visas akcijas un pasākumus iecirkņa robežu iztīrīšanā. Pēc tam organizējis un ir Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa priekšnieks.

3) Viesītes pils. birģermeistars Vilis Neimanis, Lielvācijas armijai ienākot, organizējis pagaidu pašvaldības iestādes Zalves, Mazzalves un Mēmeles pagastos. Pēc tam ieradies savā agrākā darba vietā un uzņēmies Viesītes pašaizsardzības priekšnieka palīga saimnieciskās lietās pienākumus. Kā pašaizsardzības darbinieks pašaizliedzīgi un bez ierunām pildījis vairākus priekšniecības speciālus uzdevumus attiecībā uz iztīrīšanu iekšzemē. Piedalījies organizācijas komisijā pie Viesītes žīdu izceļošanas š. g. 19. jūlijā no Ļudānu nometnes.

4) Viesītes birģermeistara vietnieks Pāvils Rum-bēns bijis pirmais, kas, ienākot Lielvācijas armijai Viesītē, š. g. 29. jūnijā iecelts no vācu armijas par Viesītes pagaidu birģermeistaru. No pirmās dienas darbojies kopa ar divām meitām Viesītes pašaizsardzības nodaļā. Tāpat, Lielvācijas armijai ienākot, uzņēmies visu patērētāju biedrību uzņēmumu vadību. Kopā ar Viesītes pašaizsardzības nodaļas priekšnieku ltn. Pauli Tauriņu pēc vācu armijas ienākšanas noorganizējis un nekavējoši realizējis š. g. 1. jūlijā visu Viesītes žīdu izraidīšanu uz Ļudānu nometni. Piedalījies organizācijas komisijā š. g. 19. jūlijā pie žīdu aizceļošanas no Ļudānu nometnes.

5) Bijušās Rīgas prefektūras uzraugs virsn. vietn. Jānis Bitenieks, Lielvācijas armijai ienākot, tūliņ ieradies Saukas pagasta namā, kur palīdzējis noorganizēt pašaizsardzības nodaļu. No š. g. 2. jūlija J. Bitenieks pārgājis Viesītes pašaizsardzības nodaļā un, dibinoties Viesītes pašaizsardzības iecirknim, ņēmis

dalību tā organizēšanā kā iecirkņa priekšnieka operatīvais palīgs. Š. g. 19. jūlijā, Viesītes žīdiem nošaujot Lielvācijas karavīru fon Galenu, nekavējoši noorganizējis un vadījis visu Viesītes un apkārtējo žīdu aizceļošanu no Ļudānu nometnes. Izpildījis speciālus uzdevumus. Dibinoties Viesītes policijas iecirknim, ņēmis līdzdalību tā noorganizēšanā un tagad ir Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa priekšnieka palīgs Viesītē.

Ņemot vērā augstāk minēto darbinieku darbības raksturojumu Latvijas un tās atbrīvotājas Lielvācijas labā, fonda pārvalde nolemj: min. darbiniekiem pārdot no rokas ārpus izsoles par taksēto summu viņu pagaidu lietošanā nodotās žīdu mantas. Par pārdodamām mantām katram darbiniekam sastādāms atsevišķs mantu saraksts un pārdošanas akts.»

Divi paraksti - J. Bitenieks un V. Neimanis. Komentāri lieki. Vienīgi jāpiebilst, ka arī V. Neimanis beidzis buržuāziskās armijas virsnieku kursus un bija Viesītes aizsargu rotas komandieris. Kopā ar pārējiem sēdes dalībniekiem aktīvi piedaloties ebreju nošaušanā («izceļošanā»), kas notika 19. jūlijā pie Ļudāniem, viņš no skolas pārziņa kļuva par «birģermeistaru».

Tāda ir šādu aprindu barvežu pašreiz emigrācija glorificēto «latviešu pašaizsardzības vienību» patiesa loma laikā, kad gandrīz visās vācu okupētajās zemēs pretestības kustībā apvienojās visas aprindas, kas plecu pie pleca cīnījās pret fašistu varu, sadarbojās un cīnījās neatkarīgi no politiskās un reliģiskās pārliecības un tautības.

Latvijā bija citādi. Kā redzams vienā Nirnbergas starptautiskā kara tribunāla dokumenta — tā saucamajā Vanzē protokolā par 11 miljonu ebreju iznīcināšanas plāniem, apspriedē 1942. gada 20. janvārī Ilim-

lera hauptamtā Berlīne «par ebreju jautajuma galīgo atrisinājumu», Sl) un drošības policijas komandieris Latvijā haupšturmfīrers Dr. Lange ziņoja, ka no apmēram 95 000 Latvijas ebreju dzīvi bija palikuši vairs 3500 un ka pilnā sparā notiek no rietumvalstīm Latvijā atvesto ebreju iznīcināšana.

Tiešām, hitlerieši izraudzīja Rīgu par vienu no Rietumeiropas ebreju iznīcināšanas centriem. Viņi domāja loģiski: kāpēc viņiem, kuriem (kā liecina Hitlera varas gados pastrādātās nelietības pret cilvēcību) nekas nav svēts, jāsmērē rokas ar asinīm un jāuzņemas atbildība pasaules sabiedriskās domas priekšā, ja Rīgā ir cilvēki, kuri šo benžu lomu pildīs labprat un ar centību, zinādami, ka par šo pakalpojumu viņi saņems noslepkavoto upuru mantas un — nākotnē — «īsteno āriešu» statūtu.

Latviešu brīvprātīgo policistu rotām, kuru skaits jau bija pieaudzis no trīs līdz deviņām, kuras jau bija apvienotas policijas bataljonos savu virsnieku vadībā, kopā ar SD latviešu nodaļas speciālajām «komandām» tika uzticēts «likvidēt» citu zemju ebrejus.

Jau zināmajā tiesas prāvā Rīgā 1946. gada februāri šajā jautājumā atklātu un skaidru paskaidrojumu sniedza kara noziedznieks SS obergrupenfīrers Jekelns, kurš kā SS un policijas augstākais vadītājs «Ostlandē» vislabāk zināja tā laika notikumu aizkulises: «Šos ebrejus (Rietumeiropas — Red.) iznīcināšanai uz Latviju nosūtīja tāpēc,» viņš teica, «ka te bija piemērota vide ...»

Jau 1941. gada decembrī, trešajā dienā pēc Rīgas geto likvidācijas, Latvijā cits pēc cita ieradās daudzi vilcieni ar Vācijas, Austrijas, Ungārijas, Cehoslo-vakijas, Francijas, Holandes, Beļģijas, Luksemburgas un citu zemju pilsoņiem, galvenokārt ebrejiem. Šie

vilcieni ar šifru «Dawidstadt» parasti pienāca Rīgas nomales stacijās Šķirotavā vai Salaspilī.

Ārzemju ebrejiem, kurus veda uz Latyiju, parasti stāstīja, ka Vācija vienojusies ar ASV pārsūtīt ebrejus uz turieni caur Zviedriju. Daudzus ebrejus novietoja Rīgas geto, daļu — Salaspilī un citās koncentrācijas nometnēs Rīgas tuvumā. Taču lielākoties viņus pēc ierašanās Rīgā tūlīt kājām dzina uz tuvējo Rumbulas, Drciliņu vai Biķernieku mežu un tur nošāva.

Pirmie Rīgā tika atvesti Nirnbergas un Vircbur-gas ebreji (3. decembrī). Dienu vēlāk atveda latviešu fašisma ideologa un antisemītisma akciju pamudinātāja Ādolfa Šildes nesenās dzīves vietas Štut-gartes un Virtembergas apkārtnes ebrejus, no viņiem vairums bija 6—7 gadus veci bērni un gados vecāki cilvēki, kā arī sievietes grūtnieces. 1942. gada janvāra sākumā uz Rīgu atveda Vīnes ebrejus. Ārzemju ebreju ievešana un iznīcināšana Rīgā turpinājās līdz 1942. gada beigām.

Vienā no pirmajiem ešeloniem bija 2000 sieviešu, bērnu un vecu ļaužu no Rietumvācijas pilsētas Kase-les. Šajā grupā bija arī Verners Golniks, viens no tiem nedaudzajiem ārzemju ebrejiem, kas Latvijā brīnumainā kārtā palika dzīvi. Rīgas arhīvos saglabājies viņa fotoattēls ar Dāvida zvaigzni uz krūtīm, kas uzņemts 1942. gada vasarā Rīgas geto. Kara beigās viņš nonāca atpakaļ Vācijā, Štuthofas koncentrācijas nometnē, kur viņu atbrīvoja padomju karavīri.

Tūkstošiem ārzemju ebreju novietoja Jumpravmui-žas nometnē piecu kilometru attālumā no Rīgas. No 6500 ebrejiem tur dzīvi palika apmēram 300, tie, kas strādāja gestapo lauku saimniecībā. Apmēram 200 sieviešu 1942. gada februārī tika nosūtītas uz Rīgas

geto. No tām dzīvas palika tikai divas — Kaplāne un Springenfelde. Apmēram 600 ebreju tika aizsūtīti uz Salaspils nāves nometni. Pārējos Jumpravmuižas nometnes ebrejus 1942. gada 26. martā Biķernieku meža priedēs nogalināja latviešu brīvprātīgie policisti un SD vīri no Arāja komandas, kuriem asistēja vācu gestapovieši berlīnietis Rihards Nikels un Rudijs Sēks.

Tādā pašā ceļā tika likvidēti arī tie no ārzemēm atvestie ebreji, kas bija nometināti Rīgas geto teritorijā. Tikai nedaudzi no viņiem nonāca Salaspils nāves nometnē un no turienes tika nosūtīti uz Vācijas koncentrācijas nometnēm. Pārējos nošāva.

Pēc aptuvenām ziņām Rīgas plašā apkārtnē pavisam noslepkavoti apmēram 300 000 Rietumeiropas ebreju, no kuriem vairāk nekā 30 000 bija bērni. Šim skaitlim pieskaitīsim tos 95 000 Latvijas ebreju, par kuriem Berlīnē ziņoja jau minētais Dr. Lange, un iznāks drausmīgs nāves rēķins, par ko vispirmā kārtā atbildīga ir «Pērkonkrusta» organizācija, tās «latviešu kartotēkas» aprindas un no tām vēlāk izveidotās SD latviešu nodaļas nāves rotas ar «Sonder-kommando» nosaukumiem, pulkvežleitnanta V. Veisa un viņa štāba radītās latviešu komandantūras un «pašaizsardzības» vienības, no kurām 1941. gada jūlija beigās izauga pirmās brīvprātīgo policistu rotas bijušās Latvijas armijas uniformās ar bijušās armijas virsniekiem.

Raimunds Čaks, kas pašreiz Savienotajās Valstīs turpina savas fašisma ideologa gaitas, Viktors Upeslācis (dzīvo Kanādā) un citi latviešu fašisma ideologi bija panākuši to, ko viņi, sākot ar 1941. gada jūlija dienām, nemitīgi pauda savās zvēriskā antisemītisma publikācijās okupētās Latvijas presē un ko «Zemgales gada grāmatā» 1942. gadā vienā pusteikumā skaidri izteica pašreiz YFR dzīvojošais pērkonkrustiešu līderis Adolfs Šilde: «...nevaram vēl noklusēt to lielo prieku, ko sajūtam par žīdu jautājuma atrisināšanu mūsu zemē . ..»

Okupācijas laika traģiskajos notikumos Latvijā ievērojamu vietu ieņem Salaspils nāves nometne netālu no Rīgas. Tur no 1942. gada sākuma līdz 1944. gada vasarai bija ieslodzīti simtiem tūkstošiem cilvēku — latvieši, krievi, poļi, lietuvieši un citu tautību pārstāvji. Tur bija arī ebreji no daudzām Eiropas zemēm. Upuru piemiņu godinot, Padomju Latvijas tauta tur tagad uzcēlusi memoriālo ansambli, ko apmeklējuši simtiem tūkstošiem cilvēku no visām pasaules malām. Memoriāla muzejā viņi var pārliecināties par tiem šausmu darbiem, kurus šajā teritorijā izdarījuši vācu okupanti kopā ar latviešu fašistiem un buržuāziskajiem nacionālistiem.

Nometne atradās SD un vācu drošības policijas komandiera Latvijā Dr. Langes pārziņā. Tās komandants bija SS oberšturmfīrers Krauze, bet viens no viņa palīgiem — latvietis Vidušs, neiedomājams sadists, kā arī citi rokaspuiši — Kanders, Seilis, Dzenis un daudzi citi.

Nāves nometnē, kas bija apjozta ar seškārtīgu dzeloņstiepļu žogu, smaka miermīlīgi cilvēki, kurus ges-tapoviešu rokās bija nodevuši latviešu drošības policijas nodaļu darbinieki, apriņķa policijas priekšnieki un citas nacistu okupācijas laika latviešu amatpersonas.

Kas bija šo necilvēku upuri? Vispirmā kārtā tie, kuri 1940. gada revolūcijas dienās Latvijā bija izteikušies par demokrātiju un piedalījušies demonstrācijās par Ulmaņa patvaldības gāšanu un pēc tam strādājuši padomju republikas iestādēs; tie bezzemnieki, kuri revolucionāro pārvērtību ceļā bija beidzot

ieguvuši savu kaktiņu, savu stūrīti zemes; tie, kuri apšaubīja fašismu ideoloģijā un darbība, nosodīja asiņainos noziegumus un aizstāvēja savus nelaimīgos tautiešus; tie, kuri dezertēja no latviešu SS leģiona, izvairījās no mobilizācijas vācu armijā vai no izsūtīšanas spaidu darbos uz Vāciju; tie, kuri palīdzēja bada nāvē mirstošajiem kara gūstekņiem; tie, kuri apliecinājuši savas simpātijas sabiedroto pārstāvjiem — angļiem, amerikāņiem un francūžiem, nemaz nerunājot par Padomju Savienību. Un, visbeidzot, tur pēc denunciācijas nokļuva arī tie nevainīgie, pret kuriem tā laika latviešu varasvīriem bija personisks naids vai mantiskas iekāres.

Tur cieta un mira simtiem poļu armijas virsnieku, kas pēc vācu armijas iebrukuma Polijā bija internēju-šies Latvijā. Tur bija Rietumeiropas zemju ebreji. Ar vienu vardu sakot — daudzu tautu piederīgie.

Tur bija Latvijas un citu padomju republiku apmēram 12 000 bērnu, no kuriem vācu armijas hospitāļu vajadzībām tika izsūknēts vairāk nekā 3500 litru asiņu.

Tiesas prāvā 1946. gadā, kurā uz apsūdzēto sola bija vācu kara noziedznieki ar Jekelnu priekšgalā, Salaspils nometnē ieslodzītais Kauliņš liecināja:

«Nometnē pret ieslodzītajiem notika briesmīgas ļaundarības: viņus piekāva, spīdzināja, nošāva, mātēm atņēma bērnus un nobendēja. Ieslodzītajiem uzrīdīja suņus, jaunas meitenes dzina uz atklātajiem namiem ...»

Pavisam Salaspils nāves nometnē gāja bojā 100 000 cilvēku, trīs reizes vairāk bija ieslodzīto. Daudzi no viņiem nokļuva tikpat pazīstamajās Buhen-valdes, Mauthauzenas, Stuthofas un citās nometnes.

Par Salaspils nometnes pastāvēšanu zinaja lat-

viešu pašpārvaldes ģenerāldirektori un V. Veisa, R. Oša, A. Silgaiļa, K- Lobes un V. Māznera aprindu virsnieki, taču nekad viņi neiestājās par savu nelaimīgo tautiešu ciešanu mazināšanu. Pat šodien emigrācijā, kad viņi veltīgi cenšas aiziet no atbildības par saviem noziegumiem, viņi savos «labajos darbos» cenšas noklusēt Salaspils nometni, tāpat kā okupācijas laika cietumus un ebreju noslepkavošanu.

Tamlīdzīgas koncentrācijas nometnes, protams, mazākas, 1941. gada jūlijā un augustā tika ierīkotas arī citās Latvijas pilsētās. Tās pastāvēja neilgi, līdz ebreju iznīcināšanai. Pēc tam pārējos ieslodzītos, kas bija palikuši dzīvi, nosūtīja uz Salaspili.

Ventspilī tādu nometni komandēja leitnants P. Grīva, pulkvežleitnanta K. Lobes palīgs šādos jautājumos. Madonā šīs nometnes komandants^ bija T. Kārkliņš. Par viņu stāsta madonietis P. Ābols: «Madonas policijā okupācijas laikā bija daudz zvērisku cilvēku bez sirdsapziņas — Priedītis, Asarītis, Sproģis, Karps, Jānis un Pēteris Vītoli. Viens no lielākajiem cilvēku medniekiem bija Kārkliņš . ..»

Savā nometnē viņš izcēlās ar sevišķu nežēlību, 1941. gada 7. augustā Madonas tuvumā viņš bija ebreju un latviešu apšaušanas operācijas dalībnieks. Vēlāk viņš iestājās latviešu brīvprātīgajā policijas bataljonā, bet pēc kara uzņēmās «politiskā bēgļa» lomu Savienotajās Valstīs.

Visur, kur vien ved liecības un arhīvu dokumenti, koncentrācijas nometnes vācu okupācijas laikā Latvijā saistītas ar Latvijas bijušās buržuāziskās armijas virsnieku un instruktoru, ar bijušo policistu un aizsargu vārdiem un ļaundarībām.

Okupācijas laika cietumi — vēl viena zvērisku patvaļu vieta, kur rīkojās galvenokārt latviešu fašisti no pērkonkrustiešu, bijušās armijas un policistu aprindām. Jau vairākkārt pieminētais SS policijas vadītājs «Ostlandē» Jekelns tiesas prāvā 1946. gadā pats atzina, ka vācu okupācijas laikā Latvijas cietumos bija ieslodzīti apmēram 20 000 cilvēku. Tiesas prāvā un vēlāk pierādīts, ka faktiski to skaits bija krietni lielāks. Tie bija arestēti, kā teica obergrupen-fīrers, aiz «politiskiem motīviem», citiem vārdiem, bija antifašisti, kas neaplaudēja «Jaunās Eiropas kārtībai». Taču daudzi no viņiem bija buržuāzisko nacionālistu denunciāciju upuri. Šādā veidā notika izrēķināšanās ar pašu tautiešiem, kuri nāca gandrīz tikai no nemantīgo aprindām.

Cietumos ieslodzītie parasti nokļuva — vienalga, Rīgā vai Liepājā, Alūksnē vai Madonā, Ventspilī vai Daugavpilī — SD latviešu nodaļas darbinieku izmeklētāju varā.

«Atceros gadījumu, kas notika 1944. gada augusta sākumā,» pēc kara stāstīja bijušais Rīgas centrālcietuma ieslodzītais A. Mutulis, «kad mūsu kamerā ievietoja ieslodzīto Krūmiņu. Viņu atveda no nopratināšanas nesamaņā, jo viņam bija pārsists urīnpūslis. Pēc vairākām stundām viņš nomira. Slimnīcas korpusa koridorā redzēju cilvēku, kas gulēja bez samaņas. Sanitārs, kas bija no ieslodzīto vidus, man stāstīja, ka šis cilvēks atvests no pratināšanas ar pārsistu urīnpūsli un salauztām ribām. Turpat koridorā viņš nomira.»

Tiesas prāvā pret Jekelnu šo izmeklētāju nelietības attēloja arī liecinieks Gluzds:

«Nopratināmo kailu noguldīja uz sola ar seju uz leju, pēc tam divi bendes uzkāpa ar kājām savam upurim un bradāja to. Iebāza mutē revolvera stobru, pavēlēja sakost zobus un pēc tam izrāva stobru no

mutes kopā ar zobiem. Virs aizdedzinātas sveces piespieda turēt roku nagus tik ilgi, kamēr tie pārogļojās .. .»

Kāds no Rīgas centrālcietumā ieslodzītajiem savās atmiņās raksta:

«Ar 1941. gada 26. jūliju sākās rafinēta apcietināto pratinašana otra korpusā. Tur pratināja tikai latvieši. Bija nodibināta sevišķa piekaušanas komanda, kuri atrotītam piedurknēm, ar «melno nēģi» (gumijas steks ar svina galu. — Red.) rokās steidzās tur, kur ar elektrisko signālu tos sauca palīgā. Sevišķi centās te bijušais slidskrējējs — pazīstamais Tabaks. Visu šo lietu sākumā vadīja sportists Upenieks.»

Par šo pašu centrālcietumu Rīgas valsts arhīvā ir daudz liecību. Lūk, vēl viena:

«Cietuma otrā korpusā pirmā stāvā bija noorganizētas desmit istabas priekš pratināšanas, un tur 1941. gadā katru dienu koridoros garā rindā ar sejām pret sienu nostādīja 200 un vairāk ieslodzīto. Nopratināšanas istabās ieslodzītos sita. Dienu un nakti pa cietumu bija dzirdami mocekļu vaidi un kliedzieni. Tajā laikā, tādā veidā pratinot, no sišanas un mocīšanas katru dienu ņgmira ap 35 cilvēki.»

Tādas pašas zvērības notika arī citos cietumos. Jau iepriekš stāstījām par cietumiem Liepājā, Ventspilī, Tukumā, Daugavpilī, Rēzeknē un daudzās citās pilsētās. Lai visas šīs liecības uzskaitītu un aprakstītu, vajadzīgi biezi sējumi. Un visur galvenie bendes bija SD latviešu nodaļu darbinieki.

Tā, piemēram, Liepājā A. Fricsona un K. Siljakova vadībā to darīja bokseris Holcmanis, Frickops, Zariņš, Ģinteris, Grīnbergs,_Kleinbergs un citi:

«... apcietinātajam noāva kājas, novilka virsdrēbes un caur padusi izvēra virvi, kuru ar griestos piestiprinātu vinču uzvilka tik augstu, ka spīdzināmais cilvēks palika karājamies gaisā, skarot grīdu tikai ar kāju pirkstgaliem. Ja kāds pēc šīm mocībām tomēr neatbildēja, to bakstīja ar adatām, starp kāju pirkstiem tam iesprauda benzīnā samērcētus un aizdedzinātus papīrus .. .»

Speciāla komisija konstatēja, ka caur Siljakova «kantori», kā viņš pats dēvēja šo savu dienesta vietu, no 1942. gada līdz 1945. gada pavasarim mocību un nāves ceļu izgājuši vairāk nekā 7000 cilvēku.

Daugavpilī šos briesmu darbus pastrādāja sadists Sovcrs ar saviem palīgiem Kursīti un Purinu, Jelgavā Platais, Krāslavā I.abuts, Ventspilī Vadzemnieks, Alūksnē Cīrulis ar savu palīgu Danci, Madonā Priedītis un tā tālāk.

Taču viņus visus — kā slepkavošanas vērienā, tā sadiskas spīdzināšanas, ja tā varētu teikt, izsmalcinātībā— pārspēja tie SD latviešu nodaļas darbinieki, kam bija dota patvaļa Rīgā — cietumos un Rcimera ielas namā, kur atradās Latvijas drošības policijas un SD komandiera Dr. Langes štābs.

Visnecilvēcīgākie bija izmeklētāji un viņu palīgi, kas nāca no sportistu vidus. Tie bija korporeļi un namīpašnieku atvases, kurus gestapovietim Dr. Lan-gem rekomendēja tā laika Latvijas sporta vadītājs notārs R. Plūme, bijušais korporāciju apvienības vadītājs, kura dzīvoklī laiku pa laikam mitinājās «Pēr-konkrusta» vadonis G. Celmiņš. Šis R. Plūme, kuru progresīvās sporta aprindas savā laikā padzina no sporta vadītāja amata, tagad šādā veidā steidzās nostiprināt savas «jaunās Eiropas» pilsoņa pozīcijas, bija SS un policijas komandiera Latvijā grupenfīrera Šrēdera mājas draugs. 1943. gada februārī viņš piedalījās mierīgu iedzīvotāju iznīcināšanas akcijā

Baltkrievija kopa ar pulkvežleitnantiem V. Veisu un K. Lobi.

A. Tabaks — viens no labākajiem Latvijas ātrslidotājiem, Z. Kaktiņš — Latvijas čempions paukošanā, H. Dikmanis — basketbolists, A. Petrovskis — hokejists, E. Laipenieks — skrējējs un citi, kuri gandrīz visi bija sporta biedrības «Daugavieši» biedri.

Ādolfs Petrovskis un Zigurds Kaktiņš, kas tagad dzīvo Savienotajās Valstīs, SD latviešu nodaļā Rīgā sāka strādāt jau 1941. gada jūlijā un tūlīt kļuva par izmeklētājiem. Viņi bija vieni no aktīvākajiem spīdzināšanās. Nelaimīgie no pratināšanas atgriezās pusdzīvi. Cietuma uzraugi liecināja, ka daudzos gadījumos upuri pratināšanas laikā nogalināti. Abi minētie un pārējie izmeklētāji bijuši sevišķi asinskāri, kad cietumā ieradušies naktī no kādas korporeļu uzdzīves, līdzi paņemdami arī viesus, lai tiem parādītu savu varu pār cilvēkiem.

«Uzraugi saveda nelaimīgos izpriecu objektus,» par tiem laikiem stāsta viens no cietumniekiem — K- Sausnītis. «Tūliņ tika organizētas paraugnoprati-nāšanas. Radio spēlēja deju mūziku un pratinātāji ar speciāliem paņēmieniem viesiem parādīja savu varu. Daudzi nelaimīgie pēc šīm asinsdzīrēm tik tikko aizvilkās uz savām kamerām . ..»

Tāds pats necilvēks bija cits sportists — Edgars Laipenieks, arī pērkonkrustietis, no studentu korporācijas «Selonija».

Edgars Laipenieks bija viens no tiem, kuri okupantu kalpībā stājās tūlīt pēc to iebrukšanas Rīgā. Varbūt bijušo sportistu — vidējo un garo distanču skrējēju pamudināja 1936. gadā hitleriskajā Vācijā redzeta «kartība», varbūt. Bet Latvija šodien vēl dzīvo daudz liecinieku, kas apgalvo, ka Edgars Laipenieks daudzējādā ziņā pat pārspēja vācu fašistus.

Viņš atstājis tik neizdzēšamus iespaidus par sevi, ka dzīvi palikušie cietušie un pat viņa «darba biedri» vēl tagad, pēc 35 un vairāk gadiem, labi atceras privātās drēbēs tērpto brunetu, kurš visiem līdzekļiem centās izspiest atzīšanos no politiskajiem ieslodzītajiem Rīgas centrālcietumā. Kaut arī viņš ne vienmēr stādījās priekšā, daudzi viņu pazina, bija redzējuši stadionos un sanāksmēs.

1941. gada jūlijā, pirmajās okupācijas dienās, E. Laipenieks iestājās dienestā Rīgas prefektūras tā saucamajā politiskajā nodaļā, ko 1941.—1942. gada ziemā reorganizēja par vācu drošības policijas un SD latviešu politisko nodaļu. Sākumā šī nodaļa atradās Rīgas prefektūras ēkā Aspazijas (tagadējā Padomju) bulvārī, pēc reorganizācijas — ēkā Reimera un Raiņa bulvāra stūrī, līdzās Langes vadītās drošības policijas un SD telpām.

E. Laipenieks līdz pat 1944. gadam bija viens no operatīvās daļas vadošajiem darbiniekiem, un viņa uzdevumos galvenokārt ietilpa pēc politiskajiem motīviem arestēto pilsoņu pratināšana, kā arī viņš piedalījās okupantiem nevēlamu personu arestos. Tādu akciju bija daudz, daudz bija arī ieslodzīto padomju aktīvistu. Tādēļ 1941. gada vasaras beigās no operatīvās daļas darbiniekiem tika izveidota tā saucamā «cietuma grupa», kas nodarbojās ar arestēto pratināšanu tieši Rīgas centrālcietumā. Sīs grupas sastāvā bija arī Edgars Laipenieks.

Jau «strādādams» Raiņa bulvārī un ne tikai savā kabinetā piektajā stāvā, bet bieži ar un bez uzaicinājumiem ejot palīgā citiem kolēģiem «Latviešu politiskajā nodaļā», Laipenieks bija iemantojis visnežēlīgākā pratinātāja slavu. Kad nodaļā bija nolemts kādu arestēto ietekmēt fiziski, tad spīdzināšanā parasti piedalījās Edgars Laipenieks. Reiz 1943. gadā

viņš kārtējo reizi «apstrādājis» kādu no nometnes izbēgušu padomju karagūstekni. Lai tas nevarētu izvairīties no sitieniem ar gumijas nūju, palīgos ticis pieaicināts Edgara jaunākais brālis Miervaldis Lai-penieks, kurš arī bija nacistu dienestā. Jaunākais Laipenieks cieši turējis nelaimīgo upuri, kamēr vecākais lietojis nūju. Tomēr vienā brīdī kara-gūsteknis strauji sakustējies, un sitiens ķēris Miervalda Laipenieka roku. Trieciens bijis tik spēcīgs, ka viņa pulkstenis izšķīdis un vēlāk roka stipri satūkusi. Miervaldis teicies nekad vairs neiet palīgā brālim.

«Cietuma grupā» Edgara Laipenieka rīcības brīvība bija vēl lielāka. Tur pratināšana notika atsevišķās kamerās. Kamēr viens nelaimīgais tika mocīts, spiežot atzīties neesošos noziegumos padomju varas laikā Latvijā 1940. un 1941. gadā, tikmēr pārējiem, stāvot ar seju pret sienu gaitenī, vajadzēja gaidīt. Bet no kameras atskanēja izmisuma kliedzieni...

Jānis Pape no Vidrižiem atceras: «Lai piespiestu mani atzīties, Laipenieks paņēma no galda pistoli, pienāca pie manis un, pieprasot atzīšanos, vairākas reizes spēcīgi grūda pistoles stobru man sejā, trāpīja pa muti un izsita divus apakšējos priekšzobus. Pēc tam Laipenieks ar to pašu pistoli sita man pa galvu. No deguna un mutes tecēja asinis ... Sāku zaudēt samaņu un nespēju noturēties uz kājām. (Nopratināšanas laikā stāvēju kameras vidū.) Nokritu uz grīdas ...» Vēlāk, kad savā kamerā Jānis Pape atguva samaņu, viņš juta spēcīgas sāpes visā ķermenī. Izrādījās, ka sadauzīta bija ne tikai galva, bet arī citas ķermeņa daļas, īpaši kāju pēdas. Divas nedēļas viņš nevarēja piecelties. Līdzīgi Laipenieks bija pratinājis Jāni Barisu, Haraldu Laiviņu, Osvaldu Gerhardu un daudzus citus.

