A. I. Šņirmanis

Padomju ģimenes uzdevumi kolektīvisma audzināšanā

Pedagoģijas zinātņu kandidats A. I. Šņirmanis

Padomju ģimenes uzdevumi kolektīvisma audzināšanā

Savienībā ir milzīga valstiska nozīme. Komunistiskā partija un padomju valdība tai pastāvīgi veltī daudz uzmanības. Katru gadu valsts piešķir desmitiem miljardu rubļu tautas izglītībai, skolu un citu bērnu audzināšanas iestāžu celtniecībai, kā arī kvalificētu pedagogu kadru sagatavošanai. Jaunās paaudzes audzināšanā aktivi piedalās Komunistiskās partijas tuvākais palīgs — Ļeņina komjaunatne. Savā apsveikumā VĻKJS XII kongresam Komunistiskās partijas Centrālā Komiteja rakstīja: «Komjaunatnei nenogurstoši jāaudzina padomju jaunatne tā, lai viņa pašaizliedzīgi kalpotu savai Dzimtenei un būtu uzticīga Komunistiskajai partijai, PSRS tautu nesatricināmās draudzības garā, jāieaudzina jaunatnē padomju cilvēku labākās īpašības — darba mīlestība, možums, bezbailība, pārliecība par mūsu lietas uzvaru, gatavība pārvarēt jebkuras grūtības un šķēršļus.»

Arī padomju ģimene aicināta veikt svarīgu uzdevumu jaunās paaudzes audzināšanā. Bērnu audzināšana ir atbildīgs katras padomju ģimenes uzdevums. Lai vecākiem nodrošinātu iespēju pildīt šo pienākumu, partija un valdība noteikušas stingru padomju iestāžu darba režimu, kas katram dod iespēju veltīt laiku bērnu audzināšanai.

Jaunā padomju pilsoņa — nākamā komunisma cēlāja — audzināšana ir sarežģīts un grūts darbs. Padomju cilvēkam jābūt brīvam no kapitālisma paliekām un spējīgam patiešam kļūt par sabiedriskas attīstības aktīvu sekmētāju.

Viens no svarīgākajiem audzināšanas uzdevumiem ir dažkārt vēl vērojamo buržuāziskā individuālisma palieku pārvarēšana. Katram padomju cilvēkam jau no mazām dienām jāapzinās, ka viņš ir vienota kolektiva loceklis. Dzīve kolektiva, aktiva līdzdalība cilvēku kopīgajā radošajā darbībā ir viens no cilvēka daudzpusīgas attīstības svarīgākajiem priekšnoteikumiem.

«Tikai kolektiva, — rakstīja Markss un Engelss, — individs saņem līdzekļus, kas viņam dod iespēju vispusīgi attīstīt savas dotības, un tādējādi tikai kolektiva iespējama personīga brīvība.»1 Kapitālistiskajā sabiedrībā, atzīmē tālāk Markss un Engelss, valdošā šķira rada tikai «kolektīvisma surogātus», «šķietamu kolektivismu» (piemēram, buržuāzisko valsti), kas pakļautajai šķirai nozīmē vienīgi jaunas važas. īstu kolektivismu rada revolucionārais proletariāts, kas apvienojas, lai gāztu kapitālistisko iekārtu un pārņemtu savās rokās kontroli pār visas sabiedrības attīstību.

Kapitālistiskās iekārtas iznīcināšana un sociālisma uzcelšana mūsu zemē pirmo reizi vēsturē radījusi iespēju plašā mērā veidoties īstiem kolektiviem, kuri apvieno padomju sabiedrības darbaļaudis to radošajā darbībā, cīņā par komunisma uzcelšanu. Patlomju sabiedrībā kolektivs patiešām kļuvis par cilvēku galveno dzīves un darbības formu, par viņu vispusīgas attīstības svarīgāko priekšnoteikumu.

Kad bērns kļūs par pieaugušu cilvēku, tam katra ziņā būs jādzīvo un jāstrādā vienā vai otrā padomju kolektiva — vai nu rūpniecības uzņēmuma ražošanas kolektīvā pilsētā, vai kolchozā, padomju saimniecībā, mašīnu 1 K. Markss unF. Engelss, Raksti (krievu vai.), IV sēj.,, 65. lpp. un traktoru stacijā uz laukiem, vai arī padomju iestādes darbinieku, zinātnes darbinieku, pedagogu vai ārstu kolektīvā. Bet nekur un nekad jaunajam padomju cilvēkam nebūs jādzīvo un jāstrādā vienatnē, bez sakariem ar citiem sabiedrības locekļiem. Darba panākumi būs atkarīgi nevis vienīgi no viņa paša pūlēm, bet no draudzīgā darba kopā ar citiem kolektiva locekļiem.