Spīdzināšanas arsenālā ietilpa arī iebiedēšana. Piemēram, ieslodzītajam Rubenim, kurš 1940., 1941. gadā padomju varas laikā bija milicijas darbinieks Olainē, Laipenieks piespieda norīt medikamentu tableti, sakot, ka tā ir inde. Šo morālās iebiedēšanas metodi Laipenieks lietojis arī pret citiem. Dažreiz spīdzināšanu viņš sācis jau pirms pratināšanas. Piemēram, Kārļa Smeķerstāna kameras biedru, bijušo sociālās nodrošināšanas darbinieku Rīgā Parmu Laipenieks vispirms piekāva, pēc tam tikai jautāja, kā viņu sauc. (Ieslodzītais Parms 1942. gada sākuma no cietuma pazuda bez vēsts.)

Kāds cits arestētais — Kārlis Zvirgzds no Siguldas rajona 1941. gadā Rīgas centrālcietumā arī ieraudzīja un tūlīt pazina Edgaru Laipenieku. Trīsdesmitajos gados viņi sacentās uz skrejceļa, tagad tikai viens bija stāvokļa noteicējs, pie tam ar pistoli un gumijas nūju, otrs — bezpalīdzīgs izrēķināšanās objekts. «Nesagaidījis no manis viņam nepieciešamās atbildes, Laipenieks izrāva pistoli un vērsa to uz manu pusi,» atceras K. Zvirgzds. «Viņš paziņoja, ka nošaus mani uz vietas, ja neatzīšos. Turpinot draudēt ar pistoli, viņš pavēlēja man pieiet pie sienas un stāvēt ar muguru pret viņu. Tad viņš pienāca tuvāk un atkārtoja draudus. Tomēr viņš nešāva, tikai spēcīgi iesita man pa muguru.» Tajā reizē Laipenieks rimās, jo otrs pratinātājs viņam aizrādīja, ka Zvirgzds ir pārāk nenozīmīga persona. Taču no sitiena ar gumijas nūju pāri visai Kārļa Zvirgzda mugurai krāsojās liels asinsizplūdums.

Dzīvi palikušie politieslodzītie stāsta, ka sākumā turpat centrālcietuma teritorijā vairāki arestētie nošauti. Vēlāk ieslodzītie vakaros vai naktīs tika izsaukti ar visām mantām no kamerām, kaut kur aizvesti un nav atgriezušies. Tā nacistu rokaspuiši,

starp kuriem bija arī Edgars un Miervaldis Laipe-nieki, izrēķinājās ar daudziem sociālistiskās iekārtas piekritējiem. Kā izriet no liecībām, bieži vien apcietināto darbības noskaidrošana un kaut kādas apsūdzības izvirzīšana pat nebija «Latviešu politiskās nodaļas» darbinieku mērķis. Ar fizisku ietekmēšanu un draudiem viņi centās iedvest paklausību okupantiem un spieda atmest jebkādas domas par tautas varu Latvijā. Ja ietekmēšana beidzās neveiksmīgi, tad arestantus gaidīja slēgtās mašīnas un masu kapi kaut kur piepilsētā. Par elementārām cilvēka tiesībām neviens no apcietinātajiem toreiz pat ieminēties nedrīkstēja.

Taču, jūtot, ka hitleriešu karapūļi arvien vairāk tiek dzīti uz rietumiem un cieš vienu sakāvi pēc otras, Edgars Laipenieks 1944. gadā nolēma mainīt nodarbošanos. Tagad rītos no sava trīsstāvu nama Indrānu ielā 8 viņš vairs negāja uz drošības policiju vai Rīgas centrālcietumu, bet uz savu maizes ceptuvi Dārz-augļu ielā pie Zemitānu (tagadējās Oškalnu) stacijas. Tagad viņš sekoja, kā viņa kalpi cep maizi pārdošanai, kā kopj viņa cūkas un zirgus. Nežēlīgais pratinātājs pēkšņi bija pārvērties — nu viņam vairs nerūpēja izrēķināšanās ar padomju aktīvistiem, bet visu uzmanību viņš veltīja sievai Tamārai, mazajiem dēliem Bruno un Ērikam, kā arī savam piecistabu dzīvoklim.

Kad frontes līnija tuvojās Rīgai, Edgars Laipenieks viens no pirmajiem, vēl pirms pārējiem nacistu izpalīgiem, kopā ar ģimeni atstāja pilsētu, lai paglābtos vācu fašistiskā karaspēka aizmugurē. Kā tautā saka, suns zināja, ko ēdis ...

Pēc Rīgas atbrīvošanas 1944. gada oktobrī Laipe-nieka dzīvoklī grāmatu plauktā vel atrada gumijas nūjas ...

Tagad bijušais hitleriešu izlūkdienesta virsnieks dzīvo Soleinabīčā, Sandiego tuvumā. Varbūt visu aizmirsts un nevienam nevajadzīgs?

Izrādās, ka Savienotajās Valstīs bijušie hitlerieši, kara noziedznieki atraduši pajumti ne jau klusu vecumdienu aizvadīšanai, bet aktīvai darbībai, kas sēj naidu starp tautām, palīdz uzturēt militāro psihozi.

Godīgi cilvēki nekur pasaulē nevēlas dzīvot blakus ar eilvēknīdējiem, kuru tumšie instinkti jebkurā brīdī var izpausties pret apkārtējo sabiedrību. Tādēļ arī Savienotajās Valstīs sabiedrības protestu ietekmē imigrācijas un naturalizācijas dienests (IND) no jauna pievērsies daudzu kara noziedznieku noklusētajām biogrāfijas lappusēm, vācot pierādījumus par viņu pastrādātajām zvērībām otrā pasaules kara laikā. Dabiski, ka IND neatstāja bez uzmanības arī Edgaru Laipenieku un aicināja viņu uz nopratināšanu. Lomu maiņa — no pratinātāja uz pratināmo viņu nebūt neiepriecināja, kaut arī iespēja izjust savas metodes uz paša ādas viņam nedraudēja. Lielāki nepatīkami pārdzīvojumi līdz šim viņam bija gājuši secen. Par to parūpējušies viņa jaunie maizes tēvi un aizbildņi no ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP). Savu dienestu pie jaunajiem saimniekiem viņš pat nemēģina slēpt no žurnālistiem. Sak, lai zina, ar ko viņiem darīšana. Un avīzē «The San Diego Evening Tribune» parādījās rindas: «CIP samaksāja ceļa izdevumus braucienam uz Japānu, Aļasku, Sanfrancisko, Vašingtonu, lai vāktu un izplatītu noteiktu informāciju par Padomju Savienību ... CIP viņam paziņoja, ka izmeklēšana izbeigta.»

Patiešām, bijušais hitlerietis rādīja žurnālistiem vēstuli uz Centrālās izlūkošanas pārvaldes blankas. Tajā, tūlīt pēc atvainošanās par kavēšanos ar atbildi

uz sava aģenta pēdējo vēstuli, bija pavēstīts, ka CIP darīs visu, lai IND Sandiego nodaļa vairs netraucētu E. Laipenieku. Vēstules nobeiguma teikts: «Vēlreiz izsakām pateicību par jusu pacietību, kā arī par līdzšinējo sadarbību ar Pārvaldi.»

CIP paspārnē E. Laipenieks pēkšņi atcerējies, ka juridiskajos dokumentos un starptautiskos nolīgumos fiksēts arī tāds jēdziens kā «cilvēka tiesības». Viņš tagad saņem atlīdzību par to, ka it kā cīnās par šādām tiesībām, izplatot melus par Padomju Savienību, tāpat kā 1941.--1944. gadā saņēma atlīdzību par citas politiskās pārliecības cilvēku dauzīšanu ar gumijas nūju, dūrēm, pistoli, par izsistajiem zobiem un citiem pakalpojumiem hitleriskā reiha un SD interesēs. Toreiz viņa pretinieks bija arī Padomju Savienības sabiedrotās Amerikas Savienotās Valstis. Nez vai Laipenieks būtu saudzējis kādu tās pilsoni, ja tas nonāktu viņa rokās. Tagad hitleriskais aģents pūlas, lai atpelnītu savu nesodīto dzīvošanu tā sauktajā demokrātiskajā valstī. Un tas, ka viņš atzīts par izmantošanai derīgu, liecina par visa CIP darba metodēm un profilu.

Laipenieks, Petrovskis, Kaktiņš un citi SD izmeklētāji sevišķu vērību veltīja apcietinātajiem latviešu progresīvās inteliģences pārstāvjiem — pazīstamajam rakstniekam un literatūrvēsturniekam, Šekspīra atdzejotājam Rūdolfam Eglēm, dekoratoram J. Aiže-nam, grafiķiem V. Piesim un H. Purviņam, dziedātājam Ed. Miķelsonam, aktierim O. Kūnam, ģimnāzijas direktoram J. Zagatam un daudziem citiem pazīstamiem latviešu tautas kultūras darbiniekiem, no kuriem daudzi gāja bojā.

Rīgas centrālcietumā, kura priekšnieka palīgs bija Smiltenes bende un vēlāk latviešu SS leģiona ģene-ralinspektora R. Bangerska adjutants J. Zēgners,

laikā no 1941. gada 29. jūlija apmēram nepilnos desmit mēnešos nogalināja 15 000 cilvēku, ne tikai no Latvijas, bet arī tās kaimiņu republikām un Rietumeiropas. 1941. gada oktobrī vien gāja bojā 4000 ieslodzīto, bet 24. un 25. oktobrī — apmēram 400. Latvieši un krievi, poļi un lietuvieši, ebreji un citu tautu piederīgie... Gan cietuma teritorijā, gan Rīgas un tās apkārtnes mežos vēlāk atrada masu kapus, par kuriem ārkārtējā komisija, kas Latvijas teritorijā izmeklēja vācu fašistisko iebrucēju (un arī viņu rokaspuišu no buržuāzisko nacionālistu vidus) ļaundarības, savā ziņojumā atzīmēja: tiesas medicīniskā ekspertīze, pamatojoties uz datiem, kas iegūti, atverot Rīgas rajonā 58 apglabāšanas vietas, pie ekshumācijas un līķu izmeklēšanas, konstatēja, ka laikā no 194Ī. gada līdz 1944. gadam šo cilvēku nāve iestājusies «.. . no ieroču pielietošanas un nāvīgiem triecieniem ar neasiem priekšmetiem pa galvu un citām ķermeņa daļām; tāpat konstatēti spīdzināšanas fakti, par ko liecina zemādas asins izplūdumi un pārlauztas ribas, kas sastopamas ļoti bieži. Bez tam notika masveida iznīcināšana, izsniedzot ieslodzījumu vietās pārtikas bada normu, kas izsauca strauju ieslodzīto novājēšanu, pastiprināti izplatījās lipīgas slimības. Atsevišķās vietās konstatēts, ka nāve iestājusies no asfiksijas (nosmacēšanas), kas cēlusies no tā, ka padomju pilsoņi dzīvi aprakti zemē.»

Protams, taisnības labad būtu nepareizi šajos noziegumos apsūdzēt tikai pieminētos SD bendes — izmeklētājus. Kā jau iepriekš minēts, tajos piedalījās arī «pašaizsardzībnieki» un no viņu vidus komplektētie brīvprātīgie policijas vadi un rotas. Taču SD latviešu nodaļā strādāja visaktīvākie tiešie un netiešie šo slepkavību iniciatori un pastrādā tā j i, kuri nāca no «Pērkonkrusta» — no tā «latviešu kartotēkas»

aprindām. Tieši šis latviešu fašistiskās organizācijas drošības dienests 1941. gada jūlija beigās veidoja SD latviešu nodaļas kodolu ar V. Arāju un citiem pēr-konkrustiešiem priekšgalā. Atcerēsimies, ka tika nodibināta speciāla latviešu «zonderkomanda», no kuras pakāpeniski izveidojās vadi un rotas, vesela nāves «fabrika», īpaši tad, kad okupanti bija pārliecinājušies, ka šie cilvēka seju un sirdsapziņu zaudējušie, līdz matu galiem asinīm aptraipītie elementi bez īpašas skubināšanas ar vislielāko centību ir gatavi slepkavot arī Latvijas kaimiņzemēs.

Sīs slepkavu bandas Vadītājs bija Viktors Arājs, kas vēlāk pa cilvēku asiņu jūrām uzdienēja līdz SD hauptšturmfīreram (sasniedza sava tiešā šefa Dr. Lan-ges pakāpi). «Arāja rota», «Arāja zēni» — tie bija jēdzieni, kas kara laikā un ilgi pēc kara katrā godīgā latvietī radīja šausmas un bezgalīgu riebumu. Viņš pats, tāpat kā daudzi no šo SD slepkavu bara, paguva aizbēgt no tautas bargās tiesas un slapstījās pa rietumzcmēm, izdarīja kosmētisku sejas operāciju, lai upuri viņu nepazītu. Kara noziedznieks, kura vārds figurēja pēckara starptautisko tribunālu sēdēs un dokumentos, trīsdesmit gadus pēc kara tomēr tika aizturēts Vācijas Federatīvajā Republikā. Diemžēl VFR varas orgāni ilgi vilcinājās pieņemt lēmumu par šī asiņainā kara noziedznieka nodošanu tiesai. Acīmredzot zināmas aprindas baidījās, ka majors Arājs tiesā var kļūt pārāk atklāts, ko vismazāk vēlētos tādi paši otrā pasaules kara laika «varoņi» no vācu un latviešu fašistu vidus, kas vēl dzīvi un tāpat nomaskējušies.

Aleksandrs Strauhs, kas tagad atšķirībā no sava tiešā priekšnieka V. Arāja joprojām dzīvo uz brīvām kājām Rietumvācijā, vispirms bija «pašaizsardzīb-nieku» vidū, pēc tam pie Arāja komandēja Latvijas

drošības policijas pirmās rotas sevišķas uzticamības vadu, tad — SD kavalērijas vadu, bet 1944. gada pavasarī kļuva par pasniedzēju SD kursos Sužu muižā pie Rīgas. Citiem vārdiem, Štrauhs visā otrā pasaules kara laikā slepkavoja nepārtraukti - no 1941. gada 30. jūnija līdz pašām kara beigām. To pašu darīja Kārlis Aleksandrs Ozols, kas atradis neviena netraucētu idillisku mājvietu Melburnā. Vispirms viņš pie Arāja bija vada, pēc tam — rotas komandieris. Šis bijušais buržuāziskās valsts policists, kuram piemita īpaši sadistiskas noslieces, okupācijas laikā ar masu kapiem taisīja sev spožu karjeru. Jau 1941. gada augustā viņš izvirzījās par SD speciālā dienesta vada komandieri, pēc tam Firstenburgā (Vācijā) beidza SD virsnieku skolu, kas bija pieejama tikai visuzticamākajiem no latviešu vidus, un 1942. gada augustā jau bija komandieris SD 4. bataljona 1. rotai, kas kopš tā laika līdz 1943. gada beigām dislocējās Minskā, kur nepārtraukti nodarbojās ar mierīgo iedzīvotāju slepkavošanu, darot to galvenokārt Minskas priekšpilsētas Uzdas mežā. Ozola rotas bendes arī apsargāja Minskas geto un 1942. gada beigas piedalījās Minskas un apkārtnes ebreju likvidācijā. Pēc atgriešanās Rīgā Ozolam piešķīra SD oberšturmfīrera pakāpi un uz laiku nosūtīja tamlīdzīgā «darbā» uz Franciju.

ASV, Baltimorā, dzīvo Kārlis Detlavs, arī no SD latviešu nodaļas komandējošā sastāva. Pērkonkrus-tietis, kura fašistiskās tendences nepatika pat Ulmaņa režīma varas orgāniem. 1937. gadā viņš par savām cilvēknīdēju teorijām īsu laiku pabija cietumā. Okupācijas laikā Detlavs no pērkonkrustiešu «latviešu kartotēkas» nokļuva Arāja «zonderkomandā», piedalījās mierīgu iedzīvotāju, galvenokārt ebreju, apšaušanā Biķernieku mežā un citur, dienēja Salaspils

nāves nometnes apsardzē, piedalījās akcijās pret mierīgiem iedzīvotājiem Krievijā.

SD latviešu noda|as priekšnieka palīgs bija Arnolds Trūcis, kas arī dzīvo ASV, Filadelfijā. Arī viņš jau ar 1941. gada 1. jūliju slepkavoja cilvēkus, vēlāk k|uva par SD hauptšārfīreru un 1943. gada vasarā pārgāja darbā uz Salaspils nāves nometni, kur bija viens no tās komandanta Krauzes palīgiem. Arāja bandā kopš 1943. gada pavasara bija arī SD ober-šārfīrers Oskars Perro, kas vispirms bija latviešu brīvprātīgo policistu bataljonā un pirmais no latviešiem saņēma dzelzs krustu 1942. gada sākumā. Vēlāk arī Perro, kas tagad dzīvo Kanādā, beidza SD virsnieku kursus un k|uva par Arāja nāves bataljona vada komandieri, Arāja štāba virsnieku.

Kā SD latviešu «zonderkomandas» virsnieks daudzās slepkavošanas akcijās Latvijā, Baltkrievijā un Ukrainā piedalījās Elmārs Miķelsons, kas tagad dzīvo VFR. 1944. gada beigās viņš darbojās SD latviešu nodaļas vadībā Kuldīgā un piedalījās pilnīgi nevainīgu mierīgu lauku iedzīvotāju apšaušanā Aba-vas — Ventas krastā. Tā saucamā Zlēku traģēdija prasīja 199 upurus, kuru vidū lielākoties bija sievietes, bērni un veci ļaudis. Daudzas lauku mājas šajā apvidū vēl šodien stāv tukšas — to iedzīvotāji jau 33 gadus guļ Zlēku paugurā, kur viņiem uzcelts piemineklis.

Rīgas arhīvos ar katru gadu krājas dokumenti, kas apsūdz šos SD latviešu nodaļas bendes, atklāj jaunus un jaunus viņu noziegumus, tāpat kā viņu ļaundarību līdzgaitnieku — «pašaizsardzībnieku» un brīvprātīgo policijas rotu un bataljonu nodarījumus. Daudzi no viņiem, lielākoties ierindnieki, pēc kara stājās tiesas priekšā, bet viņu SD daļu komandieri slapstās visās pasaules daļās. Un dažkārt šie slepkavas pat uzdodas par politiskiem bēgļiem.

Cilvēku masveida iznīcināšanā daudzos Latvijas apriņķos piedalījās arī latviešu kārtības policijas priekšnieki, viņu palīgi un padotie. Tāds spilgts piemērs ir noziegums, ko 1941. un 1942. gada mijā ar Audriņu ciema iedzīvotājiem pastrādāja Rēzeknes apriņķa policijas priekšnieks un vietējās fašistiskās avīzes izdevējs policijas majors Alberts Eihelis kopā ar savu policijas iecirkņu priekšniekiem Boļeslavu Maikovski un Jāni Puntuli.

«Naktī ciemā iebruka latviešu policisti un pavēlēja visiem nekavējoties atstāt mājas. Man ar pūlēm izdevās pierunāt, lai atļauj paņemt bērnu no šūpuļa. Drīz viss ciems bija uz ielas, cilvēki bija puskaili, pārbiedēti. Sievietes kliedza, bērni raudāja. Viņus atšķīra no vīriešiem un aizveda uz Makašēniem. Pārējos ieslēdza šķūnī. Vēlāk visus pārveda uz Rēzeknes cietumu.»

Tā par Audriņu traģēdijas sākumu, par to, kas tur notika 1941. gada decembra naktī, stāstīja vienīgā aculieciniece, kas palika dzīva.

Ir vēl citas liecības.

Nirnbergas procesā, kad starptautiskais tribunāls tiesāja galvenos nacistiskos kara noziedzniekus, parādījās padomju apsūdzības pierādījumu 262. dokuments. Tas ir tolaik okupētās Latvijas vācu drošības policijas komandiera Strauha ziņojums par Rēzeknes apriņķa Audriņu ciema nodedzināšanu, visu iedzīvotāju ’ apcietināšanu un ciema vīriešu nošaušanu_ Rēzeknes tirgus laukumā 1942. gada 4. janvāra rīta.

Sājā barbariskajā okupācijas varas dokumenta skopi atspoguļota visa Audriņu traģēdija, tas īstie apmēri un tās galveno lomu izpildītāji.

1965. gada oktobrī Rīgā notika tiesas prāva, kurā tiesāja sešus vācu fašistisko okupantu dienderus — Rēzeknes apriņķa policijas vadītājus un to padotos.

Stundu pēc stundas, dienu pēc dienas tiesa atšķetināja drausmu darbus, kurus okupācijas laikā bija pastrādājuši apsūdzētie. Gan tikai trīs no viņiem tobrīd atradās uz apsūdzēto sola. Pārējie trīs -Eihelis, Maikovskis un Puntulis — jau pirms Uzvaras dienas bija paguvuši paslēpties savu šķiras brāļu paspārnē Rietumvācijā, ASV un Kanādā.

Viņu padotie, liecinieki un vēl vairāk dokumenti pilnībā atsedza Audriņu traģēdijas ainu, noskaidroja visu tās gaitu. Un tad atklājās, ka nekādā ziņā par apsūdzētajiem nevar runāt kā par okupantu kalpiem. Sie vilkači nebija tikai hitlerisko vietvalžu — štrauhu un citu — pavēļu paklausītāji, bet gan šo noziegumu ierosinātāji un — kā īsti savas šķiras dienderi (visi sava apriņķa augsti aizsargu virsnieki) — čakli traģēdijas scenārija autori un zvērisko lomu izpildītāji.

Viņu naids pret tautu, viņu šķiriskais naids īpaši pieņēmās spēkā, kad tajās decembra dienās Maskavas pievārtē hitleriešu karapulki pirmo reizi otrā pasaules kara vēsturē piedzīvoja sakāvi, kad dienu no dienas visā bardzībā auga padomju tautas pretestības gars kauju un darba frontēs. Fašistu bažas par aus-trumu kara iznākumu bija arī viņu bažas.

Rēzeknes policejmeistari, redzēdami sava apriņķa iedzīvotāju antifašistisko noskaņojumu un prieku, izšķīrās par noziedzīgu, prettautisku rīcību. Arī viņi, tāpat kā vācu okupanti, sāka aizmugures karu pret mierīgajiem iedzīvotājiem.

Viņi bija pirmie, kas sāka vajāt Audriņu un citu ciemu iedzīvotājus, kuri tajās bargajās sala dienās deva pajumti no gūsta izbēgušajiem sarkanarmiešiem, vajātiem padomju darbiniekiem.

Fašistu kalpībā nonākusī buržuāzisko nacionālistu saujiņa nespēja cīnīties pret tautu nekā citādi kā vien

ar ieroču policejisko varu. Izprasījuši okupantu varas atļauju (to pierāda dokumenti), viņi 2. janvārī vispirms izlaupīja Audriņu ciemu un tad visu 46 saimniecību ēkas nodedzināja līdz pamatiem. Mežonīgās dzīrēs Rēzeknē nokopuši daļu no salaupītā, viņi vēl paģiraini, naktī uz 4. janvāri devās uz cietumu, nošķīra 30 vīriešus no audriņiešiem, bet pārējos, kuru vidū bija 31 vīrietis, 88 sievietes un 51 bērns, aizveda uz Ančupānu kalniem, nošāva un apraka.

Sieviešu izmisīgie kliedzieni un lūgšanās, puskailo bērnu sirdi plosošās raudas ... Nekas nespēja mīkstināt šīs slepkavu bandas, īpaši tās vadītāju Eiheļa un Maikovska sirdis. Kā stāstīja liecinieki, tieši policijas priekšnieki bija viszvēriskākie un nepiekāpīgākie bendes, paši šāva uz bērniem, sievietēm, sirmgalvjiem.

Bojā gāja 110 gadus vecā Vera Glušnova un pārējās viņas ģimenes sievietes — meita Aksinja, mazmeita Mirjama ar trīs mēnešus vecu bērniņu, mazmeita Natālija ar divus gadus vecu bērniņu. Mazmeitu Stepanīdu, kura cietumā tikko bija dzemdējusi, nošāva kopā ar drēbju vīstoklītī ietīto jaundzimušo ...

Atnāca 4. janvāra rīts, un sākās Audriņu traģēdijas pēdējais cēliens. Tajā rītā Rēzeknes katoļu baznīcas koris velti izgaidījās vienu no saviem aktīvākajiem dziedātājiem — Boļeslavs Maikovskis savu ticīgā cilvēka pasaules uzskatu apliecināja tirgus laukumā. Tur nošāva pēdējos trīsdesmit Audriņu ciema vīriešus. Viņu vidu bija 12 gadus vecais Vasi-lijs Glušnovs, kura māte un māsas ar saviem zīdainī-šiem gāja bojā pirms rītausmas Ančupānu kalnos.

Dziļš kauns, bet nevar noslēpt, ka Audriņu traģēdija bija pati pirmā to daudzo mierīgo ciemu un mierīgo iedzīvotāju iznīcināšanas virknē, ar kuru fašisms iegājis otrā pasaules kara noziegumu vēsturē. Pēc

tam iznīcības ugunis plosījās Baltkrievijas, Krievijas, Ukrainas ciemos, kur tūkstošiem mierīgu iedzīvotāju tika dzīvi sadedzināti šķūņos, pakārti, aprakti mežmalās. 1942. gada 10. jūnijā, tāpat kā Audriņus, nolīdzināja ar zemi Cehoslovakijas kalnraču ciemu Lidici un nogalināja visus tā vīriešus, kas bija vecāki par 15 gadiem. 1943. gada pavasarī no zemes virsas noslaucīja Hatiņu pie Minskas. 1944. gada 6. jūnijā gāja bojā Lietuvas ciems Pirčupe un tā 119 iedzīvotāji, četras dienas vēlāk — Oradūras ciems Francijā ar tūkstoš iedzīvotājiem.

Gluži tāpat rīkojās Bauskas apriņķa policijas 1. iecirkņa priekšnieka palīgs «operatīvajos jautājumos» Arvīds Upmalis, kas tagad patvēries Austrālijā. Arī viņš ir bijušais buržuāziskās Latvijas policijas ierēdnis, kas jau 1941. gada 28. jūnijā stājās pie «pašaizsardzības» vienības organizēšanas Bauskā. Kā stāsta aculiecinieki, Upmalis savu asiņaino darbību sāka ar Bauskas iedzīvotāja Zeidaka apcietināšanu un nošaušanu, lai ieņemtu viņa dzīvokli Pils ielā 5. 1941. gada 3. augustā piedzērušies policisti A. Upma|a vadībā, šauteņu laides darbā laizdami, sadzina no tuvākajiem dzīvokļiem apmēram 50 ebreju, to skaitā arī sievietes un bērnus, smagajā mašīnā un stingrā apsardzībā aizveda tos uz bijušo aizsargu šautuvi Vecsaules mežā, 8 kilometrus no Bauskas. Ebrejiem lika pašiem izrakt bedri un sagulties tajā, pēc tam viņus apšāva. Sājā dienā no slepkavu rokām krita Bauskas ebreji Feldmanis, Feldhūns, Bergmans, Blūmu ģimene, Vulfsons, Kam-pers un citi. Pēc nošauto ebreju mantu sadalīšanas A. Upmalis ar saviem policistiem atgriezās Bauskā un dzīvoja viesnīcā «Kurzeme». Nedēļu vēlāk A. Upmalis sarīkoja jaunu eksekūciju. Šoreiz viņa upuru skaits sasniedza 153. Pēc tam A. Upmalis parņēma SD funkcijas. 1941. gada septembrī viņa vadībā nošāva 30 arestētus latviešu tautības «nevēlamus elementus». Šaušana atkal notika bijušajā aizsargu ša*utuvē. Šoreiz A. IJpmnlis ar saviem policistiem bez izmeklēšanas un tiesas aukstasinīgi nobendēja skolotājus Strautnieku, Slokenbergu un Grigāni, Zaščerinski, Augškalnu, Pelūdi un citus.

Pilnīgas patvaļas klimats izveidojās Valmierā, kur apriņķa latviešu pašvaldības vadītājs bija Valdemārs Vinters, kas, kā pats raksta autobiogrāfijā, kura atrodas Rīgas arhīvā, pirms vācu okupantu iebrukuma uzturējis sakarus ar «Lielvācijai» tuvu stāvošiem pārstāvjiem (vācu slepenā dienesta rezidentiem). Jau ar kara pirmo dienu — 1941. gada 22. jūniju — viņš organizēja bruņotu bandu Raunā un kopā ar to «darbojās» Valmieras un Valkas apriņķos. īstenībā 1933. gadā, kad V. Vinters apmeklēja lauksaimniecības izstādi Berlīnē, viņu savervēja hitleriešu slepenais dienests.

Pilnīgas skaidrības labad daži citāti no šīs pašas autobiogrāfijas:

«Šajā laikā pirmo reizi dzirdēju runājam Lielvā-cijas vadoni Ādolfu Hitleru. Lielā kārtība un priekšzīmīgā organizācija, pie kuras jebkādas nesaskaņas un partiju strīdi ir pilnīgi izslēgti, atstāja uz mani dziļu iespaidu. Pēc atgriešanās Latvijā es sniedzu ziņojumu savai priekšniecībai, piezīmēdams, ka šāda kārtība būtu derīga arī Latvijā.»

Tiešām, tādu kārtību Latvijā drīz nodibināja Ulmanis ar savu diktatūru. Bijušais Cēsu apriņķa agronoms Vinters, kas divdesmitajos gados bija studējis lauksaimniecību Hallē (Vācijā), kļuva par apriņķa vecāko un Ulmaņa nacionālšovinistiskās partijas līderi Valmierā. Viņš baudīja arī vācu okupantu uzticību.

Tālāk Vinters apliecina savu padevību Hitleram:

«No visas sirds esmu pateicīgs tam vīram, kas ar savu karotāju pulku glāba latviešu tautu un zemi, un noteikti zinu, ka nav cita«* izejas, kā uzvarēt vai arī visai tautai mirt.»

Sī autobiogrāfija rakstīta 1942. gada 4. jūnijā, kad pasaules tautas uz dzīvību un nāvi cīnījās pret hitlerisko Vāciju.

Bet Valmierā latviešu tautu savā īpatnējā veidā «glāba» turienes apriņķa priekšnieks pulkvežleitnants

J. Jaunsniķers, SD latviešu nodaļas priekšnieks, kādreizējais sportists — rekordists diska mešanā V. Ro-zenbergs un jo īpaši viņu padotie — brāļi Arnolds un Vilis Runkas. Pirmais — buržuāziskās armijas leitnants — bija Valmieras cietuma priekšnieka palīgs, otrs — bijušais policists — šī paša cietuma vecākais uzraugs.

Valmiermuižā, kur atradās cietums, abi brāļi kopā ar vācu SD komandieri Gotšalku izdarīja milzum daudz noziegumu. Uz viņu sirdsapziņas — spīdzināšanas un mierīgu cilvēku nošaušana. Viņu darbības rezultātā 1941. gada vasarā bijušajā aizsargu šautuvē Ķelderlejā pie Valmieras radās masu kapi...

Jau 1941. gada 10. jūlijā pulkvežleitnants J. Jaunsniķers izdeva savu pirmo pavēli, kurā bija teikts: «... uzņemos Valmieras un Valkas pilsētu un apriņķu pašaizsardzības spēku vadību un tīrīšanas akciju izvešanu» — tāpat kā viņa kolēģis K. Lobe Ventspilī, kā jau zināmā V. Veisa štāba norīkotie bijušās buržuāziskās armijas virsnieki citās apriņķu pilsētās.

Pavisam Valmieras apriņķī okupācijas laikā noslepkavoti 4165 cilvēki, kuru vidū — .41.> bērni.

Gandrīz visi no tiem, kas atbildīgi pnij šo cilvēku noslepkavošanu Valmierā, tagad patvērušies ārzemēs.

Arnolds Runka un viņa draugs no buržuāziskās kara skolas laikiem leitnants Otto Kļaviņš ASV, aizsargu virsnieks Pēteris Švēde — Kanada, Vilis Runka, Valkas policista dēls Edgars Rungulis un aizsargs Jūlijs Janītis — vēl tālāk no nozieguma vietas, Austrālijā. Viņi visi bija Valmieras cietuma un SD latviešu nodaļas darbinieki. Kopā ar viņiem ļaundarībās piedalījās arī pilsētas policijas 1. iecirkņa priekšnieks Hermanis Kiusala (tagad dzīvo ASV).

Gandrīz katrā Latvijas mazpilsētā un pagastā bija savu buržuāzisko nacionālistu saujiņa vai pat tikai pāris šādu policistu, kuru nežēlīgajās rokās visu okupācijas laiku atradās mierīgu iedzīvotāju likteņi: Jēkabpils apriņķa Slātes pagastā — policists Pēteris Rudzītis ar savu dēlu Visvaldi (tagad dzīvo To-ronto), Jelgavas apriņķa Vilces un Jaunsvirlaukas pagastā — policists Artūrs Belmanis (tagad — Ņujorkā), Abrenē — policisti Aleksandrs Burmeistars (VFR) un Jānis Arājs (ASV, Minneapolē), Strenču policists Jānis Sūlmeistars, Gulbenes policists Oskars Cepurītis, Elkšņu pagasta «pašaizsardzībnieks» Alberts Eglītis (visi — VFR) un vēl daudzi citi jāmin šajā garajā sarakstā.

Aprobežosimies ar šiem. Viņu darbībai trāpīgu kopnovērtējumu dod augsts vācu okupantu varas pārstāvis — Valmieras apgabala gebītskomisārs Han-zens, kas 1941. gada novembrī savā ziņojumā ģene-rālkomisariātam Rīgā žēlojas, ka cilvēku apšaušana, kas aizvien turpinās, atstāj nelabvēlīgu iespaidu uz iedzīvotājiem. Hanzens atzīst, ka viņa apgabalā, tāpat kā citur, jau pirmajās dienās pēc vācu karaspēka ienākšanas latviešu «pašaizsardzības», respektīvi, latviešu policijas, locekļi nošāvuši simtiem cilvēku. Savā ziņojumā, kas glabājas Rīgas arhīvā, viņš raksta:

«Vācu drošības policija pirmajā apšaušanu laikā turējās samērā nomaļus. Taču tagad, kad ir iekārtots īpašs vācu drošības policijas iecirknis (Dienststelle), likvidēšanas veids man šķiet turpmāk neciešams. Par visiem arestētajiem esot lietas, ko gan sastādījusi latviešu palīgpolicija vai vācu drošības policijas latviešu pārstāvji. Lielā apjoma dēļ vācu drošības policijas pārstāvji vēl nav varējuši atsevišķus gadījumus pārbaudīt. Es pat šaubos, vai vācu pārstāvis katrā gadījumā ir iepazīstināts ar nošaujamo agrāko komunistu lietām. Cik man zināms, apsūdzēto nopratināšana vai konfrontācija ar lieciniekiem nav notikusi neviena pašā gadījumā. Tādēļ, pēc manām domām, ir pilnīgi neiespējami, ka par nošaušanu atbildīgajiem drošības policijas pārstāvjiem būtu precīza aina par apsūdzētajiem. Tāpēc es esmu pārliecināts, ka tiek nošauti daudzi cilvēki, no kuriem pēc ilgākā ieslodzījuma koncentrācijas nometnē un audzināšanas mūsu garā būtu izveidojušies lietojami cilvēki. Pēdējā laikā notikušās apšaušanas iedzīvotāji noteikti uzskatīs par mūsu darbu un līdz ar to mēs iedzīvotāju noskaņojuma ziņā cietīsim lielu zaudējumu.

. . . Ebreji tikuši izskausti jau iepriekš. Apšaušanas notikušas, iepriekš man par tām neziņojot. Vietējās drošības policijas vadītājs man to paziņoja tikai tad, kad daļa jau bija likvidēta. Es saņēmu tikai informatīva rakstura ziņojumu. Kā paskaidroja drošības policijas pārstāvis, man neesot tiesību šeit kaut ko iebilst. No savas priekšniecības viņš saņēmis stingru pavēli šajā ziņā rīkoties patstāvīgi. Ar šādu kārtību es esmu ārkārtīgi neapmierināts, jo, pēc manām domām, nevar vieglprātīgi teikt pēdējo vārdu par kāda apsūdzētā dzīvību vai nāvi. Tiesības izlemt, vai kāds cilvēks ir jālikvidē, pēc manām domām, pienāktos tikai gebītskomisāram.»

Arī šeit komentāri lieki. Dokuments raksturo lietu patieso stāvokli. Visu virzienu latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu barvežu un viņu rokaspuišu prettautiskā loma masu slaktiņā, kas notika vācu okupācijas laikā Latvijas teritorijā, neapgāžami pierādīta.

4,

Tāds galvenajos vilcienos ir latviešu buržuāzisko nacionālistu izauklēto un hitleriskās Vācijas slepeno dienestu kalpībā nonākušo pašmāju fašistu un viņu līdzskrējēju asiņainās nodevības ceļš Latvijas teritorijā. It ipaši ir runa par vācu okupācijas sākumu. Lasītājam tagad ir noteikts, konkrēts ieskats par to, kas bija latviešu komandantūras un «pašaizsardzības» vienības, ar ko tās īstenībā nodarbojās, kā tapa brīvprātīgās policijas rotas, kas piedalījās Latvijas un citu zemju ebreju masveida iznīcināšanā, ko darīja SD latviešu nodaļas un to speciālkoman-das, apriņķu policija.

Tālāk apskatīsim, no kā sastāvēja un ko darīja pirmās lielās latviešu bruņotās vienības vācu armijas un policijas dienestā otrā pasaules kara gados. Tā būs jauna lappuse visu to noziedzību virknē, kuru latviešu fašisti un buržuāziskie nacionālisti sāka

1941. gada jūnija beigās.

Vēstulē no Anglijas, kas 19(31. gadā bija publicēta Rīgas presē, bijušās Latvijas armijas karavīrs J. Ai-rītis rakstīja:

«Izkļuvis no kara vētrām ar veselu adu, Vilis Janums Cedelhēmas gūstekņu nometnē nerimās domāt, kā nokļūt atkal uz zaļa zara. Savu nodomu

īstenošanai viņš sāka izmantot latviešu leģionārus un nodibināja organizāciju «Daugavas vanagi». Lai tās dalībnieku skaits būtu lielāks, J. un viņa rokaspuiši melsa, ka «Daugavas vanagiem» neesot citu mērķu kā vienīgi aprūpēt kara invalīdus un bijušos karavīrus, kas pēckara gados izcīnīja jaunu kauju par dzīvības saglabāšanu. Spekulēdams ar karavīru aprūpes nepieciešamību, J. ievadīja plašas ziedojumu vākšanas akcijas... Mēs visi esam liecinieki tam, ka saziedotos dolārus, mārciņas, markas un kronas V. Janums piesavinājās. Tagad viņš vizinās lepnā kadiljakā pa Vāciju.»

Vēstules autors tikai daļēji atsedz štandartenfīrera, bijušā okupētās Latvijas pašpārvaldes personāllietu pārzinātāja un viņa 1945. gadā dibinātās organizācijas īstos mērķus. Tie ir daudz nopietnāki un bīstamāki. Ne jau invalīdu aprūpība interesēja šo un citus pulkvežus, kas apbrīnojamā kārtā pa ceļu ceļiem sveiki un veseli bija izlauzušies angļu, amerikāņu vai franču okupācijas zonās, savas īstās gaitas otrajā pasaules karā sagrozīja un tūlīt nostājās «Daugavas vanagu» priekšgalā. Vispirmām kārtām viņiem atkal bija vajadzīga sava «armija», ar kuru tie vēlāk visos kontinentos starptautiska saspīlējuma brīžos centās izsist sev politisku kapitālu. Šie «vadoņi» labi atcerējās, cik ļoti viņu karjeru hitleriskajā Vācijā palīdzēja celt tie 300 vīri, kuri 1941. gada pavasarī bija reģistrēti Berlīnē gan slepenajos dienestos, gan Latvijas nacionālo karavīru apvienības štābā, kas pulkveža A. Plensnera vadībā atradās turpat nacistu galvaspilsētā. Tagad tikai bija jāmeklē jauni saimnieki, jauni slepenie dienesti. Turklāt «vanagu» organizācijas nepilni 9000 biedri varēja nodrošināt eksistenci saviem pulkvežiem, kuri nekā neprata un vispār godīgu darbu nevēlējās strādāt. Varēja atkal auklēt

naidu pret tautu, kas dzimtenē mierīgi cēla savu dzīvi, varēja alus pagrabos blakus tādiem pašiem vācu revanšistiem lolot sapņus par jaunām asins-orģijām Latvijā, lai atgūtu zaudēto varu un īpašumus. Radās arī iespējas attaisnot savas noziedzīgās gaitas otrā pasaules karā.

Tādam nolūkam kalpoja savs mēnešraksts un tāpat izbēgušo fašistisko ideologu sacerētās grāmatas. 1972. gadā neitrālajā Zviedrijā (Vesterosā) izdots «Daugavas vanagu» centrālās valdes dokumentu un atmiņu krājums «Latviešu karavīrs otrā pasaules kara laikā». Protams, te ir runa par tiem latviešu karavīriem, kas ar pašmāju fašistu un buržuāzisko nacionālistu gādību bija nonākuši hitleriskās armijas daļās, nevis taja pusē, kurā daudzas tautas cīnījās par savu brīvību, par fašisma sagrāvi.

Krājuma trīs sējumos liela loma ierādīta «pašaizsardzības vienību» un latviešu policijas bataljonu tapšanai un gaitām. Pāršķirstot šo sacerējumu no pirmās līdz pēdējai lappusei, nezinātājam patiešām var rasties iespaids, ka šīs bruņotās brīvprātīgo vienības sastāvējušas no viscēlākajiem cilvēkiem, kuri apbrīnojama kārtā (Hitlera un viņa vietvalžu virsvadībā!) veikuši viscēlākos darbus. Ne pušplēsta vārdiņa par tūkstošiem nogalinātu cilvēku Latvijas, Krievijas, Baltkrievijas, Ukrainas un Polijas pilsētās (kā paši autori saka — no Ļeņingradas līdz Melnajai jūrai), neviena vārda par nodedzinātiem un izlaupītiem mājokļiem, par postu, bēdām un asarām, kas palika aiz šīm «pašaizsardzības» vienībām un policijas bataljoniem.

Toties priekšvārdā, par ko acīmredzot visvairāk rūpējies «vanagu» vadonis V. Ilāzners un izdevuma galvenais redaktors, okupācijas laika presē pazīstamais publicists O. Freivalds, ir kāda rindkopa:

97

7 - 39GG

«Laikam gan komunisti ne par ko nav sarakstījuši tik daudz neģēlīgu melu kā par šiem latviešu bataljoniem un to karavīriem, bet šie meli ir tik pārspīlēti, pretrunu un pašlielības pilni, ka paši sevi atmasko. Sai grāmatā bataljonu apraksti (to formēšana, darbība un cīņas) ir sastādīti pēc bataljonu karavīru liecībām, vienību dienasgrāmatām, pavēlēm, ziņojumiem u. c. dokumentiem, kas atrodami leģiona un vācu arhīvos.»

Bet faktus var noklusēt, arhīva materiālus nolikt pie malas, liecības sagrozīt, jo kurš noziedznieks gan brīvprātīgi ieradīsies, piemēram, Stutgartes, Čikāgas, Toronto, Līdsas, Stokholmas vai Adelaides attiecīgā justīcijas iestādē un teiks: «Kungi, gribu jums atzīties, ka es un mani draugi otrā pasaules kara gados Latvijā nošāvām 300 000 (trīssimt tūkstošus!) mierīgu iedzīvotāju . ..» Jā, kurš gan?

Padomju autoru rīcībā tāpat ir liecības un dokumenti par šiem «brīvprātīgo» bataljoniem. Tikai, iepazīstoties ar tiem, visa aina pavēršas pavisam citādāka.

Sāksim ar 18. bataljonu, vienu no trīs pašiem pirmajiem, kas tai pašā «vanagu» atmiņu krājumā pieminēti ar žēlabainu patosu sakarā ar tiesas prāvu Rīgā, kurā 1961. gadā no marta līdz maijam izskatīja apsūdzību par šī bataljona deviņu virsnieku un kareivju pastrādātajiem noziegumiem pret cilvēcību.

Pret grāmatā minētajiem bataljona tapšanas vēstures faktiem nav ko iebilst: saformēts 1941. gada 4. septembrī no atsevišķām Rīgā esošām latviešu «pašaizsardzības» vienībām, nosaukts par 1. Rīgas kārtības dienesta bataljonu, janvārī pārdēvēts par 18. Kurzemes (lai cildenāk skanētu) bataljonu,

1942. gada pavasarī pārcelts uz Minsku, tālāk uz baltkrievu pilsētiņu Stolbci un tās apkārtni, kur vasaras mēnešos izpildījis sardzes dienestu un apkarojis komunistu teroristus, kā O. Freivalds nosaucis partizānus. Un tā tālāk. Tamlīdzīgā nevainīgā gara tikai pusotrā lappusē aprakstītas visas šī bataljona viena gada gaitas (no 1942. gada 4. maija līdz

1943. gada maija sākumam) šajā Baltkrievijas novadā. īsi sakot — it kā karavīru gaitas, kaut fronte tolaik atradās simtiem kilometru uz austrumiem.

Taču nezin kāpēc šī «Daugavas vanagu» izdevuma autori vācu arhīvos palaiduši garām SS un policijas komandiera un tā «1 a» daļas operatīvos ziņojumus, kuros tas par laiku, kad 18. bataljons uzturējās pieminētajā baltkrievu novadā, savai augstākajai vadībai atklāj visu, kas vien noticis viņam pakļautajā okupētajā teritorijā.

Šis SS grupenfīrers nav tik skops un atturīgs majora F. Rubeņa vadītā 18. bataljona gaitu novērtējumā. Visu kopā savācot, tur iznāks simtreiz pusotras lapas. Tā, piemēram, 1942. gada 30. jūnija ziņojumā, kur apskatīta šī bataljona trīs rotu darbība pēdējo desmit dienu laikā, par 22. jūniju teikts:

«Pārmeklējot Negorelojes sādžu, konstatēts, ka 13 iedzīvotāji pārgājuši pie partizāniem. Par atmaksu nošauti deviņi viņu piederīgie, divas aizdomīgas sievietes apcietinātas un viena persona, kas zina partizānu nometnes atrašanās vietu, nodota SD rīcībā.»

Pa vidam — bataljona karavīru «tikšanās» ar partizāniem. Pēc tādām reizēm gan ieraksti dienas ziņojumā nav tik glaimojoši, kā tas atspoguļojas Vesterosas izdevumā — izrādās, ka Rīgas «pašaizsardzības» varoņi, kas 1941. gadā nodarbojās galvenokārt ar ebreju un citu tautību mierīgu iedzīvotāju vajāšanu un viņu dzīvokļu izlaupīšanu, Baltkrievijas mežos vairs nemaz nav bijuši tik drošsirdīgi.

Taču seko jauni ziņojumi, jauni ieraksti, kas atkal atspogujo šo «brīvprātīgo» karotāju īsto vērienu un ķērienu, kad darīšana ar mierīgiem iedzīvotājiem. Cučeviču sādžā — nošautas trīs sievietes (viena ārste, divas žēlsirdīgās māsas), Deniskoviču sādžā — pakārti divi ebreju pusaudži, Naliboku sādžā — nošauta vesela ģimene, Siņavskajas slobodā — nošauti kāzu viesi, Beniskoviču sādžā — nošauta vecāka sieviete, pakārti divi pusaudži — meitene un zēns. Un tā tālāk.

Vienā no ierakstiem izteikta plaša un sevišķa atzinība bataljona komandierim, tolaik vēl kapteinim, F. Rubenim un vada komandierim leitnantam E. Zündern par priekšzīmīgu dienestu «jaunās Eiropas kārtības» labā — sakarā ar operāciju, kas notika Naliboku sādžā 24. jūlijā un kurā tika nogalināti daudzi ebreji. SS un policijas komandieris neskopojas, citreiz pateicību saņem arī citi virsnieki — E. Svēde, F. Lemešonoks-Ēglājs, J. Bumbērs, V. Ogriņš, A. Goba, O. Lapiņš, V. Zamuēls, pārējie.

Tad augustā sekoja 18. bataljona neģēlīgs masu noziegums. Latviešu buržuāzisko nacionālistu izauklētie «brīvprātīgie», kuriem bija uzdots apsargāt Slonimas geto, pēc SD fīreru aicinājuma vēlreiz kļuva par brīvprātīgajiem — paši pieteicās pilsētas 3000 ebreju tautības iedzīvotāju nošaušanā. Pieminētajā tiesas prāvā šī nozieguma izskatīšanai vien patērēja vairāk nekā nedēļu, kamēr ar pašu apsūdzēto un vairāku desmitu liecinieku un fotoattēlu palīdzību tika pie patiesas ainas, kas ietverta piecos prāvas sējumos. Atbildīgais par operāciju bija viens no rotu komandieriem — J. Bumbērs. Kamēr šāvēju grupas vecākais seržants A. Jakušonoks ar pārējiem brīvprātīgajiem bendēm «stiprinājās», viena bataljona karatīru grupa Petrovļičevas kalnā raka bedri, cita

atveda nelaimīgos upurus. No pulksten desmitiem rītā līdz pieciem pēcpusdienā ilga šis neģēlīgais asinsdarbs. Kā tiesas prāvā liecināja paši apsūdzētie, vispirms upurus izģērba kailus, meklējot zeltu, daudziem izsita zobus. Turklāt viņi savās liecībās neslēpa, ka daļu no mantām un zelta pievākuši paši šāvēji.

Viens no zvēriskākajiem šāvējiem ar pistoli roka bija virsleitnants F. Lemešonoks-Eglājs, bijušais katoļu garīgā semināra audzēknis.

Tiesā viņam jautāja: «Vai tad, kad šāvāt cilvēkus, ticējāt dievam?»

«Tas ir sirdsapziņas jautājums, tāpēc uz to neatbildēšu.»

«Bet tā taču bija mierīgu cilvēku — sieviešu un bērnu - slepkavība.»

«Tāda bija pavēle, tāpēc to par slepkavību neuzskatu.»

«Bet, kad citkārt šāvāt bez pavēles?»

Šis tagad Vesterosas izdevumā apraudātais virsnieks apmulsa, tad paraustīja plecus:

«Biju piedzēries ...»

Cik vienkārši viņam viss bija — slepkavot ar dievu un sirdsapziņu, ar pavēlēm un bez pavēlēm. Tik zemas kategorijas bestiālus cilvēkus «pašaizsardzības» vienībā, no kuras nāca šis virsleitnants, nu brīvprātīgo bataljonos bija savākuši latviešu fašisti pulkveži. Katrs no šiem apsūdzētajiem jau bija pastrādājis daudz neģēlību un slepkavību pirms iestāšanās bataljonā.

Viens no viņiem, kaprālis J. Lūsis, neslēpa: «Rīga mums solīja, ka bataljona kara laupījums piederēs mums pašiem...» Tas bija viens no sadistiem brāļiem Lūšiem, kurš kādam sagūstītam partizānim uz muguras dedzināja pulveri. Tiesa, viņu (Lūšu)

pulkvedis A. Silgailis 1951. gadā emigrantu avīzē «Latvija», aizstāvēdams savas mierīgu iedzīvotāju slepkavotāju bandas, kas plosījās Latvijā 1941. gada jūnija beigās un jūlija sākumā, rakstīja:

«Saskaņā ar Māgas 1907. gada konvenciju par kara vešanu minētie partizāni uzskatāmi par kara vedējiem. Šī konvencija nosaka, ka jebkuras teritorijas iedzīvotāji, kas aiz laika trūkuma tvēruši ieročus spontāni, lai aizstāvētu savas atzītās tiesības pret svešu uzbrucēju, uzskatāmi par kara vedējiem, ja tie ievēro starptautiski atzītos kara vešanas likumus un paražas.»

Lūk, kāda ciniska, divsejīga morāle. Vienā gadījumā ir runa par slepkavu bandām, kas darbojās pēc vācu okupantu signāla, otrā gadījumā — par padomju partizāniem, kas cīnījās pret okupantiem par tautu brīvību un dzīvību. Visos otrā pasaules kara gados nav bijis gadījuma, kad padomju partizāni būtu šāvuši uz mierīgiem iedzīvotājiem.

F. Lemešonoks-Eglājs gala vārdā taisnojās: «Kara skolā mums mācīja sist citas tautas.» Tad piebilda: «Izrēķināšanās ar mierīgiem iedzīvotājiem arī ir kara darbība — arī to mums mācīja.»

Par tādām mācībām nav jābrīnās, ļa zinām, ka ilgus gadus buržuāziskās armijas kara skolas priekšnieks bija pulkvedis A. Kripēns, virsnieku kursu pasniedzēji — citi jau zināmie fašistiskie pulkveži ar

K. Lobi un A. Silgaili priekšgalā.

Pēc Slonimas bataljons soļoja tālāk pa asins jūru dažādās soda akcijās, ar uzdevumu meklēt pa ciematiem partizānus, taču faktiski šie brīvprātīgie karotāji — marodieri nodarbojās ar mierīgu iedzīvotāju aplaupīšanu un slepkavošanu. Šī «astoņpadsmitā» noziegumu sarakstā ievērojamu vietu ieņem arī vai-raku simtu Puzičas sādžas un apkārtnes iedzīvotāju sadedzināšana (viņi bija dzīvi, šāva tikai uz tiem, kuriem izdevās izlauzties cauri liesmām), kā arī piedalīšanās paša «Ostlandes» un Ziemeļkrievijas augstākā SS un policijas vadītāja Jekelna un SS un policijas vadītāja Latvijā Šrēdera vadītajās soda operācijās «Sumpffieber» (1942. gada septembrī) un «Winterzauber» (1943. gada ziemas beigas). Protams, tie nebija nevainīgi policijas tūrisma pārgājieni, kā to trīsdesmit gadus vēlāk mēģināja pasniegt «Daugavas vanagu» organizācija, kuras biedru vidū ir krietns skaits tamlīdzīgu kara noziedznieku.

18. bataljons nav vienīgā latviešu brīvprātīgo policistu vienība. Tajā pašā 1941. gada septembrī tapa vēl divi bataljoni (16. un 20.), decembrī — viens (17.), 1942. gada pavasari vienpadsmit, vēlāk — vēl pāris desmit. Daudzi no tiem izstaigāja tos pašus policistu — slepkavu ceļus kā iepriekš aprakstītais. Un katra bataljona noziegumu sarakstā ir vietas, pie kurām turpinājumā apstāsimies, lai jaunatne, kaimiņi, darba biedri par šo bataljonu locekļiem zinātu patiesību, kura jau zināma O. Freivaldam un viņa kolēģiem un arhīvos un liecībās pieejama padomju autoram. Un, ja rodas interese, arī īstenības meklētājiem no citām zemēm. Fakti un dokumenti ir nepielūdzami liecinieki. Tos vienīgi var dažādi iztulkot un komentēt — īpaši tie, kuriem šīs liecības nerunā par labu.

Taisnīgais tiesas spriedums, kas 1961. gadā tika pasludināts deviņiem brīvprātīgajiem slepkavām no 18. policijas bataljona, atgādina visiem revanšistiem, ka cilvēki kļuvuši modri un, agri vai vēlu, no atbildības par noziegumiem pret tautu un cilvēcību neizbēgt.

18. policijas bataljons bija tikai viens no pirmajiem trīs bataljoniem, kurus 1941. gada septembra sākumā saformēja no jūlija beigās un augustā Rīgā izveidotajām 11 bijušo «pašaizsardzībnieku» rotām. Citiem vārdiem, tās bija kvalificētu slepkavu slēgtas bruņotas vienības, kuras veica visdažādākos savai kvalifikācijai un praksei piemērotus uzdevumus, galvenokārt slepkavoja. Tagad, vairākus gadu desmitus pēc kara, savās publikācijās Rietumos dzīvi palikušie latviešu fašistiskie pulkveži un kapteiņi šīs rotas un šos bataljonus raksturo kā nevainīgas sardžu vienības — pie noliktavām un tiltiem, dzelzceļu apgaitās un tā tālāk. Bet īstenībā katrai no šīm vienībām un daudziem to dalībniekiem ir sava asiņaina vēsture, savs milzīgs noziegumu saraksts.

Tā, piemēram, 20. (Rīgas) policijas bataljons «vanagu» literatūrā figurē kā rezerves un veselības uzlabošanā esošo karavīru vienība, kas visu laiku bijusi Rīgā. īstenībā šī bataljona vadi un rotas laiku pa laikam bija klāt visur, kur risinājās soda akcijas pret mierīgiem iedzīvotājiem: Rīgas geto likvidācijas dienās, apcietināto antifašistu konvojēšanā un nošaušanā u. tml. Tāda bija šī «veselības uzlabošana» Rīgā. Neaizsargātu cilvēku šaušana kaulus nelauž ...

Turklāt nepārtraukti no šī bataljona uz austru-rniem, uz Latvijas kaimiņu novadiem tika sūtītas bruņotas vienības, tika veidoti jauni policijas bataljoni, kuri tur piedalījās mierīgu iedzīvotāju terori-zēšanā un iznīcināšanā. Tā tapa 277. un 320. policijas bataljons, tā tapa daudzas rotas, kuras atgriezās «atpūsties» Rīgā, kad dažādas asiņainas akcijas bija paveiktas.

Kad tagad pašķirstām 20. bataljona personālsarak-stus, kļūst skaidrs, ka citādi uzdevumi un veikumi

šai vienībai nemaz nevarēja būt. Dēkaiņi un krimi-nālelementi profesionālu karavīru - buržuāziskās armijas virsnieku un instruktoru — vadībā šajāna-cistu atļautās nejēdzīgās patvaļas laikā taču nestāvēs dīkdienīgi uz tiltiem, kad pavērušās milzīgas iespējas atklāti, bez soda laupīt.

Lūk, kaut viena šī bataljona «brīvprātīgā cīnītāja» īsa biogrāfija. Rīdzinieks Ilmārs Batraks jau kopš * pusaudža gadiem nebija noskaņots likt pamatus kārtīga cilvēka dzīvei — skolā viņa liecībās un burtnīcās mudžēt mudžēja divnieki, viņš necentās beigt 26. pamatskolu. Viņu vairāk interesēja pilnīga «brīvība». Klaiņošana, dēkas, patvaļa — tā bija Batraka stihija, nevis mācības vai godīgs darbs. Jau 17 gadu vecumā viņš nonāca policijas uzmanības lokā, notika viņa pirmā sadursme ar likumu. Par viņu 1938. gada septembrī no Klaipēdas uz Rīgu iekšlietu ministrijai ziņoja Latvijas ģenerālkonsuls J. Sesks. Rīgā tā gada vasarā salīgtās jūrnieka gaitas Batrakam un tādam pašam draugam apnika jau Dancigā — bija taču jāstrādā. Abi nobēga no kuģa un aizklaiņoja līdz Klaipēdai. Tur kopā ar draugiem, no kuriem viens bija no Irlavas mazgadīgo noziedznieku kolonijas izbēgušais, apzaga kādu latviešu jūrnieku. Policija Batraku nosūtīja uz Rīgu, kur viņš saņēma pirmo sodu. Taču drīz atklājās vēl viens viņa noziegums: Klaipēdā viņš pie bankas kādai kantoristei bija nolaupījis rokassomiņu ar 2300 litiem. Radās krimināllieta Nr. 100, kuru 1939. gada 17. janvārī izklāstīja laikraksts «Rīts». I. Batraku notiesāja. Taču viņam nenācās ilgi izciest sodu — kara laika jukās viņš izkļuva brīvībā un tūlīt ķērās pie «darba», kādu šis potenciālais noziedznieks bija gaidīt gaidījis. Ar

1941. gada 1. jūliju vācu okupētajā Rīgā Batraks kļuva par «pašaizsardzības» vienības locekli, saņēma

ieroci un pārvērtās par «patriotisko cīnītāju». Un ne jau pret «boļševismu», kā viņi to deklarē šodien, bet gan pret mierīgajiem iedzīvotājiem, galvenokārt turīgajiem ebrejiem un viņu mantu. Batraks slepkavoja un aplaupīja dzīvokjus, bija patiešām pienācis viņa laiks. Viņš ar salaupīto zeltu un drānām apdāvināja savu sievu Ēriku — abi nekautrējās plātīties ar spožajām lietām, jo Batrakam bija skaidrs, ka to īstie īpašnieki nekad vairs nemeklēs kriminālpolicijas palīdzību. Pēc tam Batraks septembrī nonāca 20. policijas bataljonā, kur turpināja savus noziegumus.

1942. gadā piedalījās masu slaktiņā Biķernieku mežā, dedzināja Baltkrievijas sādžas, slepkavoja sievietes un bērnus.

Paies gadi, un I. Batraks, dzīvodams Toronto, žēlabainā balsī dēvēs sevi par «politisko bēgli», kurš

1943. gadā piespiedu kārtā iesaukts leģionā. Arī viņam, tāpat kā viņa lieliem un maziem līdzgaitniekiem, neienāks prātā, cik nodevīgi dokumenti par tiem glabājas Rīgas arhīvos. Vienā no tiem SS unteršār-fīrers Ilmārs Batraks melnu uz balta raksta: «Kopš 1941. gada 1. jūlija līdz uzņemšanai leģionā dienēju 20. latviešu policijas bataljonā («šucmanšaftē»).» Gadu vēlāk, 1944. gadā, Ērika Batraka ar zelta gredzeniem un aprocēm rotāto roku raksta iesniegumu vācu okupācijas iestādei, kurā, starp citu, teikts: «Mans vīrs jau trīs gadus ir brīvprātīgais un saņēmis sudraba trieciennozīmi.»