Tāpēc nepieciešams ikvienu jaunu cilvēku audzināt netikai par godīgu, kulturālu un izglītotu cilvēku, bet arī par kolektiva locekli, kas atbild kā par sevi, tā par saviem biedriem, kas prot dzīvot un strādāt sabiedrībā un pakļauj visu savu darbību kolektiva interesēm.

Lai izaudzinātu padomju sabiedrības pilnvērtīgu locekli, jau no mazotnes tanī jāizkopj padomju cilvēka vērtīgā īpašība — kolektivisms.

Kolektivisms ir padomju cilvēku episka iezīme. Kolektivisms ir tiešs pretstats buržuāziskajam individuālismam, ko rada pati kapitālistiskās iekārtas būtība un ko veicina visa audzināšanas sistēma kapitālistiskajā sabiedrībā.

Ļeņins norādījis, ka vecajā sabiedrībā audzinātie cilvēki «… varētu teikt, līdz ar mātes pienu uzņem sevī šo psicholoģiju, paražu, izpratni — vai nu vergu īpašnieks, vai vergs, vai arī sīkīpašnieks, sīks kalpotājs, sīks ierēdnis, inteliģents — vārdu sakot, cilvēks, kas rūpējas tikai par to, lai gūtu labumu sev, bet gar citu viņam nav daļas» 1.

Visa buržuāziskās sabiedrības cilvēka psicholoģija, tās morāle, centieni un intereses, tās attieksmes pret apkārtējo pasauli pauž dziļu individuālismu.

Individuālistam nav nekādas daļas par citiem cilvēkiem. Tas domā tikai par savām personīgajām interesēm.

1 V. I. Ļeņins, Raksti, 31. sej., 254. Ipp.

par savu personīgo vajadzību apmierināšanu, bet citu cilvēku intereses un vajadzības tam ir vienaldzīgas. Tas izskaidrojams ar pašas kapitālistiskās iekārtas būtību, kur nelielas ekspluatatoru grupas laime un bagātība nozīmē darbaļaužu miljonu nelaimi un izputēšanu.

Pilnīgs pretstats buržuāziskajam individuālismam ir padomju kolektivisms — mūsu laikmeta progresivā cilvēka jaunā kvalitāte, kas tipiska sociālistiskās sabiedrības cilvēkiem. Šo jauno kvalitāti nosaka vispirms mūsu sabiedriskā iekārta, tās ekonomiskais pamats. Sociālistiskajā sabiedrībā ražošanas mērķis ir nevis kapitālistiskā peļņa, bet darbaļaužu miljonu pastāvīgi augošo vajadzību maksimālā apmierināšana. Tādos apstākļos tiek iznīcināts kapitālisma radītais pretstats starp personīgajām un sabiedrības interesēm. Vēl vairāk, padomju cilvēkam sabiedrības intereses, dzimtenes intereses kļūst par vistuvākajām personīgajām interesēm.

Tāpēc īsta padomju cilvēka galvenā raksturīgā iezīme ir visas savas rīcības, visas savas darbības pakļaušana kolektiva, padomju sabiedrības interesēm. Augsts komunistiskā idejiskuma līmenis ir padomju kolektiva locekļa neatņemama īpašība.

Lūk, kāpēc, atbildot Komunistiskās partijas un padomju valdības aicinājumam, miljoniem padomju cilvēku dodas uz tiem sociālistiskās celtniecības sektoriem, kur viņi attiecīgajā brīdī visnepieciešamāki (mūsu dienās, piemēram, uz neskartajām zemēm un atmatām). Šeit izpaužas kolektivisma un kvēla padomju patriotisma nesala raujamā saistība.

Bet kolektivisms izpaužas ne tikai padomju cilvēka attieksmē pret visas sabiedrības interesēm vien, bet arī attieksmē pret šaurāka kolektiva interesēm, kura loceklis ir attiecīgais cilvēks.