Dēkainis, zaglis, laupītājs, slepkava — tāds ir I. Batraka ce|š. Bet viņš ir tikai viens no 20. bataljona, no visu šo brīvprātīgo policijas bataljonu «cīnītājiem». Daudzi pārējie — tādi paši. Protams, ar savām īpatnībām biogrāfijā, taču ar apbrīnojamu līdzību savās gaitās no 1941. gada vasaras vidus līdz otrā pasaules kara beigām.

Aizmucis no savu noziegumu vietām, no laika gala uz korpulenci tiecīgais solīdais Balraka kungs emigrācijā Toronto uzdevās par izglītības un kultūras darbinieku un pat sāka dzejot, grozoties svešuma literātu aprindās, par ko avīzē «Latvija Amerikā» ar siltu atsaucību izteicās viņa sirdsdraugs un šī izdevuma redaktors A. Vinčelis, līdzīgs dēkainis un afērists.

Laupītājs un slepkava bez pamatskolas izglītības — dzejnieks! Kur vēl tālāk var iet? Var gan. Ēriks Dundurs, cits brīvprātīgais no 20. policijas bataljona daļām, spēris plašu soli tālāk: viņš ir ASV republikāņu partijas biedrs, allaž centīgs rokaspuisis vienam no republikāņu partijas latviešu grupas līderiem Korstam Minesotas štatā.

E. Dundurs «jaunās Eiropas kārtības» cīnītāju rindās iestājās 1942. gada 11. martā, kļuva par 20. policijas bataljona, vēlāk par policijas pulka «Rīga» locekli. Beidza instruktoru skolu un kļuva par virsseržantu, lielākoties dienēja štābos (vienulaik — blakus pulkvedim R. Osim). Protams, arī viņš beigās kļuva par leģionāru (nevis piespiedu kārtā kopš 1943. gada, bet gan ar 1944. gada 13. oktobri, turklāt SS hauptšārfīrcra pakāpē). Šos faktus apstiprina SS rases tīrības un kolonializāeijas hauptamta kartotēka, kas pēc kara tika atrasta Prāgā.

Lūk, kādas pārsteidzošas pārvērtības notiek, ja pārlapo arhīva dokumentus! Brīvprātīgo kara noziedznieku bataljona «cīnītājs» nacistu policejiskajos bruņotajos spēkos kļuvis par ASV republikāņu partijas aktīvu biedru ...

Siguldas (277.) policijas bataljonu, ko 1942. gada decembrī Rīgā saformēja no 20. bataljona trīs rotām un ar kuru bija ciešs sakars gan 1. Batrakam, gan arī E. Dunduram, pulkvežleitnanta G. Taubes vadībā

drīz nosutīja uz Latvijas pierobežu. Tur šie «rīdzinieki» vajāja mierīgos iedzīvotājus, nesa nāvi un postu Latvijas dienvidaustrumu un Sebežas apkārtnes ciematos.

Taču 277. policijas bataljona «vīru» darbība īsto vērienu ieguva, kad turpat Latvijas pierobežā 1943. gada 15. februārī sākās Osvejas operācija, kurai tās rīkotājs SS un policijas augstākais komandieris «Ostlandē» obergrupenfīrers Jekelns un vadītājs vācu policijas komandieris Latvijā brigadenfīrers Srēders bija devuši kodētu nosaukumu «Winterzau-ber». To bija izsaucis tautas pretestības kustības pieaugums okupētajos Krievijas un Baltkrievijas rietumu novados. Bija nolemts «ar uguni un zobenu» radīt plašu nāves joslu. Sešās nedējās, līdz 31. martam, kad šī akcija beidzās, Osvejas apvidū ar zemi nolīdzināja simtiem sādžu, bet to iedzīvotājus vai nu noslepkavoja (sievietes, bērnus un vecos ļaudis), vai aizsūtīja verdzībā uz Vāciju (darba spējīgos).

Protams, vācu grupenfīreri ne mirkli nešaubījās, ka šajā operācijā galvenā loma uzticama latviešu brīvprātīgajiem policijas bataljoniem, kuriem bija pieredze šādu uzdevumu veikšanā. Tos februāra pirmajā pusē citu pēc cita pārvietoja uz šo rajonu.

5im nolūkam ķ943. gada janvāra beigās Bolderā-jas kazarmās saformēja divus jaunus bataljonus no visā Latvijā savāktiem latviešu policijas darbiniekiem, kas no katra apriņķa kunlā skaitā ieradās Rīgā. 280. bataljonā, kam biia dots Bolderājas nosaukums, savāca Kurzemes un Zemgales policistus, ar kuriem jau biia labi pazīstams viņu komandieris, Ventspils un Kuldīgas apriņķa iedzīvotāju bende pulkvežleitnants K. Lobe. Otrā 281. Abrenes bataljonā bija

Rīgas un Vidzemes policisti. Tā komandieris sākumā bija pulkvežleitnants V. Veiss, vēlāk — pulkvežleitnants E. Ozoliņš (Veiss k|uva par operācijas vadītāju Jekelna un Srēdera «labo roku», viņš bija no diviem bataljoniem apvienotā latviešu policijas pulka īstenais vadītājs ar «inspektora» titulu).

«Veisa un Lobes kungiem tā būs iespēja pārbaudīt savu karavadoņa gatavību,» bataljonus no Rīgas izvadot, teica brigadenfīrers Šrēders. Tā arī notika -pēc šīs akcijas abi kara noziedznieki kļuva par latviešu SS brigādes pulka komandieriem frontē pie Volhovas, un drīz no pulkvežleitnantiem tika paaugstināti par SS pulkvežiem — štandartenfīreriem. Protams, paaugstinājumus ar SS pakāpēm saņēma arī zemākie policijas bataljonu virsnieki.

Tas bija vēlāk. Vispirms notika Osvejas akcija -cilvēku masveida slepkavošana.

Kad pašķirstām no Latvijas apriņķu policijas darbiniekiem saformēto 280. un 281. bataljonu personāl-sarakstus, kļūst skaidrs, kāpēc vācu SS un policijas komandieriem un viņu absolūti pakalpīgajiem pulkvežiem Veisam, Lobem un Osim ievajadzējās tieši šos vīrus. Tie, 1941. gada vasarā Latvijā praktiski pārbaudīti, ar saviem asinsdarbiem bija papilnam izpelnījušies šādu uzticību. Ņemsim, piemēram, viena paša apriņķa — Madonas policistus.

Viens no viņiem bija Madonas apriņķa 1. policijas iecirkņa priekšnieks, buržuāziskās armijas virsleitnants Elmārs Sproģis, kurš 1941. gada augusta Gulbenes apkārtnē, Litenē, vadīja 300 cilvēku, galvenokārt ebreju, nošaušanu. Kad viņš pēc tam ieradās Madonā, šis Gulbenes policijas priekšnieka Fridriha Sproģa dēls kopā ar saviem diviem brāļiem turpināja to pašu, ko bija pasācis Gulbenē, — spīdzināja un slepkavoja cilvēkus. Madonā viņš sastapa «domu biedrus» — apriņķa policijas priekšnieku V. Reineki, savus bijušos kolēģus no buržuāziskās Latvijas 7. Siguldas kājnieku pulka virsnieku saimes Pēteri Vītolu un Tālivaldi Kārkliņu, bijušo buržuāziskās policijas kārtībnieku Robertu Siecinieku, kas bija E. Sproģa palīgs 1. policijas iecirknī, kā arī citus tamlīdzīgus cilvēkbendes, kurus visus vienoja dziļš savas šķiras naids pret darba tautu.

«Pašaizsardzības spēku» organizētāji T. Kārldiņš un P. Vītols jau ar pirmajām kara dienām slepkavoja un terorizēja Madonā un apriņķa pagastos. Pirmais šajā nelielajā pilsētā ierīkoja pat koncentrācijas nometni un bija tās komandants. Otrs bija «pašaizsar-dzībnieku», vēlāk policistu vada komandieris.

Lielākā daļa no koncentrācijas nometnē ievietotajiem, galvenokārt ebreji, tika iznīcināti 7. un 8. augustā Smeceres mežā pie Madonas. Šāvēju vadu komandēja P. Vītols, kopā ar viņu bija policijas 1. iecirkņa toreizējais priekšnieks R. Siecinieks un T. Kār-kliņš. Protams, tāpat kā citur, pēc viņu iniciatīvas daudz cilvēku Madonas apriņķī nomocīja jau okupācijas pirmajās dienās. Drīz šiem necilvēkiem bija vēl izdevība uzstāties kopā vienā akcijā un, protams, atkal pret civiliedzīvotājiem.

Viens no bijušajiem Madonas policistiem, kas tagad dzīvo Rīgā, stāsta: «1941. gada decembra sākumā ap pulksten pieciem pēcpusdienā es ierados uz dežūru Madonas policijas namā un iegāju telpā, kas atradās iepretim dežuranta istabai. Tur atradās daudzi Madonas policisti un viņu vadītāji — Reineke, Karps, Priedītis, Leimanis, Asarītis, Jānis Vītols, Grāvītis, Cekanovskis, Plaudis, Pienes, Pēteris Vītols, Lūsis, Kļaviņš, Bērziņš, Kārkliņš un citi. Visi sēdēja pie galda un dzēra.»

Viņi dzēra un dziedāja tāpēc, ka šajā dienā tika nošauti vairāki simti mierīgu iedzīvotāju bijušie padomju darbinieki un citi antifašisti, viņu piederīgie — vecāki, sievas, bērni, brāļi, māsas, kā arī tādi cilvēki, ar kuriem Madonas policistiem bija personiski rēķini. Viņus visus, tāpat kā Valmierā un citās pilsētās, nošāva bez tiesas, jo jebkurš tiesas process tā organizētājiem būtu pamatīga izgāšanās: apcietinātie bija nevainīgi cilvēki.

«Sarunā Jānis Vītols man pastāstīja,» turpina aculiecinieks, «ka viņš, Plaudis, Asarītis un Grāvītis bijuši nozīmēti šāvēju grupā. Pārējie policisti, to skaitā arī priekšnieki, apsargājuši to meža daļu, kur notikusi apšaušana. Jānis Vītols lielījās, ka viņš bijis labākais šāvējs, taču sīkumos par šaušanas norisi neko nestāstīja. Dzīrēs, kuras turpinājās līdz pulksten vienpadsmitiem vakarā, uzzināju, ka priekšnieki — Reineke, Kārkliņš, Pēteris Vītols — daļu apcietināto, kas atvesti no koncentrācijas nometnes, nošāvuši pa ceļam uz Smeceres mežu.»

To pašu, pieminot vēl dažu apcietināto piekaušanu, atzīmēja arī citi notikuma tiešie aculiecinieki, kas vēlāk ietilpa 281. policijas bataljona sastāvā.

1942. gads Madonā un apkārtnē pagāja tamlīdzīgos turienes policistu šausmu darbos. Madonas apriņķa policijas darbinieki, to skaitā arī Reineke, Sproģis,’ Siecinieks un Pēteris Vītols, saņēma Rīgas apgabala gebītskomisāra Fuksa un augstākā policijas un SS komandiera Latvijā — SS brigadenfīrera Srē-dera uzslavu.

Lūk, šos Madonas policistus, kas bija labi ietrenē-jušies savu tautiešu apšaušanā, 1943. gada sākumā pagodināja ar uzaicinājumu ierasties Rīgā, lai tur stātos Latvijas kārtības dienesta štāba rīcībā. Pulkvežleitnants R. Osis apmēram 120 Madonas policistu

m

apvienoja vienā bataljonā ar Rīgas un citu «priekšzīmīgo» apriņķu policistiem. Tā tapa 281. latviešu policijas bataljons, kura komandieris bija Kārlis Lobe. No tādiem pašiem cilvēku mocītājiem saformēja arī 280. latviešu policijas bataljonu. 10. februārī tie jau izbrauca uz «fronti» — uz Osvejas operāciju. Sājā Veisa pulka bija 79 virsnieki, 469 instruktori un 736 «karavīri».

Abu šo un vēl piecu citu latviešu policijas bataljonu «fronte» atradās vairāku simtu kilometru attālumā no īstās frontes līnijas. «Ienaidnieks» bija baltkrievu un krievu ciematu mierīgie iedzīvotāji Osvejas apkārtnē, apmēram 150 kilometru austrumos no Daugavpils. Pa starpām gadījās sadursmes ar padomju partizāniem, ar iedzīvotājiem, kuri nesimpatizēja vācu okupantiem un to rokaspuišiem. Šeit risinājās notikumi, kādi otrā pasaules kara laikā bija parasta parādība Dienvidslāvijā un Francijā. Tikai Osvejas apkārtnē šo operāciju vāciešu vietā veica latviešu fašistiskie policijas bataljoni.

Savas «kaujas» tie uzsāka 15. februārī ar uzbrukumu Motorino sādžai. Policisti ielauzās sādžā un sagūstīja apmēram 150 cilvēku, 30—40 nogalināja. Starp nogalinātajiem vairums bija sievietes, bērni un sirmgalvji. Sādžu nodedzināja, sagūstītos aizveda uz Drisas staciju, lai nosūtītu darbā uz Vāciju. Otrajā operācijā, kas notika dažas dienas vēlāk, Osvejas sādžā nogalināja apmēram 70 cilvēku, bet 120 apcietināja.

Osvejas notikumiem sīkāk pieskaras izcilais latviešu partizānu komandieris un Padomju Savienības Varonis akadēmiķis V. Samsons. Viņš 1977. gada vasarā vēstulē laikraksta «Dzimtenes Balss» redakcijai raksta:

«Visus latviešu nacionālistu konkrētos nodarījumus

nav iespējams uzskaitīt, tādēļ būtu akcentējamas un īpaši atmaskojamas viņu pastrādātās masveida noziedzības, plaši izmantojot ari pašu hitleriešu dokumentu liecības, kuras bagātīgi var sniegt vēsturnieki, kas apguvuši daudzus PSRS un ārzemju arhīvu fondus. Šo liecību efekts ir neapstrīdami liels.

Šajā nolūkā es gribētu runāt par Osvejas traģēdiju. Hitlerieši šo masveida slepkavību nosauca par «Win-terzauber» («Ziemas burvība»), «Daugavas vanagu» vēsturnieki, kas tagad glorificē kauna un grēka apzīmogotos policijas bataljonus, to apraksta kā tīri militāru «Osvejas akciju», vainodami šaušalīgajās izdarībās tikai SD. «Diemžēl šai Osvejas akcijā iesaistītās SD vienības vairāk nodarbojās ar vietējo krievu iedzīvotāju savākšanu darbam Vācijā un kara darbībā vēl nenodegušo sādžu dedzināšanu nekā ar teroristu apkarošanu.» («Latviešu karavīrs otrā pasaules kara laikā», II. 1972, 22. lpp.) Redziet, pulkvežleitnants G. Taube pat esot pārmetis bataljonam piestiprinātās SD komandas vadītājam «par pārāk brutālo rīcību pret mierīgajiem iedzīvotājiem un to mantu», bet šis «rupji atcirtis». Un «vanagi» — lai varētu mazgāt rokas nevainībā — nopūzdamies apgalvo: «Latviešu karavīri bija nespējīgi SD vīru priekšā.» Baltkrievijas K(b)P CK 1943. gada aprīļa uzsaukumā «Osvejas traģēdija» rakstīts:

«Asinis stingst dzīslās no fašistu bandu briesmu darbiem. Liekas nav gala sadismam un okupantu zvērībām. Šausmīga asiņaina traģēdija nesen tika pastrādāta Vitebskas apgabala Osvejas rajonā. Šis krāšņais Baltkrievijas stūrītis pārvērsts par baismu tuksnesi. Tur vairs nav nekā no agrākā brīnišķīgā, krāšņā un dāsnā ezeru novada. Viss, ko tur ilgus gadus radījuši Osvejas kolhoznieki, samīts zem

okupantu slepkavu netīrā zābaka. Tas notika 1943. gada martā.»

Izmocītus cilvēkus fašisti parasti sadzina kādā mājā, klētī vai šķūnī. Aizsituši durvis ar dēļiem, viņi ēku aplaistīja ar benzīnu un aizdedzināja. Cilvēki sadega. Tā 1943. gada 30. martā sastādītajā aktā lasāms, ka Mukvjaticu sādžā no 25 sadedzinātajām ģimenēm izdevies atrast tikai 13 apdegušu cilvēku līķus un vienu nošautu. Osvejā, Kahanovičos, Zadežjē un citur iedzīvotājus sita ar pletnēm, pakāra, meitenes un sievietes izvaroja.

Protams, toreiz vēl nebija pilnīgu datu par soda ekspedīcijas nodarīto postu. Bet arī šīs ziņas satrieca. Bija pilnīgi nodedzinātas 158 apdzīvotas vietas — 3450 ēkas, Osvejas rajona centrs, 9 kultūras nami, 12 vidusskolas un 90 nepilnās vidusskolas, 4 bērnunami, 6 slimnīcas, 3 mašīnu un traktoru stacijas, visi rajona rūpniecības uzņēmumi; arī 2 pareizticīgo un 3 katoļu baznīcas. Vairāk nekā 3500 mierīgo iedzīvotāju nošauti, sadedzināti, noslīcināti Svoļņas upē, no tiem 2118 bērni vecumā līdz 12 gadiem. Katorgā uz Vāciju nosūtīts vairāk nekā 2000 cilvēku.

«Ostlandes» vācu karaspēka pavēlnieks ģenerālis Brēmers 1943. gada 20. marta ziņojumā bija daudz sīkāk fiksējis ekspedīcijas šausmu darbus: «Kopš 16. februāra Osvejas ezera apkaimē ar vērmahta atbalstu notiek Ostlandes SS un policijas augstākā pavēlnieka operācija. Iepriekšējie dati: cīņā krituši 193 bandīti (tātad partizāni! — Red.), nošauti 3629 cilvēki, kas turēti aizdomās par bandītismu, darbam nogādāti 6370 strādnieki. Iegūts: 2250 liellopu, 408 zirgi, 158 cūkas, 2490 aitas, 2154 citi lopi.» Pēc četrām dienām ģenerālis pedantiski papildināja šo uzskaiti: «Tālākie operācijas rezultāti Osvejas ezera apkaimē šādi: krituši 28 bandīti, nošauti 275 cilvēki,

kas turēti aizdomās par bandītismu, saņemti darba rezervēm 905 strādnieki. Iegūts: 415 liellopu, 122 aitas, 1 cūka.» Nav pamata apšaubīt ģenerāļa minētos skaitļus, un tie, kā redzams, ievērojami pārsniedz padomju avotos atrodamās ziņas.

Latviešu nacionālistu briesmu darbus Osvejas novadā nekādi nebija iespējams noslēpt - atradās pārāk daudz liecinieku. Par ekspedīcijas trakošanu kļuva plaši zināms Latvijā jau kara laikā. Iedzīvotāju vidū klīda drausmu nostāsti, un tas satrauca Ostlan-des varas vīrus. Sākās pat komiska skaidrošanās. Mūsu rīcībā ir tā saucamā ģenerālkomisāra Rīgā Drekslera 1943. gada 13. jūlija atbildes raksts ar vairākiem pielikumiem reihskomisāram Lozēm, kas pieprasījis paskaidrojumus par sabiedrības satraukuma iemesliem. (Centrālais valsts arhīvs Potsdamā, VDR, filma 10818, kadri 000306 308.)

Ģcneralkomisariata (pašu zināšanai) sastādīts «konfidenciāls ziņojums» ar atzīmi «valsts noslēpums», kas daļēji atklāj «Winterzauber» akcijas patieso ainu. Paši esesieši, starp citu, nekad un nekur neatstāja savu drausmīgo izdarību detalizētus pierakstus. Šoreiz vācu civilās pārvaldes ierēdņi, kurus esesieši dēvēja par «goldfazāniem», ir atļāvušies atmaksāt saviem ietekmīgajiem konkurentiem varas dalīšanā, fiksējot viņu ļaundarības. Sis dokuments ir svarīgs arī tajā ziņā, ka apstiprina ekspedīcijas «karaspēka», t. i., septiņu latviešu policijas bataljonu tiešu piedalīšanos mierīgo iedzīvotāju aplaupīšanā, slepkavošanā, dedzināšanā.

«Kampaņa norisinājās šādā veidā: ienākot ciemā (sākumā nesastapa nekādu pretestību), tūlīt nošāva aizdomās turētos par partizānu darbību. Par tādiem skaitīja gandrīz visus vīriešus vecumā no 16 līdz 50 gadiem. Ka iegansts bija tas, ka savā laikā viņi

nebija aizgājuši līdzi komandantūrām (kas pameta šo apvidu 1942. gada vidū. — Red.). Tūlīt (pēc karaspēka) nāca SD, kas rīkojās apmēram šādi: nošāva visus citus aizdomīgos. Vecie un fiziski vārgie, kas atpalika, tika nošauti ceļā. Atlikušajiem, pārsvarā sievietēm un bērniem, bija jāiziet t. s. otrā filtrācija. Tie, kuri nespēja turpināt ceļu, tika nošauti. No sa-pulcināšanas nometnēm ļaudis pārsūtīja uz citām nometnēm, piemēram, uz Salaspili pie Rīgas, tur sievietes šķīra no bērniem, pēc tam aizsūtīja darbā uz Vāciju . ..

Jau pirms saimniecības komandu ierašanās, kurām būtu jānogādā drošībā vērtības, ciemus izlaupīja un nodedzināja (tātad atkal šis pats «karaspēks». — Red.). Tika iznīcināti vairāki simti ciemu, tai skaitā daži ar vairākiem tūkstošiem iedzīvotāju.»

Dīvaini, ka šo nozīmīgo dokumentu, kas raksturo Veisa, Lobes un citu pulkvežleitnantu un viņu «vīru» slavas darbus Osvejā, kautrējas citēt «Daugavas vanagu» vēsturnieki. Dokumenta autori sašutuši, ka zvēriski apšauti pat okupantu kalpu piederīgie (norādot konkrētās vietas un uzvārdus). «Mušino ciemā visus iedzīvotājus — sievietes un bērnus nošāva lielā šķūnī,» liecina hitleriešu ierēdnis, «piemirsdams» detaļu — ka šie nelaimīgie tika sadedzināti.

Dokumentā, kuru 1943. gada 19. februārī parakstījis Ostlandes drošības policijas un SD operatīvā štāba priekšnieks SS oberfīrers (paraksts grūti salasāms, domājams Pifrāders. — Red.), nosaukti bataljoniem piestiprināto speciālo SD komandu vadītāji. Un to vidū sastopami visiem zināmo kara noziedznieku «majora» Arāja, virsleitnanta Tonēs u. c. vārdi. Einzackomandas tāpat pārsvarā komplektējās no latviešu drošības policijas darbiniekiem. Tātad latviešu policijas bataljonu un rotu komandieri ne tikai paši

deva rīkojumu dedzināt un šaut, bet vēl palīdzēja SD speciālajām komandām «īpašos», t. i., spīdzināšanas pasākumos. Tā kā pilnībā ir saglabājusies Knehta grupējuma dokumentācija, mēs varētu sniegt daudzus izrakstus par policijas bataljonu un SD komandu «ciešo sadarbību» Osvejas akcijā. Bet tas būtu pārlieku smags pārbaudījums lasītāju nerviem.

Jau citētajā Drekslera iestādes dokumentā atzīmēts, ka «kampaņas» mērķis bijis izveidot «40 km platu nevienam nepiederošu zonu . .. bez cilvēkiem un iespējām patverties».

Kādi bija hitleriešu iecerētā pasākuma militārie rezultāti? «Daugavas vanagi» atsaucās uz Runo (t. i., ekspedīcijas štāba) noslēguma pavēli, kurā Jekelns uzteic latviešu policistus, tos apbalvo un paaugstina dienestā, dižodamies ar partizānu «pilnīgu iznīcināšanu».

Palasīsim atkal «konfidenciālo ziņojumu», kas tuvs patiesībai. «Partizānu pretestība (martā. — Red.) kļuva stiprāka — viņu skaits pastāvīgi pieauga. Akcijas beigās jau konstatēja, ka ir militāri organizētas daļas ... Partizāni bieži vajāja atejošās karaspēka daļas.» Novads mudžēt mudžēja no partizāniem vēl tad, kad tajā atradās karaspēks (t. i., policijas bataljoni. — Red.). Tiem pievienojās visi izglābušies iedzīvotāji.» «Bandu spiediens pret Latvijas robežu daudzkārt pastiprinājies. Līdz ar to kampaņas mērķis — nosargāt Latvijas robežu — nepiepildījās,» secina dokumenta autori.

Rezumējot var teikt, ka «Winterzauber» ekspedīcija bija nacistu kārtējā masveida izrēķināšanās ar mierīgajiem padomju cilvēkiem. Un šajā kauna darbā tā dēvētie «latviešu karavīri» ne tikai labprāt piedalījās, bet, centīgi izkalpojoties hitleriešu varasvīriem, pildīja tiem uzlikto dedzinātāju un laupītāju,

mocītāju un slepkavu lomu. Luk, šie pulkvežleitnanti un viņu bataljoni: 273. Birzulis, 276. Meija, 277. — Taube, 278. - Gredzens, 279. Kleinbergs,

280. — Lobe, 281. — Veiss.

Sūtot latviešu policistus uz Krievijas un Baltkrievijas apgabaliem, nacisti turklāt cerēja sanaidot padomju cilvēkus, sēt neuzticību starp krieviem un latviešiem. Taču tautu naida politika cieta pilnīgu sakāvi. Krievi un baltkrievi saprata, ka patiesie latviešu tautas pārstāvji, tās goda un slavas sargātāji ir latviešu partizāni, kas plecu pie pleca ar Vitebskas un Kaļiņinas partizāniem toziem atvairīja divas ekspedīcijas — t. s. «Schneehase» un «VVinterzauber».»

Pie šīs akadēmiķa V. Samsona vēstules vēl jāpiebilst, ka obergrupenfīrers Jekclns asiņainās «ziemas burvības» dalībniekus — septiņus latviešu brīvprātīgo policistu bataljonus aplaimoja ar savu 1943. gada 31. marta pavēli, kurā, starp citu, bija teikts:

«Mērķis — austrumos no Latvijas robežas atrodošos apgabalu tīrīšana no bandītiem (no partizāniem un mierīgiem iedzīvotājiem. Red.) — ir plaši sasniegts. Ienaidniekam nodarīti ievērojami zaudējumi.

Godbijībā noliecam galvas šinīs kaujās kritušo 37 karavīru priekšā. Viņu spožais piemērs dzīvos tālāk jūsu tautas vēsturē.»

Lūk, ar kādu apkaunojošu zvērināta vācu fašista — kara noziedznieka «pateicību» tagad lepojas «Daugavas vanagu» organizācija savos izdevumos (Jekelna pavēles fragments publicēts jau minētajā grāmatā «Latviešu karavīrs otrā pasaules kara laikā», kas izdota 1972. gadā Zviedrijā, Vesterosā). Jekelns bija panācis savu ar šo pavēli Osvejas akcijas zvērības viņš tālredzīgi iegrāmatoja nevis vācu fašistu, bet gan latviešu buržuāzisko nacionālistu kontā. Tāpat ka viņš jau pieminētajā tiesas prāvā 1946. gada

centās visu atbildību par Latvijas un ārvalstu ebreju iznīcināšanu 1941. un 1942. gada Latvijā uzvelt latviešu «pašaizsardzībniekiem», latviešu SD un brīvprātīgo policistu vienībām.

Latviešu tauta savā dzimtenē un godīgie latvieši svešumā jau sen norobežojušies no šiem kara noziedzniekiem, kas nāk no pašmāju fašistu un buržuāzisko nacionālistu vidus. Latviešu tauta netaisās uzņemt savas vēstures annālēs šo Jekelna «pateicību», šo un citus «spožos piemērus», ar kuriem otrā pasaules kara gados izcēlušies un vēl tagad lepojas šie no savas tautas vidus padzītie slepkavas.

Atcerēsimies «piektās kolonnas» pulkveža ober-fīrera A. Silgaiļa liekulīgās frāzes par partizānu kustību un Māgas konvenciju, kuras viņš deklarēja 1951. gadā. Iznāk, ka godīgie un varonīgie patrioti, kas savā dzimtajā zemē Dienvidslāvijā, Polijā, Francijā, Itālijā, Krievijā, Ukrainā, Baltkrievijā un citur otrā pasaules kara gados cīnījās pret okupantiem un fašistiem par tautas brīvību, latviešu «vanagiem» ir bandīti un teroristi. Arī šī nostādne apstiprina, kurā pusē joprojām atrodas latviešu kara noziedznieki, kas paslēpušies visos kontinentos un palaikam atklāj savu prettautisko naida ideoloģiju, kas bija viņu ceļvedis tajās cilvēces traģēdijas dienās.

Bet kas attiecas uz partizāniem, Jekelns toreiz salielījās — viņa rīkotajām policijas vienībām neizdevās nodarīt tautas atriebējiem kaut cik jūtamus zaudējumus. Jau dažus mēnešus vēlāk viņš tajos pašos Baltkrievijas, Krievijas un Polijas novados dabūja uz savas ādas izjust augošās partizānu un pretestības kustības spēku. Drīz arī Latvijā pilnā augumā cēlās latviešu partizāni — antifašisti un, tāpat kā kaimiņu novados, uzsāka cīņu par savas tautas atbrīvošanu no vācu un pašmāju fašistu jūga.

Turpinot sarunu par publikācijām, veltīgi «Daugavas vanagu» izdevumos meklēt to pateicību, ko «latviešu karavīram otrajā pasaules karā» izteicis viens no galvenajiem kara noziedzniekiem — SS reihsfīrers Ilimlers. Šis dokuments tika atrasts Baltkrievijas valsts centrālajā arhīvā Minskā:

«SS reihsfīrers licis paziņot sekojošo:

Visiem latviešu šucmaņu bataljoniem:

Cienot jūsu līdz šim parādīto lielisko stāju, es piešķiru visiem latviešu šucmaņu bataljoniem dienesta nosaukumu «Latviešu policijas bataljons». Parakstījis Himlers.

Latviešu policijas bataljoni patur līdzšinējos bataljonu numurus.

Uzdevumā: parakstījis Flade.»

Acīmredzot «vanagi» pagaidām nolēmuši piesardzīgi atturēties no šīs uzslavas par «lielisko stāju», kuru latviešu policijas bataljoniem, kas darbojās pret mierīgajiem iedzīvotājiem vācu frontes dziļā aizmugurē, izteicis pasaules vēsturē pilnīgi atmaskotais un sakompromitētais SS reihsfīrers Himlers.