Ražošanas darbā strādājošam progresivam padomju cilvēkam ir raksturīgs ne tikai augsts darba ražīgums personīgajā darbā, bet arī pastāvīgas rūpes par visa sava kolektiva — visas savas brigādes, cecha, rūpnīcas darba sasniegumiem. Pirmrindas strādniekam galvenais ir nevis personīgais rekords, bet panākumi visa kolektiva darbā.

Padomju kolektiva loceklim arī raksturīga jauna attieksme pret personīgo laimi. Šīs jaunās attieksmes būtību veiksmīgi atsedzis un mums parādījis A. S. Makarenko. «Mūsu komunistiskajai ētikai, — rakstīja A. S. Makarenko, — jābūt domātai miljoniem laimīgu cilvēku, bet nevis tikai manai personīgajai laimei. Tā ir vecā loģika — es gribu būt laimīgs cilvēks, man nav nekādas daļas par citiem. Jaunā loģika — es gribu būt laimīgs cilvēks, bet visdrošākais ceļš" uz to ir — rīkoties tā, lai visi pārējie būtu laimīgi. Tad arī es būšu laimīgs. Katrā mūsu rīcībā jābūt domai par kolektivu, par vispārīgo uzvaru, par vispārīgo veiksmi… Ikkatra rīcība, kas nerēķinās ar kolektiva interesēm, ir pašnāvnieciska rīcība, tā ir kaitīga sabiedrībai, tātad arī man.» 1

Sī padomju cilvēka jaunā attieksme pret personīgo perspektivu un personīgo laimi parādās ne tikai ražošanas un sabiedriskajā darbā, bet arī attieksmē pret ģimeni. Progresivajam padomju cilvēkam ģimene nav «personīga lieta», par kuru «nevienam nav nekādas daļas». Viņš savā ģimenē katrā ziņā redz arī padomju sabiedrības šūniņu. Vispirms viņš domā nevis par savu personīgo labklājību un personīgajām ērtībām, bet par savu pilsoņa pienākumu — bērnu audzināšanu.

No cilvēka attieksmes pret citiem cilvēkiem un sevi pašu var skaidri redzēt, vai viņš prot pakļaut savu darbību kolektiva, visas sabiedrības interesēm.

1 A. S. Makarenko, Raksti (krievu vai.), 5. sēj., 1951. g.r 430. lpp.

Padomju cilvēka attieksmi pret citiem cilvēkiem, vispirms pret citiem sava kolektiva locekļiem, raksturo liels takts, biedriska cieņa un augsts prasīgums. Rūpes par biedru, gatavība viņam palīdzēt, pat kaitējot savām personīgajām interesēm, ir raksturīga, tipiska padomju cilvēka īpašība, kas izpaudusies gan Lielā Tēvijas kara frontēs, gan mierlaika darba apstākļos. Cilvēku, kas atsakās palīdzēt biedram vai pamet to grūtā brīdī, vienprātīgi un bargi nosoda padomju sabiedrība. Bet īsta biedriska attieksme nevar aprobežoties vienīgi ar rūpēm par biedru, ar palīdzību. īstas biedriskas attiecības ir tādas, kas bāzējas uz principialitāti, un tāpēc tās ietver sevī arī lielas prasības pret biedru. Padomju cilvēka attiecības pret biedru nevar būt «drauga» attiecības. Padomju cilvēks nevar skatīties caur pirkstiem uz biedra nepareizo rīcību. Viņa pienākums ir biedru apvaldīt, tā nepareizo uzvedību bargi kritizēt, nebaidoties to «apvainot». Vēl jo mazāk ar kolektīvismu apvienojamas «viltus biedriskuma» un kopatbildības attiecības, kad cilvēki kļūst par savu «biedru» antisabiedriskās rīcības līdzdalībniekiem.

Kolektiva loceklim, kas prasa pareizu uzvedību no sava biedra, katrā ziņā tādas pašas prasības jāuzstāda arī sev. Lūk, kāpēc īstu padomju cilvēku raksturo arī augstas prasības pret sevi kolektiva interešu vārdā, prasme saskatīt paša trūkumus un cīnīties pret tiem, vienmēr pareizi uztvert biedru kritiku un izdarīt no tās vajadzīgos secinājumus.