Drīz pēc Osvejas akcijas Veiss un Lobe saņēma taustāmu Himlera—Jekelna pateicību — viņi kļuva par pulkvežiem un vācu dzelzs krusta kavalieriem. Bet Viduskrievijas un Baltkrievijas augstākais SS un policijas vadītājs kuplā skaitā apbalvoja 280., 281., 277. un citu latviešu policijas baltaljonu «šāvējus» ar bronzas medaļām, kas domātas nevācu (lasi: neāriešu) tautām. Tās saņēma arī daudzi Madonas policisti, kuru vidū mierīgu iedzīvotāju iznīcināšanā atkal izcēlās 281. bataljona rotas komandieris E. Sproģis, vadu komandieri R. Siecinieks un P. Vītols un citi. Viņi atgriezās Madonā un turpināja sava apriņķa

iedzīvotāju vajāšanu, līdz tuvojās īstā fronte un viņi zibeņātri pazuda rietumu virzienā. Madonas un Osve-jas «varoņi» tagad dzīvo svešās zemēs, darbojas «Daugavas vanagu» organizācijā un, protams, uzdodas par «politiskiem bēgļiem» (Sproģis — Ņujorkā, P. Vītols — Santakaterinā, Kanādā, Siecinieks — Di-seldorfā, bet Kārkliņš, drošs paliek drošs, pirms 18 gadiem no VFR pārcēlās uz ASV).

Bet ar šo Osvejas akciju ne tuvu nav izsmeltas visas tās zvēriskās ļaundarības, kuras pastrādāja latviešu brīvprātīgie policijas bataljoni. Ar dažādām nu-merācijām to skaits sasniedza 40. Tiesa, daļa no šiem policijas bataljoniem tika saformēti īslaicīgām akcijām, citi tika apvienoti.

5.

Jau agrāk, un it īpaši tagad, trīsdesmit un vairāk gadus pēc otrā pasaules kara, savus nāves grēkus apjauzdami, dzīvi palikušie «vanagu» vadoņi un tie, kas viņiem simpatizē, savās publikācijās cītīgi taisnojās, ka okupanti viņus piespieduši formēt jaunas latviešu bruņotās vienības nacistu Vācijas armijā. Sīs pasakas domātas galvenokārt latviešu emigrantu jaunajai paaudzei, kas tiecas pēc sadarbības ar savu tēvzemi, turklāt arī rietumu politiski sabiedriskās domas maldināšanai, faktu sagrozīšanai, savas vainas noliegšanai.

īstenībā bija ta, ka tie vienpadsmit jaunie latviešu brīvprātīgie bataljoni, kas tika saformēti 1942. gada februārī un martā, bija izdevīgs darījums abām tolaik ieinteresētajām pusēm: gan Berlīnei un tās vietvalžiem Latvijā, gan latviešu buržuāziskajiem

nacionālistiem, īpaši galēji reakcionārajiem militāristiem — - pulkvežu kastai.

Vieniem pēc pirmās nopietnās sakaves otra pasaules karā — 1941. gada decembrī pie Maskavas, pēc neplānoti nopietniem dzīvā spēka zaudējumiem «Austrumu kampaņas» pirmajā pusgadā bija vajadzīgs papildinājums. Ne jau frontē, bet galvenokārt policejiskiem terora pasākumiem un operācijām frontes aizmugurē, lai no cīņām pret pieaugošo tautu pretestību okupētajās Krievijas un Ukrainas rietumu novadu, Baltkrievijas un Polijas teritorijās atbrīvotu vācu karaspēka vienības. Hitleriskās Vācijas vadītāji šim nolūkam Joti labprāt raudzījās pēc latviešu «karotāju» kontingenta, jo, mūsu tautai par kaunu, tieši latviešu fašisti un buržuāziskie nacionālisti bija ar aizrautīgu uzcītību un uzticību šajā pirmajā pusgadā pierādījuši savu gatavību uz jebkuru asins darbu.

Savukārt latviešu fašisti, buržuāzisko nacionālistu vadoņi un militāristi 1941. gada vasarā un rudenī tomēr nebija sasnieguši kārotos mērķus — viņi tīkoja pēc augstiem amatiem un savas atzītas vietas «jaunās Eiropas kārtībā», tomēr no tā vēl nekas nebija iznācis. Desmitiem tūkstošu cilvēku bija apšauti, taču nekādu konkrētu gandarījumu no nacistu puses vēl nebija — ne ministru amatu un pulkvežu uzpleču, turklāt okupanti nemaz nedomāja atdot latviešu tautas padomju varas gadā nacionalizētos lielīpašu-mus — fabrikas un lielos veikalus, lauku lielsaimniecības un dzirnavas, daudzstāvu dzīvokļu namus, kas bija iegūti ar pilsētu un lauku strādnieku sviedriem. Nebija vēl pat solītās latviešu pašpārvaldes. Turklāt simtiem augstāku un zemāku virsnieku kvernēja dažādās iestādēs un veica savai kara profesijai netīkamus ierēdņu darbus.

Barveži no pērkonkrustiešu, nacionālistiskās buržuāzijas un militāristu aprindām apjauta, ka pienācis laiks rīkoties, noslēgt abpusēji interesējošu darījumu ar okupantiem. Viņi piedāvāja savu «asinsupuri» vervēt jaunus brīvprātīgos nacistu armijai. Piesolīja, lai — gan politiski, gan ekonomiski — stiprinātu savu personisko stāvokli, lai vācu fašisti neaizmirstu viņus ierakstīt «īsteno āriešu» sarakstos.

Tika nodibināta latviešu brīvprātīgo vervēšanas komiteja. To vadīja pērkonkrustiešu līderis G. Celmiņš, kurš ar savas organizācijas locekļiem bija jau tik pamatīgi sakompromitējies aizvadītā pusgada slepkavībās un laupīšanās, ka pat Hitlera vietvalži viņam vairs negribēja uzticēt politiska līdera lomu. Tāpēc brīvprātīgo vervēšana G. Celmiņam un viņa palīgiem bija vēl viens mēģinājums «uzsist sev cenu». Uzreiz iedarbojās pērkonkrustiešu propagandas aparāts ar Ā. Sildi un R. Caku priekšgalā. Šoreiz «atrisinātā antisemītisma» tēmai pieslēdzās murgaini fašistiskās ideoloģijas un rasu teorijas saukļi, pagalam melīgi, izdomāti raksti par latviešu tautas vēsturi un citi Latvijā ievazāti Gebelsa propagandas virtuves paņēmieni, kuru nolūks bija atkal sludināt «jaunās Eiropas kārtību», uzkurt jaunu antisovetisma ugunskuru, apmuļķot politiski nenobriedušus cilvēkus, īpaši mantīgo aprindu jauniešus. Sājā kampaņā tikpat nadzīgi ieslēdzās arī laikraksts «Tēvija» ar tās šefredaktoru leitnantu un vācu izlūkošanas aģentu P. Kovaļevski-Klānu priekšgalā.

Aiz G. Celmiņa muguras šoreiz stāvēja tie, kas visnopietnāk pretendēja uz augstiem amatiem un augstām dienesta pakāpēm. Pulkveži, pulkvežleitnanti un kapteiņi ar ģenerāli O. Dankeru priekšgalā. Tikpat nadzīgi bija klāt arī daudzi bijušās Ulmaņa valdības amatvīri no buržuāzisko nacionālistu vadošajām

aprindām. Protams, arī apriņķu vecākie, pilsētu galvas, apriņķu priekšnieki un prefekti, kuri kļuva par galvenajiem vervētājiem savos novados.

Taču, kā soli pa solim atšķetināja dokumenti un liecinieki par tām 1942. gada sākuma dienām, pats galvenais šīs vervēšanas akcijas iedvesmotājs bija Ulmaņa valdības bijušais finansu ministrs A. Valdma-nis. Tieši viņa, aktīva buržuāziskās Latvijas politiskā darbinieka, uzstāšanās un rīcība spilgti raksturo, cik zemu bija gatavi nolaisties buržuāziskie nacionālisti, cik svešas viņiem bija tautas intereses un cik maz viņi domāja par šīs jaunās avantūras gala iznākumu.

Tikko Latvija nonāca fašistiskajā okupācijā un visā zemē trakoja «pašaizsardzībnieku» asiņainais terors, A. Valdmanis «Tēvijas» slejās 1941. gada jūlija 4. numurā publicētajā rakstā «Savam tautietim» steigšus publiski apliecināja savu padevību un nelokāmo ticību Hitleram un liekulīgi meloja: «Mēs zinām, un visa latviešu apdzīvotā zeme zina to, ka latvieši grib kopā ar vācu tautu dzīvot un atrast savu vietu Jaunajā Eiropā; vai arī kopā ar šo varoņu tautu bojā iet. Cita ceļa mums nav, un pēc tik daudz maldiem mēs mierīgi un tomēr karsti sakām: cita ceļa mēs arī negribam un nekad vairs negribēsim.»

Dažas nedēļas vēlāk viņš turpat «Tēvijā» attīsta buržuāzisko nacionālistu tā laika «filozofiju»: « ... Mūsu nākamais ceļš ir pilnīgi skaidrs: mēs esam izšķīrušies paļauties Lielvācijas vadībai . .. Aizvērsim pagātnes lapas pusi un uzsāksim jaunu. Sī jaunā lapas puse ir tā, ko latvietis gaida. Šī gada 13. jūlijā latviešu pilnvarotā delegācija nosūtīja Lielvācijas un visu indoģermāņu tautu vadonim Ādolfam Hitleram pateicības telegrammu, izsakot tajā latviešu tautas cerību piedalīties Eiropas atbrīvošanas karā un nodot latviešu tautas likteņus Ādolfa Hitlera rokās.»

Apcerot I\. Ulmaņa autoritārās valdības kādreizējo ārpolitiku, «Tēvija» tās bijušo ministru raksturo šādiem vārdiem: «Vācijas virzienā darbojošais A. Vald-manis...» Latviešu fašistu lapa zināja, ko raksta. Tai nebija noslēpums, ka viņš jau laikus gatavojies nodevībai, ko pati «ekselence», kā viņam patika dzirdēt sevi dēvējot, neslēpa vairs ne mirkli, tikko Latviju sāka bradāt nacistu naglotais zābaks.

Par A. Valdmani zīmīgu liecību var atrast ģenerāļa R. Bangerska atmiņu publicējumos: «... Uz ielas satikos ar Alfr. Valdmani. Atceros, ka Valdmanis izteicās: «Varbūt vēl mums nāksies kopā darboties.» Viņš man arī pateica, ka uz viņa doto rīkojumu un norādījuma pamata sastādījusies Latvijas pārvalde.» (R. Bangerskis. «Mana mūža atmiņas», II, 156. lpp.)

Tik liela bija tā laika latviešu buržuāzisko nacionālistu atzītā barveža (atcerēsimies 1941. gada 11. jūlija apspriedi) autoritāte. Izrādās, ka ne tikai Dan-kers, kuram politiskajos jautājumos tolaik vēl bija maz pieredzes, ne tikai Celmiņš un pulkvežleitnanti, bet arī Valdmanis rīkojās ar latviešu tautas likteņiem gluži kā ar savu personisko mantu. Un aiz viņa — buržuāzisko politikāņu lielum lielais pulks. Viņa (un arī viņu) nodevīgo lomu atmasko okupētās Latvijas ģenerālkomisāra, bijušā Lībekas miesnieka un gaulei-tera Drekslera dienesta sarunas pieraksts ar A. Valdmani, kas izdarīts 1941. gada 7. oktobrī:

«...Uz manu jautājumu, kā Valdmaņa kungs iedomājas bijušās Latvijas brīvvalsts nākotni, viņš atbildēja, ka uzskatot par pilnīgi izslēgtu, ka Latvija kaut kādā formā nākotnē varētu būt autonoma valsts. Tam neticot arī neviens prātīgs politiķis Latvijā. Šādas domas piekritēju pulciņš esot ārkārtīgi niecīgs. Viņš izteicās, ka spēšot apliecināt, ka latviešu tauta būtu ļoti apmierināta, ja tai būtu iespējams zināmā

mērā saglabāties.» (Dokumenta oriģināls glabājas Rīgas arhīvā.)

Tajā pašā laikā acīmredzot ar gestapo priekšnieka Dr. Langes ziņu Valdmanis latviešu sabiedrības maldināšanai izlikās par lielu patriotu. Pēckara izdevumos ārzemēs pieminēti dažādi A. Valdmaņa «memorandi», tāpat «prasības», kādas viņš 1943. gada janvārī it kā izteicis hitleriešu policijas ģenerālim Šrē-deram un pēc tam atkārtojis ģenerālkomisariāta un latviešu «pašpārvaldes» kopsēdē, kur apsprieda latviešu leģiona dibināšanu un citus jautājumus. Kā redzams no šīs sēdes protokola, A. Valdmanis teicis, ka vīri, kurus sauc karā, gribēs zināt, «par ko», ka «teorētiski runājot, varētu neatkarību saņemt arī no an-gļu-amerikāņu rokām», bet «mēs gribētu ar jums, ar vāciešiem kopā turēties un iet». Taču šī Valdmaņa šķietamā drosme atmasko viņu pašu. Nav nekādu šaubu, ka nopietni ņemami draudi orientēties uz angļiem un amerikāņiem jebkuram citam būtu gestapo pagrabos maksājusi galvu, taču nacistu ģenerālkomi-sārs Drekslers šo viņa izlēcienu aizbildināja ar labvēlīgu humoru: «Es klausījos Valdmaņa kunga runā kā labā klavieru improvizācijā ...»

Vienīgi sēdes beigās ģenerālkomisārs asi atgādināja latviešu kangariem, lai viņi apzinās savu nacisma algotņu stāvokli:

«Valdmaņa kungs šinī apspriedē vairākkārt lietoja vardu — mans šefs ģenerālis Dankers. Kungi! Nav nekādas latviešu pašpārvaldes kā koleģiāla orgāna ar it kā kādu prezidentu priekšgalā. Nav nekāda prezidenta. Tad jau jūs kādreiz vēl apgalvosiet, ka es esmu indirekti atzinis kādu latviešu valdību!»

Ģenerālkomisārs zināja, kāpēc Valdmanim atjauts teikt tik «patriotiskas» runas. Tāpat gestapo labi zināja, kāpēc Valdmaņa «memorandi un prasības» rok-

rakstos sāka cirkulēt Rīgā. Nacionālista oreols ap Valdrnaņa galvu hitleriešiem bija vajadzīgs, lai radītu iespaidu, ka latviešu vadībā darbojas patiesi latviešu patrioti, lai mēģinātu radīt zināmu atsaucību šo šķietamo patriotu aicinājumiem (tie drīz vien arī sekoja) stāties latviešu brīvprātīgajos policijas bataljonos vai latviešu SS leģionā. Un viņš šādā darbībā nebija vienīgais. Drīz arī G. Celmiņš, sēdēdams vienā namā un stāvā kopā ar O. Dankeru, A. Silgaili un V. Janumu, izdeva savus «pagrīdes» biļetenus, kuri — no vienas puses — it kā pēla vāciešus un deva zināmus ieskatus tā laika starptautiskajos notikumos (BBC raidījumu garā), taču, no otras puses, visiem spēkiem un līdzekļiem uzbruka Padomju valstij, apmeloja to un brīdināja, ka padomes ir latviešu galvenais ienaidnieks. Tāda A. Valdrnaņa, G. Celmiņa un citu «pagrīdnieku» literatūra bija vajadzīga nacistiem latviešu sabiedrības apmuļķošanai.

Tātad — brīvprātīgo vervēšana bija sākusies. Pirmais «tirdzniecības» darījums ar okupantiem bija noslēgts. Sekoja partnera atbilde: 1942. gada 9. martā Vācijas austrumzemju ministrs A. Rozenbergs deva piekrišanu latviešu pašpārvaldes nodibināšanai.

Rīgā jau laikus sāka meklēt pašpārvaldes kadrus. Un te raksturīgs ir 1942. gada 27. februāra dokuments, kurā ģenerālkomisārs Drekslers raksta «Ost-landes» reihskomisāram H. Lozēm (glabājas Rīgas arhīvā). Tajā, starp citu, teikts:

«Saturs: Latviešu iekšpolitika. RMfdbO ziņojums. 10/42.

Ziņojumā pareizi noradīts, ka zemes pašpārvaldes vadošajā postenī var būt tikai tāds vīrs, kas atzīst vācu tiesības vadit un ir gatavs latviešu tautu piesaistīt vācu tautai. Esmu pārliecināts, ka Valdmanis tam ir gatavs. Man un maniem līdzstrādniekiem viņš

vairakkart paziņojis, ka vairs netic patstāvīgai Latvijai.»

Tālāk seko A. Valdmaņa sīkāks raksturojums, kurā, starp citu, teikts:

«... skaidri izteicās par Latvijas pievienošanos Vācijai un arī vēlāk — 1940. gada martā un aprīlī viņš plānojis valsts apvērsumu, lai īstenotu šo mērķi. Tas ir pierādīts, un to var apliecināt arī ārlietu ministrija (das Ausswārtige Amt).

Par Valdmaņa izturēšanos pret vāciešiem tāpēc neko nopietni iebilst nevar. Viņš grib, lai viņa tauta Lielvacijas impērijas ietvaros tiktu saglabāta, pie kam viņš skaidri apzinās, ka reiz notiks ģerrnanizācija.»

Nobeigumā ģenerālkomisārs apliecina:

«Tāpēc man nav nekādu iebildumu, ka, ņemot vērā Valdmaņa uzskatus, viņu ieceļ vadošā postenī zemes pašpārvaldē.»

Tā buržuāzisko nacionālistu līderis toreiz pats trīsreiz noliedza Latvijas neatkarības ideju. Pēc kara viņš atcerējās šo neatkarību, kad par Kanādas valdības dienestā izdarītām finansu nelietībām sēdēja turienes cietumā.

Protams, 1942. gadā Valdmanis nekļuva par Latvijas pašpārvaldes pirmo ģenerāldirektoru. Kā zināms, šo amatu pats reihsministrs Rozenbergs jau 1941. gada pavasarī bija apsolījis Dankeram. Ulmaņa «eksministrs» kļuva par tieslietu ģenerāldirektoru un pirmo padomnieku gan vāciešiem, gan Dankeram un citiem, viņš īstenībā kopā ar pulkvežiem bija tālāko notikumu režisors. Latviešu ģenerāldirektoru un citos amatos tieši Valdmanis izraudzīja savus draugus un domu biedrus no buržuāziskās Latvijas finansu resora, saimnieciskajām un tieslietu aprindām — V. Žagaru, J. Skujevicu, A. Padēlu, J. Andersonu,

O. Leimaņi un citus bijušos Ulmaņa diktatūras varasvīrus.

Amati bija nopirkti par brīvprātīgo vienpadsmit bataljoniem, pulkvežleitnanti un kapteiņi tos steigšus formēja dažādās Latvijas malās.

Kas tad bija šie 1942. gada sākuma brīvprātīgie?

Vispirmām kārtām — atkal kriminālelementi un dēkaiņi bez izglītības un noteiktas nodarbošanās, kuriem formas tērps un ierocis solīja «bagātu dzīvi», kādu viņi bija ar skaudību noskatījuši «pašaizsar-dzībnieku» gaitās;

pērkonkrustieši, no kuru plašās organizācijas vairs bija palikusi latviešu kartotēka un Arāja latviešu SD speciālkomanda, jo šīs latviešu fašistu organizācijas vadoņi 1941. gada beigās neuzvarēja «pašmāju» strīdiņā par absolūtu varu;

buržuāziskās armijas virsnieki un instruktori, kuriem bija apnicis sēdēt kārtības policijas iecirkņos vai iestādēs;

naivi, politiski nenobrieduši jaunekli no sīkburžua-ziskajām inteliģences un mazpilsētu amatnieku aprindām, kurus bija savaldzinājusi «Tēvijas» un pērkorn krustiešu preses uzkurtā brīvprātīgo vervēšanas psihoze (drīz šie jaunie puiši attapsies un rūgti nožēlos, cits pēc cita dezertēs).

Taču šo bataljonu kodolu lielākoties veidoja Ulmaņa aizsargu organizācijas locekļi, galvenokārt saimniekdēli, kuriem tvert ieroci diktēja zvērisks šķiras naids, kas sevišķi tika kāpināts pēc demokrātiskajām sociālajām pārvērtībām Latvijas laukos padomju varas gadā. Viņi atmeta savu liekulību un maskēšanos, bija gatavi iet kopā kaut vai ar pašu velnu, tai paturētu mazākuma varas tiesības pār tautas vairākumu. Un bruņotās vienības, kurās viņi apvienojās, pastrādāja zvēriskas noziedzības pret cilvēcību.

Šajā ziņā viens no raksturīgākajiem bija 26. bataljons, kuru 1942. gada marta sākumā Tukumā saformēja no Ulmaņa diktatūrai visuzticīgāko Jelgavas, Bauskas un Tukuma apriņķu brīvprātīgajiem, no kuriem krietns skaits piedalījās 1934. gada 15. maija valsts apvērsumā, savos pagastos nežēlīgi apspieda jebkuru progresīvo domu, vajāja demokrātus. Pulcēšanās vietā pilsētā viņi ieradās nacionālisma orģiju pavadījumā. Lielākoties — aizsargi un bijušās armijas instruktori. Pat ar saviem ieročiem.

Viens no «spilgtākajiem» viņu pārstāvjiem bija Žanis Butkus, bijušā 3. Jelgavas kājnieku pulka kaprālis, kas bez speciālas militārās izglītības otrā pasaules kara gados uzdienēja līdz kapteiņa — SS hauptšturmfīrera pakāpei un kļuva par bruņinieka krusta kavalieri.

2. Butkus bija tipisks buržuāziskās armijas nacio-nāldemagoģiskās audzināšanas produkts — brutāls zaldāts, kas dievināja tikai ieroci. Armijā un arī aizsargu organizācijā viņš bija izcils šāvējs, protams, tolaik — vēl sporta mērķos. Kazarmas, jauniesaukto nežēlīga dresūra, šaušanas poligons — tas viss bija viņa stihija. Kad sabruka viņa dievinātais Ulmaņa režīms, nodibinājās Tautas armija un agrākajai valdošajai šķirai uzticīgo kaprāļu un seržantu patvaļa tika ierobežota, zem viņa kājām sagrīļojās visi pamati. Armijā viņš nevarēja palikt, bet citu darbu strādāt nespēja. Tas radīja viņā zvērisku naidu pret tautas varu, un jau 1940. gada rudens pusē Bauskas apkārtnē viņš uzsāka savu prettautisko darbību. Radās domubiedri — tajā apvidū bija daudz aizsargu no lielsaimnieku aprindām, kas nīstin nīda demokrātiskos pārkārtojumus Latvijas laukos, gaidīt gaidīja dienu, lai atriebtos bijušajiem bezzemniekiem, kuri

gadiem ilgi bija vergojuši dižsaimnieku tīrumos, bet 1940. gada vasarā beidzot varēja atliekt beztiesiskā darbā saliektās muguras. Kopā ar 2. Butku bija arī tādi paši buržuāziskās armijas instruktori. Sie kaprāļi un aizsargi paslepus organizējās, uzkrāja ieročus, sēja naidu pret tautas varu un šur tur zagšus pielika savu roku, rīkoja savos pagastos sīkas diversijas. Padomju varai tas kļuva zināms. Butkus tika brīdināts, taču nerimās, īpaši, kad vācu tanku divīzijas jau bija koncentrētas pie PSRS robežas.

Atriebības un varas kāro kaprāli neizdevās izolēt — viņš jau laikus ar ieroci rokās atrada paslēptuvi, no kuras 1941. gada jūnija pēdējās dienās un jūlijā, kad fronte jau bija krietni pavirzījusies uz aus-trumiem, uzbruka saviem tautiešiem — mierīgiem iedzīvotājiem Tērvetē un Kroņaucē. 2. Butkus zvēriski trakoja, šāva un šāva, šoreiz dzīvos mērķos, un to viņš, aizsteidzoties notikumiem priekša, ar aukstu aprēķinu un azartu darīja līdz pašai pēdējai otrā pasaules kara stundai.

Aicinājums iestāties brīvprātīgo bataljonos 2. But-kum un Bauskas apriņķa saimniekdēliem — aizsargiem un jaunsargiem nāca pašā laikā, jo apvidus jau bija «iztīrīts» pēc viņu prāta, Lielupes krasti un mežmalas slēpa klusas viņu upuru kapu bedres. Turklāt bez sava «vadoņa» Ulmaņa atbalsta un bez kalpu darba rokām palikušie Zemgales lielsaimnieki kara apstākļos neredzēja īstu jēgu intensīvai lauksaimniecībai un atlaida savus dēlēnus «parotaļāties» ar ieročiem. Te bija arī paslepens aprēķins, ka tāds ^solis palīdzēs paglābt kaut ko no viņu zemes īpašuma hektāru simtiem, kad pienāks Eiropas «jauna kartība». Dažs labs kaimiņu lielsaimnieks no Rīgas labējo sociāldemokrātu līderu aprindām pie salda liķiera mēriņa pagasta «biedrības mājā» viltīgi atbalstīja šo «patriotisko soli» — drošs paliek drošs, varbūt arī vii,iiem atlec savs labums.

Saimnieki jūdza zirgus un saimnieces, sajūsmības asaras slaucīdamas, veda savus dēlēnus uz Tukumu. Protams, vezumos bija lauku labumi un pirms diviem gadiem Ulmaņa radiorunā, kas bija adresēta aizsargiem, pasūtītie zeķu un zābaku pāri, bija arī ieroči. Tieši tie visvairāk noderēja, jo vācieši, «plintes» savējiem taupīdami, skopojās tos izsniegt nākamajiem policijas bataljoniem. Turklāt viņi itin labi zināja, kādas «iekšējās rezerves» ir visiem šiem bijušajiem «pašaizsardzībniekiem». To pēc pāris nedējām apstiprināja pats Butkus, no savas dzimtās Tērvetes puses atvezdams veselu automašīnu ieroču, kas jau 1940. gada vasarā bija vākti cīņai pret paša tautu. Tur bija, kā tagad savos memuāros apliecina bijušie 26. bataljona īormētāji, divas patšautenes, piecas «mašīnpistoles», daudz munīcijas un granātu.

Pēc īsām apmācībām (praktiski visi bija vismaz «pašaizsardzībnieku» gaitās rūdīti ieročnesēji) šis 26. — nākamais «nāves» bataljons Zemgales pagastu 473 vīru sastāvā — 1942. gada jūnija otrajā pusē jau atradās apmēram 200 kilometru austrumos no Daugavpils, Baltkrievijas teritorijā.

Bija noticis fakts, ko citos apstākļos varētu nosaukt par kuriozu, taču traģiskās sekas, ko šis fakts izraisīja, liek to ierindot citā — pasaules tautu vēstures bēdīgāko necilvēcisko notikumu kategorijā, no nacistu okupētās Latvijas okupētajā kaimiņu baltkrievu tautas teritorijā ieradās pieauguši, tātad tomēr domāt spējīgi vīrieši, lai palīdzētu šo abu zemju un gandrīz visas Eiropas okupantiem apspiest un iznīcināt miermīlīgus cilvēkus ...

Izkrāvušās Parfjanovas stacijā, starp Polocku un Viļeikiem, bataljona rotas pulkvežleitnanta R. Gredzena vadībā uzsaka darbību, kuru vēlāk uz Minsku nosūtītā ziņojumā Baltkrievijas žandarmērijas komandierim atestē Borisovas apgabala SS un policijas vadītājs.

Vairāku lappušu garajā pārskatā (1.6- 30.9 1942) viena no galvenajām atziņām ir tāda, ka 1942. gada 27. jūnijā Begom|as rajonā pret iedzīvotājiem un partizānu kustību iesaistītais latviešu 26. bataljons gan panācis da|ēju īslaicīgu «nomierināšanos», taču pēc tam, kad augusta beigās «šie latvieši atstāja šo apvidu» (sākās operācija «Sumpffieber»), viss iegāja vecajās sliedēs, baltkrievu tautas pretestība okupantiem kļuva krietni spēcīgāka, jo tautas posta atriebēju partizānu rindas papildinājās ar simtiem mierīgu iedzīvotāju, kuriem mežs un purvs bija vienīgais glābiņš no latviešu policijas bataljona terora. Esesiešu komandieris gaužas, ka viņam atņemta vienība, kas «ar uguni un zobenu» daudz darījusi, lai savas darbības rajonā nodibinātu kārtību, radītu «nāves joslu».

Tādējādi — vēl viens latviešu brīvprātīgo bataljonu noziedzību apstiprinājums.

No Rīgas tika atsūtīti divi speciāli autobusi, ar kuriem bataljona vadi devās dažādās «zibensakcijās» uz apkārtnes sādžām. Pēc katra brauciena noziedzīgo «apmeklējumu» vietās palika nošauti cilvēki un nodedzinātas mājas. 2. Butkum šīs nedēļas līdz 25. augustam bija gluži kā svētki: paslēpies krūmā vai mežmalā, viņš ilgi meklēja mērķus savai snaipera šautenei.

. .. Parādās sieviete ar lakatiņu galvā, un tiek nospiesta aukstā metāla mēlīte ... Parādās puisēns ar gaišu matu cekulu, un atkal tiek nospiesta mēlīte... 1 n tā augām dienām — sistemātiski un velnišķīgi nežēlīgi. Tā soli pa solim kaprālis top par seržantu, vēlāk par latviešu leģiona unteršturmfīreru un

hauptšturmfīreru, par vācu dzelzs krustu un bruņinieku krusta kavalieri. 2. Butkus rūpīgi veda savu nāves grāmatvedību: tajā pa desmitām, pa simtām krājas cilvēku galvas un galviņas, kurās ieurbusies lode, ko nāves medībās sūtījusi šī necilvēka nospiestā šautenes mēlīte. Tāds bija 2. Butkus, kas vēlāk kļuva par elku latviešu fašistu presē un sabiedrībā, blakus Veisam un citiem pulkvežleitnantiem, bet pašreiz ASV ir «Daugavas vanagu» goda tiesas priekšsēdētājs ...

Tiesa, tajā laikā 2. Butkum Baltkrievijā radās tāda paša rakstura līdzgaitnieks, kuru bataljonā no pirmās dienas iesauca par «Marokas Baigo». Tas bija buržuāziskās armijas virsnieka vietnieks Miervaldis Adamsons, profesionāls slepkava, kas šo arodu bija papilnam iemācījies tajos sešos gados, kuros viņš dienēja un savu sadistisko varas kāri pār dzīvībām apmierināja tādā tautu brīvības apspiedējā deklasētu algotņu vienībā, kāds bija franču ārzemnieku leģions. Tas bija necilvēks augstākajā pakāpē, kuram nāves ierocis bija visa viņa pasaules uzskata sākums un gals. Viņš nemīlēja ne grāmatas, ne mūziku, neko cilvēcisku, un tāds — bez jebkāda humānisma un sentimentālisma — viņš bija vajadzīgs hitleriešiem. Un viņi Adamsonu nemitīgi pamudināja ar paaugstinājumiem un ordeņiem. Arī viņš vēlāk kļuva par latviešu leģiona hauptšturmfīreru (ar vienu rāvienu no leitnanta par kapteini) un saņēma vācu bruņinieku krustu.

Tādi bija šie divi ar Hitlera parakstu iesvētītie latviešu «bruņinieki», 26. bataljona «zvaigznes». Faktiski viņi ne ar ko neatšķīrās no tiem vācu bruņiniekiem, kas XTIT gadsimtā ieradās Latvijā pakļaut verdzībā latviešu tautu ar tām pašām «uguns un zobena» metodēm, ar kurām 700 gadu vēlāk Baltkrievijā sevi apliecināja 26. Tukuma bataljona «brīvprātīgie». Un velti bija tad un tagad apelēt pie šo Zemgales novada aizsargu un «zaldātu» sirdsapziņas, goda prāta un nacionālā lepnuma — terminiem, kas viņiem tolaik un arī tagad svešās zemēs bija un ir uz mēles. Maldīgi būtu domāt, ka 26. bataljona nelietību vēsture saistās tikai ar Butkusa un Ādam-sona vārdiem. Tajā bija vēl daudz tamlīdzīgu noziedznieku - leitnants V. Cika, virsleitnants V. Grants, Arnolds Bagun-Bērziņš, seržants A. Melbārdis un citi.

Pienāca 1942. gada 25. augusts, un viņus, pirmajās asinsdzīrēs apreibušus, uz jaunām asinsdzīrēm aicināja «Ostlandes» SS un policijas augstākais pavēlnieks Jekelns, kas savā štābā Rīgā bija rūpīgi izauklējis jaunu plašu nāves akciju Baltkrievijas teritorijā, dienvidrietumos un rietumos no Minskas, kurai bija dots lasītājam jau zināmais kodētais nosaukums «Sumpffieber». Tā sākās 1942. gada 21. augustā un beidzās 21. septembrī.

Par to, kādas bruņotas vienības piedalījās šajā akcijā, ko katra no tām darīja un kādi bija šī viena mēneša asiņainā «purva drudža» rezultāti, Jekelns 6. novembrī ar īsti prūsisku pedantismu patētiski ziņo uz Berlīni pašam reihsfīreram IJimleram, klāt pieliekot septiņas sīki izzīmētas un komentētas šīs operācijas kartes.

Protams, akcijā piedalās arī vācu spēki, piemēram, motorizēta SS kājnieku brigāde, kuras uzdevums ir norobežot plašās operācijas rajonu, aizkavēt iznīcībai nolemto iedzīvotāju un partizānu grupu izlaušanos. Taču galvenie uzdevumi uzlikti sīkākām operatīvām vienībām, galvenokārt bataljoniem. Un to vidū pašu vāciešu ir maz — operācijas smagumu, pēc Jekelna vārdiem, iznes nevācu vienības. To skaitā ir četri latviešu brīvprātīgie policijas bataljoni: jau agrāk sakara ar tiesas prāvu pieminētais 18. bataljons, kā ari 24. Talsu, 26. Tukuma un 266.E bataljons (pēdējais ir Rīgā stacionētā 20. «apmācību» bataljona «filiāle»). Turklāt arī SD latviešu drošības komandas viena rota. Piedalās arī divi lietuviešu policijas bataljoni, viens ukraiņu policijas bataljons. Protams, vēl arī dažādas sīkākas vācu vienības, no kurām dažas atvestas pat no Krakovas un Poznaņas. Ir tulku un radiodajas. Viss — ar prūsisku precizitāti.

Latviešu 18. un 26. bataljons kopā ar vienu vācu policijas rotu darbojas Barkholta «kaujas» grupā, toties 24. bataljons ir Binca «grupā». Operācijas sākumā 266.E bataljona divas rotas paliek rezervē, taču vēlāk tām «jāstrādā» daudz.

Anmēram latviešu policijas bataljonu 2000 brīvprātīgie piedalās šajā operācijā, par kuras rezultātiem Jekelns savā pārskatā (4. lappusē) Himleram ziņo:

— nošauti 1274 civiliedzīvotāji;

- notikušas 8350 ebreju eksekūcijas;

-— 1217 personas apcietinātas un evakuētas;

— iegūti 42 divriteņi, 80 pajūgi, 62 zirgi un daudz pārtikas līdzekļu;

— purvu apgabalā iznīcinātas daudzas sādžas.

No šī Jekelna «purva drudža» akcijas «rēķina»

krietna daja ieskaitāma latviešu četru bataljonu kontā. To apstiprina neapstrīdami fakti un dokumenti.

Tiesas procesā par 18. bataljona noziegumiem bija, piemēram, runa par 300 Slonimas ebreju nogalināšanu, par iedzīvotāju masveida iznīcināšanu vairākās purvu apgabalu sādžās, sadedzinot viņus dzīvus.

Tagad par pārējo trīs bataljonu «veikumiem».

Pirms sākās «Sumpffieber» akcija, par kuru «vanagu» policijas gaitu vēsturnieki kautrīgi tagad raksta, ka tā «tāds nieks vien bijis, bez panākumiem», katrs no šiem bataljoniem 1942. gada vasaras pāris mēnešos Baltkrievijā bija pastrādājis daudz briesmu darbu. Pat vēl vairāk nekā 18. bataljons. Galvenokārt trīsstūrī starp Viļeikiem, Stolbciem un Lepe|u. Sājā apvidū dienvidos, rietumos un ziemeļos no Min-skas ceļinieks šodien var atrast daudz nelaimīgo upuru piemiņas vietu. Turienes iedzīvotāji — Baltkrievijas mazpilsētās un sādžās — ar riebumu un šausmām atceras «zaļos velnus», kā dēvēja buržuāziskās Latvijas armijas uniformās tērptos brīvprātīgos nacisma bendeskalpus.

Nodedzinātas un izlaupītas sādžas, nošauti civiliedzīvotāji, nemitīgas akcijas pret pretošanās kustību — tas viss palicis atmiņā, neizdzēšami fiksēts dokumentos un liecībās.

Tāpat kā 26. bataljonu formēja no Zemgales trīs apriņķu pašaizsardzībniekiem, aizsargiem un citiem nacionālās buržuāzijas pārstāvjiem, līdzīgā veidā 1942. gada marta sākumā izveidoja 24. bataljonu, kuram deva Talsu vārdu, jo šī brīvprātīgo formācija sastāvēja galvenokārt no šī apriņķa tādiem pašiem elementiem. Par bataljona komandieri kļuva pulkvežleitnants A. Vēveris, kas otrā pasaules kara beigu posmā bija Kuldīgas apriņķa policijas priekšnieks un kopā ar saviem padotajiem piedalījās apriņķa iedzīvotāju nežēlīgā vajāšanā, arī Zlēku traģēdijā, kas prasīja turpat 200 cilvēku dzīvību. Baltkrievijā 24. bataljons ieradās 1942. gada jūnija sākumā un jau pēc nedēļas saņēma hitleriešu policijas vadītāju pateicību par akcijām, ko paveica Staņkovas stacijas un Aleksandrovkas sādžas rajonā. īpaši izcēlās rota, kuru komandēja virsleitnants E. Stīpnieks, kas vēlāk uzkalpojās līdz leģiona pulka komandierim un saņēma vācu krustu zeltā. Plecu pie pleca ar Minskas SD slepkavām šie «talsinieki» Baltkrievijā turpināja, ko bija iepriekšējā vasarā darījuši savās mājās, Latvijā. Pēc tam devās uz Stolbciem, uz Rubeževiciem, tad pie Nalibokiem savienojās ar 18. baltajonu —: šāva, izvaroja, dedzināja uz nebēdu. Tālāk — Vijeiki, Molodēčno, Lida — fašismam līdz galam uzticīgos latviešu brīvprātīgos policistus sūtīja visur, kur pašiem vācu okupantiem negribējās aptraipīt rokas, īpaši ebreju masveida slepkavošanā. Tas viss tika darīts ar normālam cilvēkam nekādi neizprotamu centību un pat sajūsmu, ko apliecināja gan okupētās Latvijas laikraksti, gan pašu lielīgās vēstules sievām un paziņām.

Tādas pašas gaitas, protams, pa citām vietām izstaigāja «zemgaliešu» 26. bataljons. Un tādas pašas gaitas bija 266.E («Rēzeknes») bataljonam, kas kapteiņa Ezernieka vadībā trakoja Minskas apkārtnē. Sis bataljons, kā jau iepriekš minēts, bija viena no Rīgas 20. bataljona «filiālēm», īsta slepkavu banda.

Kad sākās «Sumpffieber» lielakcija, visi četri latviešu brīvprātīgie policijas bataljoni 1942. gada 26. augustā pulksten 5 rītā ieņēma savu drūmo darbu izejas pozīcijas: 18. bataljons tobrīd atradās austru-mos no Smoļevičiem (Minskas — Borisovas apvidū), 26. bataljons — pie Podstreļnijiem (dienvidrietumos no Lepeļas), 24. bataljons — Berezinas upes lokā (Vi-ļeiku apvidū). Dažas dienas vēlāk akcijā dažādās vietās piedalījās arī 266.E bataljons. Nedaudzu dienu laikā bataljoni šos apvidus izstaigāja ar uguni un šauteni, par viņu rezultātiem vēlāk Jekelns ziņoja uz Berlīni.

Septembra vidū sākās akcija «Sumpffieber-Sūd-west», tajā — konkrēti 13. un 14. septembrī — piedalījās 18., 24. un 26. bataljons. Protams, pēc «purva drudža» akcijas šie bataljoni palika Baltkrievijā un, turienes ģenerālkomisāra un vācu SS un policijas komandieru «iemīļoti», saņēma gan jaunus uzdevumus, gan ari apbalvojumus.

Un tad ar šiem bataljoniem notika pārvērtība — 1943. gada sākumā tie parādījās frontē pie Ļeņin-gradas, buržuāziskās armijas zaļo uniformu apmainīja pret vācu armijas zilganpelēko tērpu ar melnām zīmotnēm. Reihsfīrers Himlers bija atzinīgi novērtējis latviešu fašistu pusotra gada ilgos «pūliņus» dažādās bruņotās vienībās — «pašaizsardzībniekos», apriņķu komandantūrās un policijas grupās, SD speciāl-vienībās un brīvprātīgajos policijas bataljonos no Ļe-ņingradas līdz Melnajai jūrai.

Himlers 1943. gada februārī pasludināja, ka viņš par latviešu «karavīru stāju» atļauj dibināt latviešu SS leģionu ... No šī brīža latviešu buržuāziskie nacionālisti bija sasnieguši savu mērķi, kā teica viņu līderis Alfrēds Valdmanis, «bija guvuši tiesības nest asins upuri jaunās Eiropas labā un kļuvuši par jaunās Eiropas brālības asinsbrāļiem ...» Viņam aplaudēja. Vispirmām kārtām — virsleitnanti, pa kādam pulkvedim, bet no ģenerāļiem — tikai divi. Tie bija O. Dankers un R. Bangerskis, jauna odioza figūra visā šajā traģēdijā, kas ar latviešu vīriem risinājās otrajā pasaules karā, — Krievijas cara, Kolčaka baltgvardu armijas, buržuāziskās Latvijas un nu — Hitlera virsnieks. Un nekad R. Bangerskis īstenībā nav bijis ne latviešu tautas suverenitātes, ne arī demokrātijas ideju aizstāvis. Ne cars Nikolajs, ne Kolčaks, ne arī Hitlers un Himlers ne brīdi neatzina Latviju kā republiku ar savu konstitūciju un savu pārvaldi. Un tomēr R. Bangerskis — dažādās uniformās — viņiem kalpoja.

Toreiz, 1943. gada sākumā, pēc Maskavas un Sta-ļingradas kaujām, Hitleram un Himleram bija vajadzīga lielgabalgaļa. Austrumu fronte plaisāja un bruka, un tapa latviešu SS 2. brigāde, kurā bija divi pulki. Vienu — 42., ko komandēja pēc pulkveža pakāpes un ordeņiem izslāpušais Veiss, izveidoja trīs latviešu policijas bataljoni: 16. (pats pirmais, ko no «pašaizsardzībnieku» vienībām 1941. gada septembrī saformēja Rīgā), 19. (saformēts no sīkām «pašaizsardzībnieku» slepkavvienībām 1941. gada decembrī) un 21., ko no Liepājas ebreju, latviešu un citu tautību iedzīvotāju slepkavām un brīvprātīgajiem saformēja 1942. gada martā.

SS 2. brigādes otru — 43. pulku — komandēja Veisa sāncensis — militārās karjeras dēkainis Kārlis Lobe, kuram bija tādi paši bonapartiski sapņi kā viņa galvenajam sāncensim cīņā par latviešu SS daļu pirmā virsnieka titulu. Un tieši Lobes vadībā nonāca «slavenie» Baltkrievijas posta un šausmu bataljoni, uz kuru sirdsapziņas — ja viņiem tāda vispār kādreiz bijusi — gūlās tūkstošiem dzīvību, asaru un uguns jūras: 18., 24. un 26. bataljons, kas Himlera pagodinājumu pēc Jekelna rekomendācijas izpelnījās «Sumpffieber» akcijā, tāpat kā Veiss, Lobe un viņu štāba virsnieki drausmīgajā Osvejas akcijā.

Kā tapa latviešu SS leģions? No «pašaizsardzībnieku» un brīvprātīgajiem policijas bataljoniem. Tagad, daudzus gadus pēc kara, šo bataljonu «kārotāji», kas paslēpušies rietumvalstīs — ASV, Kanādā, Lielbritānijā, VFR, Austrālijā un citur — visiem spēkiem cenšas sevi atestēt par leģionāriem — frontes karavīriem (karš paliek karš ... ), cenšas visiem spēkiem noslēpt, ko viņi darījuši pirms 1943. gada, tajā pusotrā gadā, kad viņu ieroču varā bija jebkurš cilvēks — pašu dzimtenē, no pašu tautas, un citās zemēs Baltkrievijā, Ukrainā, Polijas pilsētās un citur.

Vēlāk, 1944. gadā, šie 2. brigādes divi pulki kļuva par latviešu 19. SS divīzijas kodolu, šajā divīzijā bataljonus un pulkus komandēja bijušie policijas bataljonu augstākie virsnieki — Aperāts, Kociņš, Galdiņš un citi. Kā Veiss, tā arī Lobe kļuva par štandarten-fīreriem. Veiss bija pirmais no šiem latviešu kara noziedzniekiem, kas par daudzu latviešu leģionāru koka krustiem Volhovas purvā saņēma 'vācu bruņinieku krustu. Šī tautu slepkavošanas organizētāja nāvi

1943. gadā odiozi apdzejoja Andrejs Eglītis, viens no tiem pāris latviešu dzejniekiem, kas savu liru pilnīgi nodeva vācu fašisma kalpībā (protams, tagad, dzīvojot Stokholmā, arī viņš kļuvis par šo «nevainīgo» leģiona karavīru aizstāvi un «politisko bēgli»). Arī K. Lobe kļuva par pulkvedi un saņēma vācu zelta krustu. Tiesa, juzdams, ka kārtējo reizi savas militāri politiskās karjeras nolūkos «nošāvis greizi», Lobe

1944. gada vasarā sāka sevi afišēt par latviešu nacionālo cīnītāju, kuram neesot pa ceļam ar nacistiskajiem okupantiem. Taču šis viņa «alibi» ir melīgs — Lobi nosūtīja nevis gestapo pratinātāju rīcība, bet gan uz siltu vietiņu aizmugurē, kur viņš varēja jau sākt vērpt savas pēckara nākotnes intrigas, — tāpat kā citi viņa laikabiedri.

Kā Veiss un Lobe, tā arī pārējie policijas virsnieki, instruktori un ierindnieki centās un vēl tagad cenšas paslēpties aiz to latviešu jaunekļu mugurām, kuru piespiedu mobilizāciju leģionā no 1943. gada marta iīdz pat 1944. gada rudenim atbalstīja un īstenoja tā dēvētā latviešu pašpārvalde ar ģenerāli Dankeru un Valdmani priekšgalā, okupantu iecelta pašpārvalde, kurā atradās visu nokrāsu un paveidu tautas nodevēju pārstāvji — hitleriskā slepenā dienesta aģenti, pērkonkrustieši, ulmanieši utt.

Pirmos latviešu jaunekļus, tūkstoš puišus, ar varu mobilizēja un neapmācītus nosūtīja uz fronti, uz 2. SS brigādi, jau 1943. gada martā. Tūlīt pēc tam sekoja jauna mobilizācija, kuras iniciatori — Himlera «labvēlības» aizgrābti — atkal bija latviešu tautas ģene-rālnodevēji. Tapa latviešu 15. SS divīzija, kuras vadībā blakus vācu esesiešiem bija pulkvedis (oberfī-rers) A. Silgailis, bet pulka komandieri — jau zināmais A. Kripēns; V. Skaistlauks, A. Apsītis un citi reakcionārie virsnieki.

Lai palielinātu latviešu jaunekļu un vīru (mobilizācija skāra arvien vecākus gadagājumus) apšaubāmo «cīņas sparu», nodibināja latviešu SS leģiona ģenerālinspekciju ar pieminēto R. Bangerski priekšgalā. Šis «kantoris», ko vadīja par grupenfīreru kļuvušais ģenerālis, spēlēja ļoti provokatorisku lomu visā šajā latviešu tautas traģēdijā. Arēji it kā liekuļojot un izliekoties par latviešu SS leģiona un arī policijas bataljonu aizstāvi (arī pēckara memuāros), īstenībā ģenerālinspekcijas vadītāji darbojās pilnīgi pēc okupantu stabules un darīja visu iespējamo, lai palīdzētu hitleriešiem nosūtīt uz fronti pēc iespējas vairāk cilvēku. Un par to nav jābrīnās, ja uzzinām, ka blakus rūdītajam tautas ienaidniekam R. Banger-skim par štāba priekšnieku bija tāds vācu slepenā dienesta aģents kā pulkvedis A. Plensners. Protams, arī viņš, būdams veikls politiskais intrigants, pēc kaujas Kurskas lokā, kad fašistiskās Vācijas liktenis tapa pilnīgi apzīmogots, izvēlējās tādu pašu komēdiju kā Lobe — dāmu buduāros kļuva gluži vai par antifašistu, protams, tai pašā laikā neaizmirstot «dot ķeizaram, kas ķeizaram pienākas». Tā, piemēram, ar viņa tiešu līdzdalību tika organizēta latviešu SS leģiona kara tiesa, kura sūtīja uz Salaspils nāves nometni tos, kas izvairījās no mobilizācijas, un tos, kas dezertēja no leģiona divīziju pulkiem. Ar draudiem un sankcijām ģenerālinspekcija vērsās pret tiem godīgajiem buržuāziskās Latvijas armijas virsniekiem, kas ignorēja daždažādās iesaukšanas pavēles.

Pulkvedis diplomāts A. Plensners pulcēja ap sevi bijušos buržuāziskās Latvijas ārlietu ministrijas darbiniekus. Par ģenerālinspekcijas atbildīgu virsnieku kļuva bijušais ārlietu ministrijas nodaļas vadītājs kapteinis Skrebers, tur dienēja bijušā ārlietu ministra Z. Mcierovica dēls Gunārs, buržuāziskās armijas štāba ārzemju kara atašeju «aprūpētājs» — vācu slepenā dienesta aģents pulkvežleitnants E. Grapmanis, kas no Berlīnes atgriezās Latvijā kopā ar okupantu pirmajām karaspēka daļām.

Buržuāziskie diplomāti kalpoja okupantiem arī citās iestādēs. Uz ārlietu ministrijas departamenta bijušā vadītāja Paula Reinharda sirdsapziņas guļ ciešanas, ko spaidu darbos «Lielvācijā» izcietuši desmitiem tūkstošu latviešu, kurus viņš — akurāti un padevīgi izpildīdams hitleriskā kara noziedznieka Zau-kela norādījumus — nosūtīja vergu gaitās. Tāda vara vīram ar smalkām manierēm bija dota tāpēc, ka viņš bija latviešu darba pārvaldes priekšnieks okupētajā Latvijā.

Katra diena, katra nedēļa vācu okupētajā Latvijā atklāj daudzas latviešu buržuāzisko nacionālistu nelietības un noziegumus. Sīki tās atklājot, aprakstot un dokumentējot, varētu sarakstīt daudz sējumu. Tāpat kā par katru no latviešu brīvprātīgajiem policijas bataljoniem (atcerēsimies, cik nedēļu ilga 18. bataljona mazas virsnieku un instruktoru grupiņas tiesas process un kādi objektīvu liecību un pierādījumu sējumu kalni tajā figurēja).

Bija vēl bataljoni, kas pastrādāja noziegumus okupētajā Ukrainas teritorijā. 23. Gaujas bataljons «rīkojās» Dņepropetrovskā, pat Kerčā, bet 1943. gada oktobrī ieradās Brestā un bez žēlastības metās palīgā apkarot visu novirzienu poļu partizānus. Protams, kara beigu posmā šī bataljona virsnieki noslēpās nevainīgajā tā sauktajā Rusmaņa būvbataljonā, tāpat kā par leģionāriem kļuva viņu «kolēģi» no Baltkrievijas nomierinātāju vidus. Turpat Dņepropetrovskas apkārtnē okupantiem kalpoja 17. Vidzemes bataljons, Kremenčugā — 27. Burtnieku bataljons, Krivoi-rogā — 28. Bārtas bataljons, kura vienas rotas komandieris bija virsleitnants N. Lečmanis, kas pēc kara savā pašreizējā mājvietā ar lielu patosu uzdevās par «politisku bēgli». 25. Abavas bataljons latviešu «zaļo velnu» iesauku nopelnīja 1943. gada vasarā austrumos no Kijevas — Korosteņas apkaimē. Bija bataljoni, kas terorizēja Varšavu un palīdzēja slepkavot tās iedzīvotājus.

Dažas no šīm brīvprātīgo formācijām vēlāk nokļuva latviešu 15.SS divīzijā, taču lielākā daļa — policijas pulkos. Vienu no tiem -- 1. policijas pulku «Rīga» — komandēja vēl viens no pulkvežleitnantiem, kas arī steidzās pēc fašistiskās Vācijas pagodinājuma, — Roberts Osis. Šajā pulkā bija 277. Siguldas, 271. Aizputes, 276. Kuldīgas un 278. Dobeles bataljona rotas. 1943. gada septembrī R. Osis ar saviem bataljoniem, kuros daudzi virsnieki un policisti jau bija guvuši pieredzi un «rūdījumu» citās vietās, ieradās Breslavā un sešas nedēļas Latvijas SS un policijas komandiera Šrēdera vadībā vajāja poļu pretestības kustības dalībniekus. Taču pāris nedēļu vēlāk šim pulkam, tāpat kā 15. SS divīzijai, iznāca saskarsme ar Sarkanās Armijas regulārajām daļām, un tad policistiem «dūša» bija vējā - tas bija kaut kas cits, nekā «karot» pret neapbruņotiem civiliedzīvotājiem. Pats pulkvedis Osis steigšus izdarīja sev «Heimatschuss» («Dzimtenes šāviens», pašievainošana, lai tiktu prom no frontes; viņš sevi savainoja ar šāvienu diskrētajos mīkstumos) un bija mājās, pa ceļam vēl saņemdams dzelzs krustu, kaut grupenfīrcrs Šrēders pēc Breslavas akcijas sūkstījās, ka Oša bataljons sastāvējis no deklasētiem kriminālelementiem. Pulks 1944. gada maijā zvēriski vajāja un slepkavoja civiliedzīvotājus Viļņas apkārtnē un tad pazuda Dundagas virzienā, no kurienes 1944. gada oktobrī 2000 vīru sastāvā (66 virsnieki) ar kuģi «Mīni Ilorn» devās uz Vāciju. Sākās šo kriminālelementu, slepkavu — «politisku bēgļu» gaitas.

Bija vēl trīs policijas pulki, no kuriem 3. Cēsu pulks (317., 318., 321. bataljons) 1944. gada martā pastrādāja šausmu darbus Osvejas apkārtnē, piedalījās otrreizējā «nāves zonas» radīšanā šajā Latvijas pierobežas apvidū.

Latviešu brīvprātīgo bataljoni un pārējie policijas bataljoni, kas gandrīz visi bija saformēti no apriņķu policijas darbiniekiem, otrā pasaules kara laikā aus-trumu frontes tālā aizmugurē bija hitleriešu uzticīgā gvarde, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem pastrādāja tādus kara noziegumus pret cilvēcību, pie kādiem nelabprāt ķērās pat daudzas pašu vāciešu karaspēka daļas.

Dīvainākais ir tas, ka šos noziedzniekus cilvēku vajāšanas gaitās pavadīja latviešu luterāņu garīdzniecība ar leģiona virsmācītāju Arnoldu Liepiņu priekšgalā. Bet par tādu svēto vārdu daudzinātāju rīcību nav ko brīnīties, ja zinām, ka daudzi no viņiem bija pērkonkrustieši, pat gestapo aģenti, un dažs labs personiski pastrādājis noziegumus, piemēram, Limbažu draudzē — Edmunds Mačs, Bērzaunes draudzē -

Kārlis Sautiņš, Zaubes un Nītaures draudzē — Pēteris Nesaule, Duntes draudzē — Ēvalds Bērziņš, jau pieminētais Mazsalacas mācītājs Alfrēds Skrodelis, hitleriešu slepenā dienesta rezidents savā novadā.

īpašu «ievērību» saista mācītājs Edmunds Mačs. Latvijā ir daudz aculiecinieku viņa briesmu darbiem 1941. gada jūlijā Limbažos un to apkārtnē. Tajās dienās mācītājs E. Mačs ar šauteni plecos piedalījās daudzu limbažnieku apcietināšanā un ievainoto padomju karavīru nogalināšanā Limbažu slimnīcā. Kā liecina Valmieras pareizticīgo draudzes priesteris D. Okolovičs, Edmunds Mačs nodibinājis savu lauku kara tiesu un parakstījis daudzus nāves sodus nevainīgiem iedzīvotājiei Viņš kopā ar Limbažu policistiem piedalījies /• LTināto pratināšanā un spīdzināšanā.

Lūk, ko stāsta limbažnieks Alfrēds Krūmiņš:

«Mācītājs man uzbruka ar pārmetumiem, it kā es pie sevis slēpjot ebrejus. Kad to noliedzu, mācītājs sāka mani nežēlīgi sist, sākumā ar dūri sejā, bet vēlāk nogāza zemē un dauzīja ar šautenes laidi, kamēr es zaudēju samaņu ...»

Bet Skultes iedzīvotājs Jānis Dzenis šo stāstījumu papildina: kad Limbažu ebreji dzīti uz masu kapenēm, kāds mazs bērniņš nav spējis paiet kājām. Briesmoņi to nosēdinājuši uz kāda cinīša par mērķi un sākuši šaut. Bērniņš bijis pārāk kustīgs un tāpēc tikai ievainots. Tad E. Mačs piegājis klāt mazajam upurim ...

Komentāri lieki. Tālāk vairs nav kur iet. Sis «svētais vīrs», kas tagad liekulīgi sludina dievvārdus ASV, Vašingtonas štatā, it ka pieliek punktu visiem tiem šīs grāmatas lappusēs vispārējos vilcienos atklātajiem drausmīgajiem notikumiem, kuros pati galvenā loma piederējusi buržuāziskajiem nacionālistiem, kas bija kļuvuši par zvērinātiem fašistiem.

Suns zina, ko ēdis. Pēc šīs latviešu parunas ari skaidrs, kāpēc viņi visi - gan hitlerisko slepeno dienestu aģenti, gan fašistisko ideju sludinātāji un kūdītāji uz ļaundarībām pret cilvēcību, gan okupantu padevīgi kalpi latviešu pašpārvaldē un tās iestādēs, gan paši izpildītāji — buržuāziskās armijas virsnieki un instruktori, aizsargi un policisti visiem spēkiem centušies un cenšas slēpt un aizmiglot īstenību, kas viņus jaunajā mājvietā var parādīt pavisam nepievilcīgā gaismā.

Bet kas notika pašās otrā pasaules kara beigās?

Jau 1944. gada rudens pusē, kad lielā cilvēces traģēdija, kas bija prasījusi vairāk nekā 54 miljonus dzīvību, tuvojās beigām, latviešu fašisti un viņu aktīvie līdzskrējēji no buržuāzisko nacionālistu vidus atskārta, ka to loma ir nospēlēta, pienācis laiks pazust. Sarkanās Armijas uzvaras soļi bija neapturami. Padomju karavīri atbrīvoja Latvijā ciemu pēc ciema, pilsētu pēc pilsētas, visur atjaunojās stingra tautas vara.

Speciālas komisijas, kurām bija uzdevums izmeklēt un apkopot fašistu ļaundarības okupētajās zemēs, dienu pēc dienas uzkrāja milzum daudz liecību par noziegumiem pret cilvēcību, par upuriem, ko bija nesušas tautas, par simtiem tūkstošu nogalinātu cilvēku, par sagrautām pilsētām, nodedzinātiem ciemiem, izpostītām saimniecībām.

Bija pienākusi norēķinu stunda. To saprata visi, kas bija piedalījušies noziegumos. Viņi bēga. Pa vienam un baros. Tālāk no atbildības. Latviešu buržuāzisko nacionālistu un fašistu barveži, kas trīs gadus bija rīkojušies nodevīgi un aurojuši vienā korī ar vācu fašistiem, piedzīvoja savu kārtējo bankrotu latviešu tautas vēsturē.

īpaši jāatgādina oktobra dienas, kad viņi pameta savu tautu hitleriešu reihskomisāra Koha un ģenerālpulkveža Šernera esesiešu — cilvēku mednieku — ielenkumā, bet paši, nodrošinājušies ar vācu okupācijas pārvaldes izsniegtajām izziņām, izredzēto «jaunās Eiropas pilsoņu» izziņām «brīvprātīgi» steidzās uz kuģiem, lai svešā zemē, Hitlera azotē mēģinātu paslēpties no tautas tiesas. Šādam buržuāzisko nacionālistu bezslavas norietam simboliski bija, ka viens no pirmajiem jau 1944. gada 9. augustā bēga un uz kuģa laipas mira pēdējās buržuāziskās saeimas pēdējais vēlētais Latvijas valsts prezidents A. Kviesis. Bēga jurists, kuram bija jāprot orientēties starptautiskajās tiesībās, taču nacistu okupācijas perioda latviešu pašpārvaldē viņš vienulaik izpildīja tieslietu ģenerāldirektora pienākumus, citiem vārdiem, sankcionēja nelietīgās nelikumības Latvijā.