Tādas ir galvenās pazīmes, kas raksturo padomju kolektiva locekli. Šo īpašību izveidošana nav iespējama bez vienlaicīgas cīņas ar individuālisma paliekamākas vēl dažkārt sastopamas mūsu sadzīvē. Nepieciešamību pārvarēt šīs no vecās sabiedrības mantotās paliekas un padomju cilvēkus audzināt kolektivisma garā ne vienreiz vien pasvītrojuši V. I. Ļeņins un J. V. Staļins. Tā, piemēram, lauksaimniecības kolektivizācijas periodā J. V. Staļins piešķīra lielu nozīmi vakardienas individuālā zemnieka pāraudzināšanai.

Uz nepieciešamību pārvarēt kapitālisma paliekas un audzināt mūsu jaunatni kolektivisma garā norādījis arī izcilais Komunistiskās partijas un padomju valsts darbinieks M. I. Kaļiņins un padomju pedagoģijas ievērojamā pārstāve N. K. Krupskaja.

Jautājumi, kas saistās ar kolektivisma audzināšana mūsu jaunajā paaudzē, vispilnīgāk apskatīti ievērojamā padomju pedagoga A. S. Makarenko darbos. Balstoties uz marksisma-ļeņinisma mācību par personību un kolektīvu, A. S. Makarenko dziļi pamatojis un sīki izstrādājis kolektivisma audzināšanas principus un konkrētos ceļus padomju skolā un citās mūsu audzināšanas iestādēs.

A. S. Makarenko veltījis arī daudz uzmanības jautājumiem, kas saistās ar audzināšanu ģimenē. Viņa priekšlasījumi par bērnu audzināšanu ģimenē un «Grāmata vecākiem» ir neaizstājams palīgs tiem, kas grib savus bērnus audzināt saskaņā ar tām prasībām, kuras izvirzītas bērnu audzināšanai padomju sabiedrībā.

Šai brošūrā apskatīts viens no ģimenes svarīgākajiem uzdevumiem — kolektivisma audzināšana bērnos. Par izejas punktu šai brošūrai vispirms noderējuši A. S. Makarenko izstrādātie pamatprincipi un konkrētie paņēmieni bērnu audzināšanā, izmantojot reizē ar to arī skolas un ģimenes kopīgā darba pieredzi kolektivisma audzināšanā bērnos.

Apskatīsim vispārīgos priekšnoteikumus bērnu audzināšanai ģimenē kolektivisma garā, īpatnības, kādas piemīt kolektivisma audzināšanai priekšskolas vecumā, kā arī ģimenes nozīmi un uzdevumus, audzinot skolas vecuma bērnus kolektivisma garā.

VISPĀRĪGIE priekšnoteikumi bērnu audzinašanai ĢIMENĒ KOLEKTĪVISMA GARA.

Kolektīvisma audzināšanā jaunajā paaudzē ļoti svarīgi, lai bērns uzkrātu dzīves un darba pieredzi kolektiva. M. I. Kaļiņins sevišķi uzsvēra nepieciešamību ieaudzināt katram cilvēkam kolektivisma ieradumus. Arī pēc A. S. Makarenko domām ļoti svarīgi, lai reizē ar apziņu, ka? savā uzvedībā jāievēro kolektiva intereses, bērnam attīstītos attiecīgie stabilie ieradumi.

Pirmais kolektīvs, kurā bērns sāk uzkrāt savu pieredzi, ir ģimene. Tāpēc kolektivisma audzināšana bērnos vispirms ir atkarīga no pašas ģimenes kā kolektiva, kā padomju sabiedrības mazas šūniņas kvalitātes, no tās sastāva, tās locekļu savstarpējām attiecībām un no paša bērna stāvokļa ģimenē.

Vislabvēlīgākie apstākļi kolektivisma audzināšanai: bērnos ir ģimenēs ar «pilnu sastāvu», kur ir māte, tēvs un dažāda vecuma bērni. Šeit var izveidoties dažādas attiecības starp ģimenes locekļiem: bērna attiecības pret māti, tēvu, pret vecāko vai jaunāko brāli (māsu).

Dažās ģimenēs nav tēva vai mātes. Šis apstāklis pats par sevi nevar būt par šķērsli kolektivisma audzināšanai bērnos. Vēl vairāk, dažkārt tādās ģimenēs bērniem, sevišķi vecākiem bērniem, rodas jo atbildīgāka attieksme pret saviem pienākumiem: vecākā meita nereti uzņemas saimnieciskos pienākumus, ko. agrāk pildījusi māte; vecākais dēls sāk ģimenē veikt dažus saimnieciskus darbus, ko agrāk veicis tēvs. Parasti tādi bērni izaug par jauniem cilvēkiem ar labi izkoptām kolektivisma iemaņām un ieradumiem.