Naskie bēdzēji pameta Vidzemes ceļos arī vācu žandarmu aizdzītos latviešu zemniekus — vecos ļaudis, sievietes un bērnus. Vēlāk Kurzemes «katlā» daudzu tautu bendes Koha izraudzītais latviešu evakuācijas komitejas vadītājs J. Niedra un viņa štābs pielika visas pūles, lai redaktora O. Liepiņa daudzinātā «mazo tautu aizstāvja» Rozenberga resoram palīdzētu atraut latviešu tautu no dzimtās zemes un izklīdinātu pa visiem kontinentiem. Cik kapu kopiņu nepalika ceļmalās!

J. Niedra, viens no latviešu tautas interešu nodevējiem, kurš sevi kopš 1941. gada jūlija bija apliecinājis dažādās nelietībās, ar gudru ziņu bija izraudzīts par vadītāju tautas izklīdināšanā. Šis slepkava un politiskais intrigants patiešām bija pārbaudīta hitleriešu uzticības persona no latviešu katoļu inteliģences jaunās paaudzes, mācījies jezuītu augstskolā Vīnē un buržuāziskajā kara skolā, bija izkopis iemaņas, kas viņam noderēja ar vācu okupācijas varas pirmajām dienām. Kā zināms, 1941. gada, biidams Tukuma latviešu «pašaizsardzības spēku» komandanta palīgs, J. Niedra personiski vadīja cilvēku slepkavošanu šīs pilsētas apkārtnē, pēc tam kā Daugavpils pilsētas galva kopā ar gebītskomisāriem izstrādāja un realizēja plānus par tūkstošiem Latgales cilvēku vajāšanu un nosūtīšanu verdzībā (šī pieredze viņam noderēja vēlāk evakuācijas komitejā). Bet latviešu pašpārvaldes bēdīgās karjeras pašā finišā

1944. gada vasaras vidū iesēdās iekšlietu ģenerāldirektora Dankera krēslā. Buržuāziskie nacionālisti izvirzīja jaunus kadrus, kas šķiras interesēs bija spējīgi rīkoties vēl radikālāk nekā iepriekšējie.

Pametuši likteņa varā pašu samobilizētos latviešu leģionārus, tikpat nadzīgi bēga arī augstākie virsnieki. Vairums no viņiem jau laikus ieradās Vācijā un turpināja vērpt savu prettautisko intrigu pavedienus Hitlera «impērijas» SS un drošības galvenās pārvaldes paspārnē. Vienu minūti pirms divpadsmitiem — 1945. gada 18. februārī, kad sabiedroto armijas jau sāka ielenkt fašisma citadeli — Berlīni, viņi tās pievārtē Potsdamā vēlreiz meklēja padevīgu sarunu ar hitleriskās Vācijas vadoņiem. Tie pat šajos vēsturiski bezcerīgajos apstākļos neatrada nekā labāka saviem vēl joprojām paklausīgajiem pavadoņiem no latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu vidus, kā vienīgi atļauju dibināt vēl vienu marionešu iestādījumu, ar citu izkārtni un citu vadītāju — tā saucamo Latvijas nacionālo komiteju, tāpat kā agrāk — bez tiesībām un bez varas, tobrīd turklāt arī bez tautas un bez zemes. Tiesa, šīs komitejas dibināšanas traģikomēdijas otrā un pēdējā izrāde esesiešu apsardzībā un vācu ģenerāļu uzraudzībā notika pēc mēneša Liepājā, kur tuvāk ostai bija sapulcējušies visi tie pazīstamie fašistiskie «piektās kolonnas» pulkveži, kas vēl nebija paspējuši aizbēgt no leģiona karaspēka daļām frontē.

Šīs jaunās Mimlera organizētās kamariļas prezidenta lomā nostājās R. Bangerskis, vienīgais no buržuāziskās armijas visaugstākajiem virsniekiem, kas otrā pasaules kara laikā uzvilka vācu armijas — es-esiešu ģenerāļa formu un ieņēma latviešu SS leģiona ģencrālinspektora posteni, veicināja tautas dzīvā spēka iesaukšanu vācu armijā vai nosūtīšanu verdzībā uz Vāciju. Bet tā jau nebija pirmā reize, kad savās virsnieka gaitās dzirnavu īpašnieks un ķieģeļu ražotāju koncerna direktors vērsās pret savu tautu un cilvēcību. Krievijas pilsoņu kara dienās šis baltgvards dienēja Kolčaka armijas štābā un ne vārda nebilda, kad cara admirālis savos politiskajos «nedalāmās Krievzemes» plānos kategoriski nostājās pret jebkādu patstāvību un brīvību latviešu tautai. Toties R. Bangerskis tajā savā Sibīrijas odisejā centīgi palīdzēja iznīcināt tautiešus, kuri nebija vienisprātis ar viņa šķirisko pārliecību.

Otrā pasaules kara finālā viņš nonāca gluži tādā pašā lomā, tikai citā kalpībā. Pagāja gadi, un viņš, iāpat ka citi bēdīgi slaveni «varoņi» no latviešu fašistu vidus, sarakstīja četru sējumu memuārus, kuros viņš cenšas glorificēt savu un citu «laikabiedru» lomu un izlikties par latviešu tautas interešu aizstāvi, melnu iztēlot par baltu.

Šo «komiteju» var raksturot ar sulīgo latviešu parunu: tie paši vēži, tikai citā kulītē. Potsdamas sanāksmē bija redzami gandrīz visi tie paši politiskie darboņi, kas toreiz, 1941. gada 11. jūlijā Rīgā, kad tika sastādīta pateicības un padevības telegramma

Hitleram. Vēl nāca klāt tic, kas bija uzkalpojušies dažādos nacistu okupācijas laika augstos amatos, un, protams, esesiešu spožajos mundieros tērpti, Hitlera ordeņiem apkārušies, no kapteiņiem un pulkvežleitnantiem par oberšturmbanfīreriem un štandartenfī-rerieni kļuvušie buržuāziskās armijas virsnieki, kuri uz okupētās Latvijas varas skatuves parādījās līdz ar vācu armijas pirmajām daļām.

Ko tad — pēc principa «vārna vārnai acī neknābj» — ievēlēja šajā komitejā? Protams, atkal pulkvežus A. Plensneru un V. Skaistlauku, par «virs-pulkvedi» kļuvušo A. Silgaili, policijas bataljonu un leģiona pulku komandierus R. Kociņu un E. Stīpnieku un vēl dažas privātpersonas, no kurām īpašu uzmanību pelna agronoms J. Andersons, kas vācu okupācijas laikā uzdevās par bijušās buržuāziskās zemnieku savienības — Ulmaņa partijas — jauno līderi (viņu vispirms 1935. gadā, bet galīgi — 1936. gadā Vācijā, Goslarā, savervēja nacistu slepenais dienests). Bet sociālo un emigrācijas lietu pārzināšanu uzticēja latviešu fašisma galvenajam ideologam Ä. Šildein un nacistu izauklētajam «praktiķim» J. Niedram. Šo komiteju, kas vēstures tiesas priekšā iedrošinājās izmantot Latvijas vārdu, raksturo kāds tā laika fotoattēls, kurā jau pieminētajā apvienotajā vācu un latviešu fašistu sanāksmē 1945. gada 19. martā Liepājas operā pirmajā rindā stāv «prezidents» R. Bangerskis esesiešu ģenerāļa — grupenfī-rera formā, tādās pašās formās viņa palīgi R. Kociņš un R. Osis, vesela vācu ģenerāļu un esesiešu plejāde un, kā baltie zvirbuļi, divas privātpersonas — J. Andersons un (nezin kādām vajadzībām — acīmredzot pēc inerces) jaunizceptais ģenerālprokurors R. Zvejnieks, bijušais buržuāziskās Latvijas tiesu palatas priekšsēdētājs. Šīs latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu savienības pēdējā uzstāšanās Hitlera impērijas paspārnē bija tīrs balagāns.

Piebildīsim, ka Ilimlers savā apsveikumā, kas bija vienīgais un tobrīd jau izklausījās kā izsmiekls, apsolīja šīs komitejas vīriem ierādīt «pēc kopējas uzvaras izcīnīšanas goda pilnu vietu jaunajā Eiropā».

Savā grāmatā «Medaļas otrā puse», kas pēc kara iznāca rietumos, bijušais latviešu SS leģiona virsnieks A. Blāķis trāpīgi rakstīja: «Bangerskis un LNK (Latvijas nacionālā komiteja. — Red.) bija un palika «ēsma» vāciešu rokās, ar ko kārdināt latviešu cīnītājus šajās Vācijai tik smagajās dienās, lai tie labāk pildītu «neierobežotas paklausības» zvērestu Ādolfam Hitleram.»

Un patiešām, kauns pasaules tautu priekšā, ka latviešu vārdu uzdrošinājās izmantot šīs šķiras pārstāvji, kas tobrīd bija fašistiskās Vācijas pēdējais sabiedrotais Eiropā.

Pirmie sabiedrotie kopā ar hitleriešiem noziedzībās pret cilvēcību, vienīgie — savas tautas dzīvā spēka totālā mobilizācijā, pēdējie sabiedrotie — nacisma agonijas nedēļās tajā skaistajā miera pavasarī, kad daudzas tautas jau bija nokratījušas drūmo jūgu un sāka atjaunot mierīgu dzīvi.

Līdz galam palikdami uzticīgi fašistiskajai Vācijai, viņi 1945. gada maija sākumā, kad Berlīne jau bija kritusi, ar diviem nacistu slepenā dienesta aģentiem — pulkvedi R. Osi un zemnieku savienības jauno līderi agronomu J. Andersonu priekšgalā pazemīgi klauvēja pie vācu armiju grupas «Kurland» virspavēlnieka durvīm Pelču muižā, pie Kuldīgas, lai izvirzītu jaunu savu prettautisko kombināciju — viņi piedāvāja latviešu dzimto zemi Kurzemē stacionētajām vācu armijas daļām, lai tās palīdzētu šai latviešu buržuāzijas pārstāvju saujiņai iegūt varu pār savu tautu ar svešas zemes kara algotņu durkļiem. Tāpat kā 1919. gada sākumā Liepājā to darīja Kārlis Ulmanis, noslēgdams draudzīgu vienošanos ar latviešu tautas septiņu gadsimtu verdzinātājiem baltvācu baroniem un to militārajām landesvēra vienībām, un tā gada pavasarī mācītājs Andrievs Niedre atklāti pārdeva Latviju vācu militārajiem avantūristiem ar ģenerāli fon Golcu un krievu baltgvardiem ar dēkaino Bermontu-Avalovu priekšgalā. Divdesmit sešus gadus pēc šiem notikumiem Osis un Andersons piesolīja Latvijas zemi un varu vācu nacistiem.

No tā nekas neiznāca. Vācu ģenerālis tomēr pat tajā stundā, kad viņam faktiski vairs nebija nekādas varas, neuzklausīja padevīgo kalpu lūgumu — ļaut viņiem ieiet vēsturē kaut uz dienu, kaut uz stundu.

Un buržuāzisko nacionālistu saujiņai neatlika nekas cits kā vācu kara flotes ātrlaivās un pat zemūdenēs bēgt no atbildības savas tautas priekšā un privāt-uzvalkos braukt pāri Baltijas jūrai, lai tur... uzdotos par «politiskajiem bēgļiem» un meklētu sev jaunus saimniekus jaunām dēkām, jaunai darbībai pret latviešu tautu, ar kuru viņi nekad nav varējuši atrast kopīgu valodu.

6.

Fašistiskā Vācija sakauta. Otrais pasaules karš beidzies. Bija pienākusi norēķinu stunda šī kara un tajā pastrādāto daudzo noziegumu izraisītājiem. Ne tikai viņiem vien — arī viņu līdzskrējējiem un asiņaino darbu lieliem, vidējiem un sīkiem darītājiem. Daudzi no viņiem stājās tautu tiesas priekšā un saņēma pelnīto sodu.

Taču daudziem izdevās izvairīties no atbildības. Ar izbailēm tika cauri arī tie noziedznieki pret cilvēcību, kas no latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu vidus kara beigu posmā bija nonākuši sakautās hitleriskās Vācijas angļu, amerikāņu un franču okupācijas zonās. Viņi bija sasnieguši savu mērķi — atradās tālu no pastrādāto noziegumu vietām, tālu no Latvijas un latviešu tautas, kas varētu saukt viņus pie atbildības. Savām slepkavu, fašisma ideologu kūdītāju un kolaboracionistu sejām viņi manīgi uzlika politisko bēgļu masku, iejuka latviešu masā un pacietīgi gaidīja savu jauno rīcības stundu. Viņu nojauta, ka drīz parādīsies spēki, kam būs vajadzīgs viņu šķiriskais naids pret padomju tautu saimē dzīvojošo latviešu tautu, pret tās centieniem atjaunot izpostīto dzīvi un pret sociālistiskās sabiedrības jauncelsmes prieku, bija pareiza. Vecie saimnieki — nacisti, SS un SD — bija piedzīvojuši pilnīgu bankrotu. Viņiem bija vajadzīgi jauni saimnieki, un tie parādījās cits pēc cita. Un šos jaunos saimniekus nebūt neuztrauca, ka būs darīšana ar cilvēkiem, kuri ir kompromitējušies asinsdarbos pret cilvēcību, su-niskā uzticībā sadarbojušies ar visu godīgu ļaužu pasaules lielāko ienaidnieku — vācu nacismu. Gluži otrādi — tieši tādi prettautiskos tumšos darbos pārbaudīti cilvēki bija viņiem visvairāk vajadzīgi. Jauniem tumšiem darījumiem.

Vienlaikus arī kļuva skaidrs, ka visiem palikt rietumu sabiedroto okupētajā Vācijā nav nozīmes. Tajā papilnam ir savu, pašmāju fašistu revanšistu. Un notika tā, ka šie latviešu fašisti un buržuāziskie nacionālisti izklīda pa visiem kontinentiem. Protams, būtu naivi domāt, ka vieni paši. Viņiem taču bija vajadzīga sava darbības vide, un to veidoja tie paši viņu tautieši, kurus šie nelietīgie necilvēki kara laikā ar vācu okupācijas varas palīdzību vai ar viltu bija atrāvuši no dzimtenes, aizdzinuši vai aizvilinājuši svešuma gaitās. Šie tautas dzīvības interešu nodevēji pēckara Vācijā pārvietoto personu «dīpīšu» nometnēs darīja visu iespējamo, lai izjauktu kustību par atgriešanos dzimtenē. Viņi apzināti sēja melus un baumas, veicināja panisku noskaņojumu, ķērās pat pie terora, lai arī savu tautiešu masu aizvilinātu sev līdzi svešās zemēs, svešos kontinentos, lai šos godīgos un apmulsinātos cilvēkus padarītu par emigrantiem.

To paveikuši, un ne jau bez savu jauno saimnieku ziņas (tiem bija vajadzīgs lēts darbaspēks, galvenokārt spēcīgi vīrieši), latviešu reakcionāri savos emigrācijas «pagastos» uzmetās par vadītājiem, turēja savās rokās jebkuras sabiedriskas rosības grožus, sākot ar jauniešu deju pulciņiem un vecāku cilvēku koriem un beidzot ar t. s. «globālajām jumt-organizācijām», no kurām pašas galvenās bija divas, šīs grāmatas sākumā jau pieminētās — PBLA un «Daugavas vanagi». Protams, sava vieta atradās arī kādreizējiem nacionālfašistiskās un nacistiskās ideoloģijas paudējiem — viņi savu pirms kara un kara laikā ievingrināto roku varēja likt darbā dažādos periodiskos izdevumos, tiem noteikdami saturu un virzienu: pret progresīvām rosmēm un domām, pret Padomju Latviju un tās sasniegumiem, bet vispār pret jebkuru saspīlējuma mazināšanas pasākumu starptautiskajā dzīvē. Protams, kā vienmēr, ar kailiem meliem, ar naida auklētu fantāziju.

Jaunajiem saimniekiem viņu vispirms ievajadzējās aukstā kara gados. Šie latviešu emigrācijas reakcionāri tika pielikti pie plēšu pūšanas aukstā kara smēdē. Un tas visos šajos vairāk nekā trīsdesmit gados pēc otrā pasaules kara allaž bijis raksturīgi, ka ikviena starptautiskā saspīlējuma uzliesmojumā uz skatuves parādās latviešu reakcionāri. Tiek uzspodrināti viņu mundieri, atdzīvinātas viņu citkārt tik tikko dvašojošās organizācijas. Un, kaut lomas viņiem ir mazas, parasti bez tekstiem, kā jau statistiem, un, kaut viņi nav akreditēti nevienā starptautiskajā dzīvē pieņemtajā rangā, tomēr viņus aktivizē politisko aizkulišu un starptautiskas intrigas fonam. Taču — cik nožēlojami! — tiklīdz viss beidzies un lielvalstis apsēžas pie mierīgas, raženas un pasaulei svētīgas sadarbības un līdzāspastāvēšanas sarunu galdiem, durvis aiz šiem uzfrizētajiem latviešu emigrācijas mazmazākuma pārstāvjiem aizveras, viņi kā apšņurkuši troļļi nolien tumšos, apputējušos kaktos. Līdz nākamajai reizei...

Tomēr ir kāda sevišķa darbības joma, kur viņi allaž ir bijuši vajadzīgi. Arī šodien.

Sājā jomā viņiem jau bija liela pieredze. Vispirms jau tā, par kuru runāts šīs grāmatas sākuma nodaļās — vācu nacistu slepenajos dienestos iegūtā, — Berlīnē, Kēnigsbergā, Rīgā un citās vietās. Viņi visi atradās abvēra, SS, SD un gestapo, trešā reiha ārlietu ministrijas un austrumzemju ministrijas slepeno aģentu un darbinieku sarakstos, kuri otrā pasaules kara beigās ar pakalpīgu roku tika nodoti uzvarētāju — amerikāņu un angļu attiecīgo slepeno dienestu rīcībā.

Kas vien tur bija! Buržuāziskie politiķi un diplomāti, Ulmaņa ministri un departamentu direktori, policijas iestāžu priekšnieki un aizsargu organizāciju komandieri, redaktori un žurnālisti, mācītāji un pēr-konkrustieši. Taču visvairāk tie, kas dažādos civilai matos lielā cītībā sadarbojās ar nacistu okupācijas pārvaldi, policiju un slepenpoliciju, kas no buržuāziskās armijas virsniekiem, pat no seržantiem un kaprā-|iem bija kļuvuši par brīvprātīgo policijas bataljonu vervētājiem un komandieriem. Bija ko izvēlēties!

Visupirms šo «krējumu» kāri nosmalstīja angļu slepenais dienests «Intelligence Service», kas tolaik, atšķirībā no mūsdienām, vēl bija savas gadsimtos spodrinātās slavas augstumos kā britu impērijas visslepenāko interešu un netīro intrigu pārstāvis visās pasaules malās.

Taču angļu dienestam kā parasti nebija nodomu nodarboties ar kaut kādas mazas buržuāziskās Latvijas atjaunošanas fatamorgānām. Tāpat kā pirmā pasaules kara laikā un pēc tā, angļu impērijai un tās slepenajam dienestam latvieši, konkrētāk — latviešu buržuāzija interesēja tikai kā viens no ieročiem slepenajā karā pret Padomju lielvalsti, pret kapitālisma nāvīgāko ienaidnieku — komunismu un sociālistisko sabiedrību. Kad Baltijas zemju tautas savā laikā smaka cariskās Krievijas tautu cietumā, pasaules lielākās un plēsonīgākās koloniju impērijas Lielbritānijas valdniekam nekad neradās pat ne mazākā doma aizskart savu brālēnu Krievijas tronī, lai kaut nedaudz atvieglotu, piemēram, latviešu gadsimtu verdzības jūgu, nemaz nerunājot kaut par etniska apgabala atzīšanu. Cita lieta, kad cars neglābjami bija gāzts — tad angļi uzreiz ar militārām kombinācijām uzstutēja buržuāzisko Latvijas valsti kā vienu no antikomunistiskā «sanitārā kordona» loceklēm, kuras teritorijā varēja politiski un ekonomiski saimniekot kā savā kolonijā.

Pēc otrā pasaules kara, rēķinoties ar realitātēm un zinot Padomju Latvijas darba tautas īsto noskaņojumu un apņēmību celt savā zemē sociālismu, reāli domājošajiem angļiem šoreiz latviešu reakcionārā buržuāzija bija vajadzīga mazākam, taču konkrētam

notīrām nolūkam — spiegošanai Padomju Savienības teritorijā.

Gribētāju netrūka (vai nav vienalga pēc visa tā, kas pastrādāts, uzticīgi kalpojot nacistiem). Viens no pirmajiem - pulkvedis Roberts Osis, kādreizējā buržuāziskā kara ministra adjutants, bet vācu okupācijas laikā — viens no pulkveža Veisa tuvākajiem palīgiem asiņainajā 1941. gada vasarā, latviešu brīvprātīgo policijas bataljonu centrālā štāba priekšnieks, dzelzs krusta kavalieris par akcijām pret mierīgiem iedzīvotājiem Latvijas austrumu kaimiņu novados, bet pašās kara beigās — viens no tiem, kas Kurzemē tīkoja kļūt par nacistu durkļu aizsardzībā dibinātas leļļu valdības galvu, lai tādējādi ietu nodevēja An-drieva Niedras pēdās.

. . . Kādā 1947. gada pēcpusdienā viņš, viens no angļu slepenā dienesta rezidentiem Stokholmā, kopā ar kādu latviešu buržuāziskās armijas jaunākās paaudzes virsnieku nostājās pie zviedru karaļpils.

«Lūk, Fēliks,» Osis teica, «no šīs vietas mēs dosimies atpakaļ uz Latviju, lai tur paņemtu savu tiesu. Bet tu mūs Latvijā jau sagaidīsi priekšā un par to saņemsi augstus ordeņus un amatus, jo, lūk, es, Roberts Osis, būšu Latvijas valdības galva un nevis kāds tur Zariņš vai Bīlmanis ...»

Lai nu kam, bet Osim kā angļu slepenā dienesta rezidentam bija pilnīgi skaidrs, ka ne viņš, ne Zariņš vai Bīlmanis nevaldīs Latvijā. Taču vajadzēja pamudināt kārtējo upuri, kurš tika sūtīts uz dzimteni spiegot, un par viņa galvu Osis jau bija saņēmis attiecīgu samaksu.

Kur palika virsleitnants Fēlikss Rūmnieks-Melbār-dis? Pulkvedis Osis vēlāk, dzīvodams Saseksas grāfistē Anglijā, taisnodamies teica: «Viņš ir boļševiku upuris ...»

Nē, F. Rūmnieks-Melbārdis bija Oša upuris, Pulkvedis bija tas, kas savu vieglāku dienu labad lika šim virsniekam grābt karstas ogles savervēja Rūmnieku-Melbārdi par angļu spiegu un iesūtīja Latvijā. Rūmnieks-Melbārdis vēlāk atzinās: «Esmu Roberta Oša nekaunīgo solījumu un melu upuris.»

R. Osis nebija vienīgais no tiem latviešu augstākajiem virsniekiem, kas ar sirdi un pilnīgu padevību okupācijas laikā kalpoja nacistu dienestiem, bet pēc kara — līdzīgiem dienestiem ar vienu un to pašu prettautisko mērķi.

Četrdesmito gadu beigās angļu slepenais dienests bija iecerējis lielvēriena spiegošanas akciju Padomju Latvijā. Taču jau pašā sākumā tā piedzīvoja neveiksmi — latvieši, pie kuriem griezās dzimtenē iekļuvušie angļu spiegi no emigrantu vidus, bija savas darbaļaužu iekārtas patrioti. Tiesa, šī «apvienotā angļu-latviešu reakcionāru spēle» ar Latvijas valsts drošības iestāžu darbinieku «svētību» turpinājās vairākus gadus, līdz pašpārliecinātais un uz sevi iedomīgais angļu slepenais dienests atskārta, ka latviešu čekisti — darba tautas dēli to vazājuši aiz deguna. Šī akcija angļiem izmaksāja milzīgas summas. Tās norises epizodes sešdesmito gadu sākumā attēlotas rakstu sērijā Maskavas lielajā žurnālā «Ogoņok» (arī atsevišķā grāmatā), kā arī Rīgas kinostudijas lentē «Vilkači».

Taču pats interesantākais ir tas, ka šajā caurkritušajā spiegošanas afērā ļoti aktīvi piedalījās Londonā un Rietumvācijā dzīvojošie latviešu reakcionārās emigrācijas barveži ar Kārli Zariņu, bijušo buržuāziskās Latvijas sūtni Lielbritānijā, priekšgalā. Un te izrādījās, ka «sūtnis», kas visus otrā pasaules kara gadus nodzīvoja Londonā, vienā no antihitleriskās koalīcijas galvaspilsētām, netīrās spiegošanas afēras laikā plecu pie pleca pilnīgā saskaņā sēdēja pie viena galda ar tādiem vīriem, kas kara gados ar sirdi un dvēseli bija kalpojuši hitleriešiem okupētajā Latvijā — ar t. s. pašpārvaldes ģenerāldirektoru J. Skujevicu, ar latviešu darba pārvaldes galveno vadītāju, bijušo diplomātu P. Reinhardu, ar Abrenes apriņķa vecākā vietnieku juristu A. Abakuku un citiem, kuru vidū bija latviešu reakcionārie virsnieki no brīvprātīgo policijas bataljonu un esesiešu aprindām. Viņos valdīja apbrīnojama vienprātība, kad viņi kārtējo reizi bez žēlastības apmuļķoja un sūtīja bīstamās gaitās svešas varas interesēs latviešu vīrus un jaunekļus, kuri vēlāk, Latvijā pelnīto sodu izcietuši, lādēt lādēja šo latviešu emigrācijai uzmetušos reakcionāru saujiņu, kas, kā vienmēr, savā prettautiskajā rīcībā bija gatava sadarboties kaut ar pašu velnu, lai tikai varētu kaut ko izsist savam personiskajam labumam.

Angļu slepenais dienests bija pamatīgi apdedzinājis rokas. Latviešu emigrācijas reakcionārie vadoņi bija pilnīgi izgāzušies angļu acīs. Kārtējo reizi izrādījās, ka šie viltvārži nevar cerēt uz jebkādu atbalstu latviešu darba tautā.

Parādījās cits saimnieks — bagātais Amerikas «onkulis». Nevar noliegt, ka pie dažādām varām skolotajai latviešu reakcionārajai buržuāzijai nebūtu izkoptas īpašības saost naudas smaku, īpaši no tik iespaidīga maisa, kāds ir ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) rīcībā. To tūlīt atskārta profesionālie un pusprofesionālie spiegi no emigrantu aprindām Amerikā, kā arī tie, kas pēc neveiksmēm angļu dienestā bezdarbībā dirnēja Eiropā un pārtika no tām trūcīgajām summām, kuras viņiem izdevās ieblēdīt no saviem tautiešiem «Daugavas vanagu» vai kādas pseidokomitejas kasē. Viens no pirmajiem pāri okeā-

nam meklēt jaunu laimi 1956. gadā aizmetās majors V. Hāzners, protams, iepriekš izzondējis, ka nacistu kalpībā viņa sakompromitētā biogrāfija nebūs šķērslis iebraukšanai Savienotajās Valstīs.

CIP sāka rīkoties. Spiegošanas nolūkos Padomju Latvijā kā vieni no pirmajiem ieradās «Daugavas vanagu» trīs biedri — latviešu SS leģionā nopelnītā vācu bruņinieka krusta kavalieris Alfrēds Riekstiņš (spiega segvārds bija «Imants»), Edvīns Ozoliņš («Herberts») un Leonīds Brombergs («Andis»). Protams, viņi piedzīvoja tādu pašu neveiksmi kā tie, kurus šādā dēkā jau agrāk bija sūtījis angļu slepenais dienests. Taču šie trīs nebija vienīgie vanagi, kas svešas varas uzdevumā centās izspiegot savu dzimteni.

Neitrālās valsts galvaspilsēta Stokholma kļuva par CIP galveno rezidentūru Eiropā. No latviešu emigrantiem viens no pirmajiem amerikāņu rezidenta lomu tur uzņēmās virsleitnants Pēteris Janelsiņš, latviešu brīvprātīgo policijas bataljona adjutants, kas vācu okupācijas laikā piedalījās soda akcijās pret mierīgiem iedzīvotājiem Osvejā un citur — gan Latvijā, gan Baltkrievijā. Stokholmā viņš, sava sievastēva P. Kaņepa — buržuāziskās Latvijas kara ministra sekretāra — atbalstīts, cik prazdams pūlējās, lai ap Padomju Latviju un tās ļaudīm vītu spiegošanas tīklus.

CIP kalpībā labprāt devās arī latviešu sociāldemokrātu «ārzemju komitejas» vadība (pāris simti biedru tai nespēja nodrošināt kārotos līdzekļus labai dzīvei). Un tur nav ko brīnīties — sociāldemokrātu līderim Bruno Kalniņam jau bija liela pieredze darījumos ar slepenajiem dienestiem. Buržuāziskās Latvijas pirmajos gados — ar politisko pārvaldi pret darba tautas pārstāvjiem komunistiem, nacistu okupācijas laikā

Rīgā ar vācu slepeno dienestu pret latviešu tautu. Pēdējo faktu apliecina dokuments no abvēra rezidenta un Latvijas okupācijas ģenerālkomisariāta politiskās nodaļas vadītaja Dr. Kapa dienesta sarakstes, kas tagad glabājas VDR valsts arhīvā Potsdamā.

Rosīgs palīgsBruno Kalniņam ir Uldis Ģermānis, vēstures skolotājs zviedru ģimnāzijā Solnā, Stokholmas tuvumā. Viņš sākumā vienā no savām daudzajām palīgprofesijām — spiegu vervēšanā guva atzīstamus panākumus, iesaistot šajā nedarbā pat savu mati. Tomēr arī Ģērmanim, tāpat kā citiem speciālo dienestu rezidentiem, galu gala neveicās. Tā, piemēram, savervētais «Jauneklis» izrādījās brāķis viņa darbā.

Aktīva CIP latviešu aģentūras filiāle Stokholmā daudzus gadus ir Latviešu nacionālais fonds (LNF) un tā «slepenais sektors», kas šādiem nolūkiem nodibināts jau 1947. gadā. Ar slepenā dienesta līdzekļiem bagātīgi subsidētais «fonds» cītīgi izpilda šī saimnieka norādījumus, veicot savu pamatdarbu kā spiegošanas starpniecības birojs. Kā blakus nodarbošanās «fondam» uzticēta svešatnes latviešu maldināšana par dzīvi dzimtenē. Latviešu izcelsmes Zviedrijas pilsonis Laimonis Niedre bija viens no šiem nelaimīgajiem, kas, vieglas peļņas vilināts, bija uzķēries uz «fonda» makšķeres. Padomju valsts drošības orgāni aizturēja Niedri 1978. gada vasarā Tallinā tajā brīdī, kad viņš — ārzemju tūrists — no Latvijas PSR pilsoņa Zaņa Skudras daudzu gadu laikā jau kuro reizi saņēma filmiņas, uz kurām bija nofotografēti dažādi militāras nozīmes objekti PSRS teritorijā — Latvijā un valsts austrumu apgabalos. Tiesas prāvā Rīgā abi apsūdzētie atzinās spiegošanā, turklāt L. Niedre atklāja, ka šādos «tūrisma braucienos» viņu daudzkārt uz Padomju Savienību sūtījis LNF ģenerālsekretārs dzejnieks Andrejs Eglītis, kas šajā grāmatā jau pieminēts kā latviešu fašistu — kara noziedznieku glo-rificētājs okupācijas laikā, un fonda valdes priekšsēdētājs vēstures zinātņu doktors Valdis Ģinters. Abi šos amatus «fondā» ieņem jau daudzus gadus.

Šodien Andrejs Eglītis, tāpat kā pulkvedis R. Osis savā laikā, vaimanā par «komunistu upuri» Laimoni Niedri, toties par Zani Skudru vispār nekā negrib zināt. Nē, Niedre ir LNE — A. Eglīša un pārējo viņa «līdzstrādnieku» upuris. Viņus — eglīšus un citus — varētu dēvēt arī par virsaģentiem, kuri, ar savu galvu neriskēdami, par šiem darījumiem saņēmuši attiecīgas summas.

Tie ir tikai nedaudzi LNF un Br. Kalniņa «ārzemju komitejas» slepenās darbības atspoguļojumi. Abas CIP latviešu filiāles Stokholmā pēdējos gados, sevišķi tūrisma sezonas laikā, izmanto katru iespēju, lai savos netīrajos nolūkos «apstrādātu» tos svešatnes latviešus, īpaši jauno paaudzi, kas ar vislabākajiem nodomiem dodas apciemot dzimteni Latviju vai caur Stokholmu atgriežas no tās.

Ārzemju slepeno dienestu, galvenokārt CIP, taustekļi ar pašu reakcionārāko aprindu palīdzību aptvēruši latviešu emigrāciju visos kontinentos: gandrīz pie katras emigrantu organizācijas darbojas tā saucamie informācijas biroji vai nozares, kas vērīgi seko katra sava tautieša dzīvei, iespiežas emigrācijas sabiedrībā un kontrolē visas tās norises, izmanto katru izdevību dezinformācijai par dzīvi dzimtenē, cenšas maldināt patvēruma zemes sabiedrisko domu utt. Bet Ņujorkas latviešu emigrantu laikraksta «Laiks» izdevējs Lotārs Rudzītis savās publikācijās pat necenšas slēpt, ka viņš ir viens no CIP ruporiem.

Nobeidzot par konstatēto reakcionāro emigrantu saujiņas sadarbību dažādos laikos ar dažādiem slepenajiem dienestiem, jāpiebilst: nav noslēpums, ka visu šo peļņas darījumu aizkulisēs pati galvenā loma — gan slepus — no laika gala ir bijusi pašai viņu «jumtorganizācijai» — pasaules brīvo latviešu apvienībai (PBLA), kas, CIP subsidēta, krāpšanas nolūkos allaž valkājusi emigrācijas interešu pārstāves masku (piemēram, aizstāvot kara noziedzniekus). Lai kā šīs apvienības valdes priekšsēdētājs ASV dzīvojošais Ilgvars Spilners 1978. gada beigās negribēja atklāt savus ciešos sakarus ar CIP un mēģināja izlocīties uz sava vicepriekšsēdētāja Imanta Freimaņa (Zviedrija) rēķina, tas viņam neizdevās. Kas maksā, tas pavēl, un I. Spilners, spiegus aizstāvot, bija spiests presē pašrocīgi atzīties sadarbībā ar ASV Centrālo izlūkošanas pārvaldi.

Tādējādi latviešu fašisti un reakcionārā buržuāzija atradusi jaunus saimniekus savai prettautiskajai rīcībai. Papildinot šīs grāmatas nosaukumu, patiešām var apgalvot — no SS un SD līdz CIP. Vienmēr cit-tautu slepeno dienestu apkampienos, turklāt brīvprātīgi gatavi uz arvien jaunām nodevībām savās šaurajās, egoistiskajās interesēs.

Jau minētais A. Blāķis savā grāmatā «Medaļas otra puse» raksta: «Pilnīgi dabīgi, ja viņi (vācu-nacistu līdzskrējēji) tagad mēģina attaisnot un apgaismot no labās puses savu rīcību kā vienīgi pareizo un saskanošu ar «visas tautas» interesēm. Roka roku mazgā — abas «šmucīgas» ... Šiem ļaudīm bija iespēja un viņi spēlēja divkosīgu lomu, prata izpatikt okupācijas varai un arī nospēlēt tautas labdaru lomu.» Pareizi arī teicis publicists Z. Unāms, ka tie bija kara laika «politiskie spekulanti». Un tādi viņi ir arī šodien.

Vai tagad kas mainījies? Vilks met spalvu, bet ne tikumu. Sākot ar pirmajām pēckara dienām līdz pat šim brīdim viņu galvenā nodarbošanās ir tā pati — sadarbība ar svešzemju slepenajiem dienestiem, savas tautas mānīšana, spekulācija ar nacionālajām jūtām, pseidotautiskums un neslēpts naids pret tautu dzimtenē. Dažs sava naida neprātā pret savu tautu (reizēm šķiet, vai tas ir pareizi teikts, jo šiem cilvēkiem īstenībā nav savas tautas, taču — lai cik rūgti tas arī nebūtu, jāatzīst, ka viņi tomēr ir latvieši) nonāk tādā ekstāzē, ka nevar apstāties un histēriski izkliedz savu naidu pret Padomju Latvijas kultūru, tās cienījamiem, nopelniem bagātiem darbiniekiem — dzejniekiem, māksliniekiem — un pat pret savu valodu. Bet tā jau ir cita tēma'

Šī grāmata nebija iecerēta kā latviešu buržuāzisko nacionālistu un fašistu ļaundarību pilnīga vēsture gan otrā pasaules kara laikā, gan pirms un pēc tā. Autora nolūks bija galvenajos vilcienos parādīt pirmām kārtām jaunajai paaudzei tā laika notikumu vēsturisko patiesību un darbojošos personu lomu, lai lasītāji varētu labāk orientēties tajos vējos, kurus ar naidu sapūš ne viens vien, kam trāpījušas patiesības bultas. Emigrantu savienībā nomaskojies par visbaltāko un nevainīgāko avi, par īstenu patriotu un «brīvības» cīnītāju, tāds savās šādiem nolūkiem radītajās organizācijās vai paslepus viltīgi aiz stūra pūš un pūš melu straumi pret savu tēvzemi, pret latviešu tautu, kas tajā dzīvo. Savā aklajā naidā šie cilvēki ir par trešo globālo karu, protams, neizslēdzot atomkaru. Cilvēku ciešanas viņiem bija svešas jau otrā pasaules kara gados.

Saprotams, šādiem cilvēkiem šī grāmata nekādā gadījumā nav patīkama. Cik spēdami, vispirms viņi cenšas visu noklusēt, par to nerunāt. Bet, ja tas neizdodas, taisnojas un melo. Viena tāda duļķošanas metode ir arī mēģinājums savu noziedzīgo cilvēku saujiņu identificēt ar visiem latviešiem, kas izklīduši svešumā, dažkārt ieskaitot pat jaunatni. Tāds paņēmiens nav jauns — jau kara beigu dienās viņi visiem spēkiem centās samulsināt un apmānīt savus tautiešus, no kuriem daudzi godīgi cilvēki, vēl tagad atrauti no dzimtenes, klīst svešumā un ar katru gadu vairāk iemin taku uz latviešu tautas mūžseno zemi. Viņi par varītēm cenšas nostādīt sev blakus arī visus tos, kurus latviešu buržuāzisko nacionālistu un fašistu barveži palīdzēja mobilizēt dažādos trešā reiha dienestos.

Te jāpiebilst, ka Rietumu valstīs beidzot pienākusi norēķinu stunda dažam kara 'noziedzniekam no latviešu fašistu un buržuāzisko nacionālistu vidus. Ham-burgā tiesā SD majoru Viktoru Arāju, kuram, kā noskaidrojās tiesas procesā, no atbildības daudzus gadus palīdzēja izvairīties buržuāziskās Latvijas bijusī sūtniecība Londonā — tā pēc kara šim masu slepkavam izdeva bij. buržuāziskās Latvijas pasi uz Arnolda Viktora Zeibolta vārda! Libekā tiesā tāpat šajā grāmatā minēto Cēsu un Minskas mierīgu iedzīvotāju noslepkavošanas līdzdalībnieku SD virsnieku Arvīdu Bajāru. ASV imigrācijas un naturalizācijas birojs saucis pie tiesas noziedzniekus, kuri, ieceļojot Savienotajās Valstīs, noslēpuši savu asiņaino pagātni. Arī viņi visi ir minēti šīs grāmatas lappusēs: gestapo latviešu nodaļas darbinieks Edgars Laipe-nieks, jau sen atmaskots CIP aģents; SD «zonder-komandas» virsnieks Kārlis Detlavs; Rēzeknes apriņķa policijas virsnieks Boļeslavs Maikovskis, kas piedalījās Audriņu ciema vairāku simtu iedzīvotāju noslepkavošanā; pulkveža Veisa adjutants un viens no Rīgas latviešu kārtības sargu komandētājiem asiņainajā 1941. gada vasarā, kā arī brīvprātīgo policijas bataljonu majors Vilis Hāzners, kas emigrācijā, bū-dams arī CIP latviešu filiāles aģents, bija izvirzījies par vienu no «Daugavas vanagu» un PBLA vadītājiem. Apsūdzība tikusi izvirzīta arī pret citiem kara noziedzniekiem. Tiesas procesi un liecinieki, kas tajos uzstājās, pierādīja, ka šajā grāmatā par viņiem teiktais ir patiesība, ka, lai kā pūlētos viņu aizstāvji, īlenu maisā nenoslēpsi.

Protams, lielāko satraukumu emigrācijas «jumt-organizāciju» vadītāju aprindās izraisīja tas, ka atbildības priekšā nonācis Vilis Māzners, viens no viņu «domu biedriem». Pat CIP viņam un pārējiem izvairījās atklāti palīdzēt, jo pēc publikācijām laikrakstos un jau pieminētajā Hovarda Blūma grāmatā «Wanted» ASV sabiedrībā radās nemiers un nedrošības sajūta, apjaušot, ka dažarn amerikānim, balto nevainības togu uzvilcis un par klusu darba rūķi nomaskējies, kaimiņos var dzīvot īsts vilkacis, kas otrā pasaules kara gados vācu nacistiem aizrautīgi palīdzēja slepkavot un spīdzināt mierīgus cilvēkus, kuru vidū bija milzums sieviešu un bērnu.

Ko darīt? Te Hāznera dēlam Daumantam un vedeklai Anitai (Utinānei) radās viņuprāt spīdoša ideja ar latviešu korporācijas «Lettgallia» atbalstu nodibināt t. s. «patiesības fondu» tēva un it kā arī citu apsūdzēto glābšanai.

Sākās kārtējā latviešu emigrācijas apmuļķošana. Zem šī «patiesības fonda» izkārtnes nu varēja palikt apakšā tādus cildenus vārdus kā «tēvija, tauta, karavīrs», apgalvojumu, ka tiesas procesos tiekot apsūdzēta visa latviešu tauta un visi tās karavīri, kas atrodas svešatnē, apgalvojumu, ka apsūdzības suverēnu lielvalstu tiesām inspirējuši Latvijas komunisti, turklāt arī vācieši un baltvācieši, lai noveltu savu vainu, un, protams, pēc «Pērkonkrusta» vecā meldiņa, apsūdzībās vainojami arī dzīvi palikušie ebreji ...

Protams, uz tik lētas makšķeres svešatnes latvieši netaisās uzķerties. Turklāt «fonda» vadītāji bija spiesti paziņot, ka tas nav saistīts ne ar vienu latviešu emigrācijas centrālo organizāciju, jo tie, kuri vada buržuāzisko latviešu emigrantu pretpadomju organizācijas un fondus, labi saprata, ka atklāti aizstāvēt kara noziedzniekus nebūtu prāta darbs. Tāds solis draudētu ar šo organizāciju diskreditāciju. Tādā gadījumā pierādītos, ka tas viss, kas rakstīts grāmatās un laikrakstos par buržuāzisko nacionālistu nodevībām un otrā pasaules kara laikā pastrādātajiem noziegumiem pret latviešu tautu un citām tautām, ir patiesība.

Šī «ITāzneru ģimenes afēra» nebūtu ne graša vērta, ja to nepavadītu apgalvojumi, ka tiesas procesos tiekot «apsūdzēta visa latviešu tauta». Tāds vispārinājums patiešām ir īstu afēristu cienīga provokatoriska nekaunība. Pagājušā pasaules kara vēsture milzum pierādījusi, cik nodevīgi un nežēlīgi šie cilvēki visā okupācijas laikā rīkojušies pret tautu, to muļķojuši un krāpuši, metuši tautiešus dažādu veidu un paveidu iznīcības sārtos, centušies izklīdināt tos pa visu pasauli. Cik daudz latviešu vīru viņi ar viltu un varu ievilinājuši nacistu kara pulkos!

Latviešu tauta nevienu brīdi nav bijusi apsūdzēta par tām nelietībām, ko vācu okupācijas laikā pastrādājusi nacionālfašistu un nacionālburžuāzijas sauja. Latviešu tauta mierīgi dzīvo un strādā savā Latvijā padomju republiku brālīgajā sadraudzībā, citu padomju tautu cienīta, nemitīgi vairo savu labklājību un kopj savas nacionālās kultūras dižo ozolu. Padomju humānie likumi nekad nav vērsušies un nedomā vērsties pret tiem vīriem, kas ar «latviešu pašpārvaldes» un štandartenfīreru gādību ar varu tika mobilizēti latviešu SS leģionā, dažādos policijas pulkos un citās vācu armijas vienībās. Viņi bauda visas tās pašas konstitucionālās tiesības kā jebkurš Latvijas PSR pilsonis. Padomju pilsoņa pilnas tiesības pēc vispārējās amnestijas bauda arī tie, kas, nacionāl-fašistu demagoģijas un propagandas samulsināti, brīvprātīgi iestājās policijas bataljonos, bet nepastra-dāja noziegumus pret cilvēcību.

Teikto var apliecināt arī tie vācu armijas uniformās kādreiz tērptie svešatnes latvieši, kas draudzības un labas gribas vizītēs ar katru gadu vairāk un vairāk dodas uz Rīgu.

Ar kara noziedzniekiem ir citi rēķini. Viņu nav daudz, un dažiem pienākusi norēķina stunda cilvēces taisnības vārdā, kaut arī svešu zemju tiesu priekšā. Par viņiem un viņu līdzgaitniekiem, tāpat kā par nacistu un tagad ārzemju slepeno dienestu kalpiem atkal gribētos teikt — žēl, ka viņi ir latvieši. Patiesību par viņiem nenoslēps un nesagrozīs ne «patiesības fonds» Ņujorkā, ne I. Spilnera PBLA, ne A. Eg-līša LNF, ne arī Bruno Kalniņa «ārzemju komiteja», neviens. Jo divu patiesību nav. Tāpēc arī tapusi šī grāmata, kas balstās uz konkrētiem, dokumentāli pierādītiem faktiem, uz aculiecinieku liecībām un atmiņām.

PERSONU RĀDĪTĀJS

Abakuks, A. — 160 Ābols, P. — 72 Adamsons, M. — 134, 135 Airītis, J. — 95 Aižens, J. — 82 Aķe, M. — 41

Andersons (Vesterosā) — 44 Andersons, E. — 15, 19 Andersons, J. — 128, 151 — 153 Andrups, J. — 31 Antēns, P. — 40, 41 Aperāts, K- — 141 Apsitis, A. — 142 Arājs, J. — 93

Arājs, V. — 33, 45, 47—49, 55, 84—86, 116, 129, 166 Asarītis (Madonā) — 72, 110, 111

Augstkains, K. — 18 Augškalns (Bauskā) — 91

Bagun-Bērziņš, A. — 135 Bajārs, A. — 51, 52, 166 Baltkājs, V. — 27 Bangerskis, R. — 42, 82, 125, 139, 140, 142, 150-152 Bariss, J. — 78 Barkholts — 136 Batraka, E. — 106 Batraks, I. — 105, 106 Beinaroviča, V. — 62

Bcišāns, A. — 44, 55 Belārs, E. — 43 Belmanis, A. — 93 Bergmans (Bauskā) — 90 Bergs (Tukumā) — 39 Bergs, E. — 20 Bermans (Tukumā) — 41 Bermonts-Avalovs — 153 Bērziņš, A. — 16 Bērziņš, E. — 146 Bērziņš, I. — 13 Bērziņš (Gulbenē) — 53 Bērziņš (Madonā) — 110 Bīlmanis, A. — 158 Bines — 136 Birzulis, J. — 118 Bitenieks, J. — 63—66 Blāķis, A. — 152, 164 Blehs, L. — 29 Blūms, H. — 9, 167 Blūms (Bauskā) — 90 Brants, A. — 44, 45, 55 Brombergs, L. — 161 Bremers — 114 Briedis (Krāslavā) — 51 Bogdanovs, M. — 43 Bovšovers — 52 Boze, A. — 43 Burkliardts — 16 Bum bērs, J. 100

Burmeistars, A. 93 Butkus, 2. — 130—135

Cekanovskis — 110 Celmiņš, (3. — 14, 15, 20, 33, 36, 75, 123, 125 Celms, J. — 31 Cepurītis, O. — 93 Cers — 48 Cimdiņš — 50 Cipriķis, R. — 62 Cīrulis, J. — 52, 75 Cukurs, II. — 49, 55, 56 Cveigs, S. — 29

Čaks, R. — 30, 52, 69, 123 Ceiviss, B. — 12 Cerčils, V. — 29 Cika, V. — 135 čuibe — 17

Dambrevics, F. — 61 Dancis, A. — 52, 75 Dankers, O. — 16, 32, 34, 35, 37, 123, 125—128, 139, 141, 149

Danskops — 58 Dcglavs, V. — 16, 19, 20 Dikmanis, A. — 42 Dikmanis, H. — 42, 76 Dimza, P. — 39 Disenčiks — 52

Drekslers — 51, 115, 117,

125—127

Dubnovs, S. — 58 Dundurs, E. — 107 Dzenis, J. — 146 Dzenis (Salaspilī) — 70

Egle, R. — 82

Egle (Palsmane) — 41

Eglītis, Alberts — 93

Eglītis, Andrejs — 27, 163, 169

Eglītis (Palsmane) — 41 Eidžijs, F. — 11 Eihelis, A. — 87—89 Einšteins — 29 Ezernieks, E. — 138

Feldhūns — 90 Feldmans — 90 Flade — 120 Freids, S. — 29 Freimanis, I. 164 Freimanis, K. — 16 Freimanis, V. — 49 Freivalds, O. — 97, 98, 103 Frickops — 74 Fricsons, A. — 59—61, 74 Fukss (Daugavpilī) — 50 Fukss (gebītskomisārs) — 111

Galens, fon — 66 Galperins, M. — 12 Garbers, Z. — 62 Galdiņš, N. — 141 Gebelss — 123 Gelēns — 7 Gerhards, O. — 78 Ģērmanis, U. — 162 Gilis, A. — 39 Ginters, K. — 163 Ginters, Valdis — 163 Ginters (Liepājā) 74 Gluhovskis — 42 Glušnova, N. — 89 Gluzds — 73 Goba, A. — 100 Golcs, fon der — 153 Goldbergs, L. — 50 Golniks, V. — 68 Gordina, J. — 58 Gotšalks — 92

Graiksts, Z. — 60 Grants, V. — 135 Grapmanis, E. — 16, 143 Gratiels — 42 Grāvītis — 110, 111 Gredzens, R. — 118, 132 Grigans — 91 Grīnbergs, F. — 30 Grīnbergs (Liepājā) — 74 Grīnblats, J. — 31 Grīnvalds — 39 Grīva, P. — 43, 72 Gurevičs — 48

Māns, V. — 60 Hanzens — 93, 94 Hāzners, D. — 13, 167 Hāzners, V. — 9, 10, 13, 18, 33, 44, 55, 63, 72, 97, 161, 166, 167 Heidrihs — 16

Himlers — 16, 66, 120, 135, 136, 139, 140, 142, 152 Hiršmans — 52 Hitlers — 14, 17—21, 23, 25, 36, 45, 91, 97, 120, 124, 125, 150—152 Holcmanis — 74

Jakušonoks, A. — 101 Janelsiņš, P. — 161 Janītis, J. — 93 Janums, V. — 16, 32, 36, 95, 96, 127

Jaunsnikers, J. — 92 Jekelns — 45, 58, 67, 71, 103, 108, 117—120, 135, 136, 140 Jurašs, J. — 62

Kacs — 48 Kagarts — 44

Kaķis — 48

Kaktiņš, Z. — 42, 48, 76, 82 Kalniņš, Br. — 161, 163, 169 Kalniņš (Daugavpilī) — 59 Kaļķis, P. — 40 Kampers — 90 Kanariss — 16 Kanders — 70 Kaņeps, P. — 161 Kaplane — 69 Kaps, Dr. — 16, 162 Kārkliņš, T. — 52, 72, 109— 111, 121

Karlsons, N. — 16 Karps — 72, 110 Kaufmans, M. — 48, 49, 52, 56, 57

Kauliņš — 71 Kiusala, H. — 93 Klasons, F. — 61, 62 Kleinbergs, A. — 118 Kleinbergs (Liepājā) — 74 Kleists, Dr. — 37 Kļaviņš, O. — 93 Kļaviņš (Madonā) — 110 Knehts — 116 Kociņš, R. — 141, 151 Kohs — 40, 148 Korsts — 7 Kotce, U. fon — 16 Kovaļevskis-Klāns, P. — 16, 24, 123

Krauze — 70, 86 Kreišmanis, E. — 19, 23 Kripēns, A. — 32, 40, 102, 142 Kroders, A. — 20, 24 Krūmiņš, A. — 146 Krūmiņš — 73 Krusa, F. — 26 Kundrats, A. — 33 Kūns, O. — 82 Kursītis — 50, 75 Kviesis, A. — 34, 148 Ķezbers, K- — 30

Labuts — 51, 75 Lacis, M. — 43

Laipenieks, E. — 9, 13, 42, 48, 76—82, 166

Laipenieks, M. — 78, 79 Laiviņš, H. — 78 Lange, Dr. — 67, 69, 70, 75, 84, 126

Lapiņš, O. — 100 Leierovičs, M. — 50 Lečmanis, N. — 46, 144 Leimanis, O. — 32, 129 Leimanis (Madonā) — 110 Lejiņš, E. — 63 Lejmalniece, V. — 39 Lemešonoks-Eglājs, F.— 100— 102

Lesiņš, V. — 26, 27 Levits, Dr. — 52 Liepiņš, A. — 145 Liepiņš, O. — 25, 148 Liepiņš, R. — 16 Lindermanis, A. — 38 Lobe, K. — 18, 32, 42—44, 72, 76, 92, 102, 108, 109, 112, 116, 118, 120, 140, 141 Loze, H. — 115, 127 Lubockis — 51 Lukaševičs, R. — 62 Lūsis, J. — 101 Lūsis (Madonā) — 110

Mačs, E. — 13, 16, 146 Magids — 50

Maikovskis, B. — 9, 13, 87—89, 166

Maldonis, H. — 30 Mecs, Ā. — 58 Medems — 52 Mednis, E. — 27 Meierovics, G. — 143 Meierovics, Z. — 143 Meija, O. — 118 Melbārdis, A. — 135

Melliņš, A. — 15, 19 Miķelsons, Ed. — 82 Miķelsons, Elm. — 86 Mincs — 50 Mindenbergs, H. — 26 Munkevičs, K. — 41 Munters, V. — 14 Mūrnieks — 50 Musolini — 14 Mutulis, A. — 73

Neihauzs — 58 Neimanis, V. — 63—66 Nesaule, P. — 146 Niedra, A. — 153, 158 Niedra, J. — 38—40, 148, 149, 151

Niedra, L. — 162, 163 Nikels, R. — 69 O’Nīls — 12

Ogriņš, V. — 100 Okolovičs, D. — 146 Olavs, V. — 19 Oliņš — 14

Osis, R. — 18, 22, 33, 44, 45, 55, 63, 72, 107, 109, 111, 144, 145, 151, 152, 158, 159, 163 Oše, A. — 44 Ozoliņš, E. — 108 Ozoliņš, L. — 161 Ozols, K. — 85 Ozols — 48

Padēls, A. — 128

Pape, J. — 78

Parms — 79

Pelūde — 91

Perro, O. — 86

Pētersons (Daugavpilī) — 50

Pētersons (Krāslavā) — 51

Petrovskis, A. — 42, 76, 82

Pickalnītis, P. — 53 Piesis, V. — 82 Pifraders — 116 Piziks, Z. — 62 Plāķis, E. 15 Platais, J. — 75 Plaudis — 110,111 Pļauts, G. — 40 Pienes — 110 Plūme, R. — 75 Plensners, A. — 16, 19, 32, 36, 96, 142, 151 Poļanskis, A. — 62 Praiss — 48 Priedītis — 72, 75, 110 Prīmanis, M. — 32 Puherts, A. — 60 Puksis, E. — 15 Pūriņš — 75 Purviņš, H. — 82

Rasa, K. — 43 Rasina, S. — 58 Rāzums — 49 Reineke, V. — 109—111 Reinhards, P. — 20, 143, 160 Reiz upe, M. — 62 Remarks — 29 Riekstiņš, A. — 161 Rikards, F. — 15, 33 Rozenbergs, A. — 25, 37, 127, 128, 148

Rozenbergs, V. — 92 Rubenis, F. — 44, 55, 99, 100 Rubenis (Rīga) — 79 Rudzītis, L. — 163 Rudzītis, P. — 93 Rudzītis, V. — 93 Rumbēns, P. — 63—65 Rumkovskis, J. — 43 Rusmanis, N. — 144 Rūmnieks-Melbārdis, F. — 158, 159

Rungulis, E. — 93 Runka, A. — 92 Runka, V. — 92, 93

Samsons, V. — 14, 112, 118 Sausnītis, K. — 76 Sautiņš, K. — 146 Sēja, L. — 20 Seilis — 70 Sēkts, R. — 69 Sesks, J. — 105 Siecenieks, R. — 109—111,

120, 121

Silenieks, A. — 64 Silgailis, A. — 16, 32, 36, 63, 72, 102, 119, 127, 142, 151 Siljakovs, K. — 59—62, 74, 75 Simons, D. — 12 Skaistlauks, V. 19, 142, 151 Skalbe, K- — 31 Skrebers, A. — 19, 32, 143 Skrodelis, A. — 16, 146 Skudra, 2. — 162, 163 Skujevics, J. — 32, 128, 160 Skultāns, V. — 24 Sleže, E. — 62 Slokenbergs — 91 Smeķcrstāns, K. — 79 Sovers — 59 Spilners, I. — 164, 169 Springenfelde — 69 Sproģis, E. — 52, 72, 109, 111, 120, 121

Sproģis, F. — 109 Stīpnieks, E. — 138, 151 Strautmanis, A. — 27 Strautmanis (Bauskā) — 91 Serners — 148 Sevca — 51, 52 Silde, Ā. — 15, 19, 27—29, 68, 70, 123, 151 Silings — 16 Šķenders — 53

Smuljäns — 47 Šovs — 29 Spīlbergs — 53

Srēders — 75, 103, 108, 109, 111, 126, 144, 145 Stalekers — 19, 54 Stiglics, R. — 46 Strauhs, A. — 84, 85 Strauhs (Rēzeknē) — 87 Sūberts — 24 Sülmeistars, J. — 93 Svēde, E. — 100 Svēde, P. — 93 Svungs — 40

Tabaks, A. — 74, 76 Tagcrs, I. — 58 Taube, G. — 107, 113, 118 Tauriņš, P. — 64, 65 Teidemanis — 48, 49 Tepfers, V. — 19 Tihovskis, H. — 31 Tone — 116 Trūcis, A. — 86 Tumševičs, M. — 43

Ulmanis, K. — 16, 23, 91, 124, 125, 129—132, 153 Uldriķis, T. — 61 Unāms, 2. — 164 Upenieks — 74 Upeslācis, V. — 27, 69 Upmalis, A. — 90 Utināne, A. — 167

Vadzernnieks, A. — 43, 75 Vaivars, J. — 27 Valdmanis, A. — 20, 32, 124 128, 139, 142 Vanags, P. 32 Vcinbcrgs, A. — 50

Veiss, V. — 18, 19, 22, 27, 32, 33, 37, 42, 44—46, 50, 55, 63, 69, 72, 76, 92, 108, 109, 112, 116, 118, 120, 134, 140, 141, 166

Vērsītis, E. — 39 Vēveris, A. — 137 Vidiņš, K. — 62 Vidušs — 70 Vidzers — 48 Vīgants — 41 Vīksniņš, A. — 53, 54 Vilde, A. — 26 Vinčelis, A. — 107 Vinters, V. — 91, 92 Vitenbergs, K. — 39 Vītols, A. — 45 Vītols, J. («Tēvija») — 24 Vītols, J. (Madonā) — 72, 110, 111

Vītols, P. — 52, 72, 109-111 Vulfsons — 90

Zāgars. V. — 32, 128 Zaķis, V. — 44, 45 Zalmanoviča, M. — 58 Zamuēls, V. — 100 Zariņš, K. — 158, 159 Zariņš — 74 Zaščerinskis — 91 Zaukels — 143 Zēgners, J. — 40—42, 82 Zeidaks — 90 Zeltiņš (pltn) — 38 Zeltiņš, T. — 30 Zemītis — 48 Zundāns, E. — 50 Zunde, E. — 100 Zutis — 41 Zvejnieks, R. — 151 Zvirgzds, K. — 79

Žagata, J. — 82

М. Бирзниекс

ОТ сс и сд до...

Издательство «Звайгзне» Рига 1979

На латышском языке

M. B i r z n i e k s NO SS UN SD LĪDZ . . .

Vāku zlm. A. Galeviuss. Redaktors P. Ieviņš. Māksi, redaktors J. Sitnieks. Tehn. redaktors J. Cakšs. Korektore Z. Stikute.

HB № 1195

Nodota salikšanai 11.12.78. Parakstīta iespiešanai 23.01.79. Formāts 70x100/32. Tipogr. papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 5,5 f iz. iespiedi., 7,15 uzsk. iespiedi., 8,35 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pasūt. Nr. 3966. Cena 25 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226261, Rīgā-PDP, Gor-kija ielā 105. Izdevn. Nr. 4873/200/78. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081, Rīga-PDP, Balasta dambī 3. JT 00006.

Content

M. Birznieks No SS un SD līdz...

1.

2.

3.

4,

5.

6.