Ģimenē rodas grūti apstākļi, ja tēvs vai māte aiziet no ģimenes, pamet bērnus. Pēc būtības tā ir kolektiva iznīcināšana, un bērna liktenis lielā mērā atkarīgs no

tā, vai atlikusī ģimenes daļa varēs normāli eksistēt, vai tiks radīts jauns «pilns kolektivs», kāds tas būs utt. Tēva vai mātes aiziešana no ģimenes vienmēr kaitē bērnu audzināšanai vispār, konkrēti arī kolektivisma audzināšanai. Tēvs vai māte, kas pamet savu ģimeni, noziedzas pret paša bērniem un pret padomju sabiedrību.

Zināmas grūtības bērna audzināšanai kolektivisma garā rodas ģimenēs, kur ir tikai viens bērns. A. S. Makarenko ne vienreiz vien pasvītrojis, ka audzināt vienīgo dēlu vai vienīgo meitu ir daudz grūtāk nekā audzināt vairākus bērnus bērnu

Bieži vien pārsniedz «lietderības normu»: bērnu lutina un nereti pārvērš par ģimenes centru, audzinot to par egoistu un despotu. Bērnam paliek svešas dažādas draudzības un mīlestības formas, kādas pastāv starp vecākiem un jaunākiem bērniem ģimenē, kā arī citi cilvēku attiecību veidi, pie kuriem pierod bērns tādā ģimenē, kur ir vairāki bērni. Ja turklāt vēl bērnu «sargā» no citiem bērniem, tad tas vispār nepierod pie dzīves tā paša vecuma bērnu kolektiva. Tas nenozīmē, ka ģimenē ar vienu bērnu vispār nebūtu iespējams pareizi audzināt bērnu. Tādā ģimenē vecāki vienīgajam bērnam nedrīkst pārāk izrādīt savas rūpes un mīlestību, jo tas var sekmēt individuālisma un egoisma īpašību izveidošanos. Bez tam nepieciešams, lai bērns kādu sava laika daļu pavadītu bērnu kolektiva ārpus ģimenes jau priekšskolas vecumā.

Audzinot bērnus kolektivisma garā, vēl lielāka nozīme nekā ģimenes sastāvam ir ģimenes locekļu pareizām savstarpējām attiecībām. Bērna pareizas uzvedības izveidošanā visai svarīga nozīme ir pieaugušo atdarināšanai. Un vecāki, kaut arī viņi paši to nemaz negribētu, savus bērnus vispirms audzina ar savu personīgo piemēru. Tāpēc vecākiem sevišķi rūpīgi un ar atbildības sajūtu jāpārdomā sava izturēšanās ģimenē, savas savstarpējās attiecības, kā arī attiecības ar bērniem.

Gadās, ka tēvs, pārnākot noguris pēc darba, pasaka mātei dusmās kādu rupjību, bet māte, kas arī nogurusi no dienas darba, kādreiz tam asi atbild. Kā viens, tā otrs ātri vien aizmirst šo nelielo vārdu maiņu. Bērns,, kas ir turpat klāt, visu dzird, visu iegaumē un nereti pēc tam pats atļaujas rupji atbildēt tēvam vai mātei (vēl jo vairāk kādam no brāļiem vai māsām), bet vecāki nesaprot, kāpēc viņu bērns ir kļuvis tik rupjš. Tāpēc vecākiem neatkarīgi no tā, vai viņi ir noguruši vai ne, un neatkarīgi no sava garastāvokļa jākontrolē sava izturēšanās bērnu klātbūtnē. Tie nedrīkst atļauties nekādas rupjības vai asumus attieksmē pret kādu ģimenes locekli.. Ģimenē jāvalda draudzības, savstarpējas cieņas un savstarpējas .gādības atmosfērai, tad bērniem izveidosies tādas pašas īpašības.

Liela nozīme ir arī vispārīgajai noskaņai ģimenē. Tai jābūt možai un dzīvespriecīgai, bez īgnuma un gaušanās par «grūtībām». Pieķeršanos ģimenes kolektivam un mīlestību uz to sekmē arī labi noorganizēta tradicionālo» visas tautas svētku (Oktobra dienas, 1. Maijs, Jaunsgads), kā arī ģimenes, svētku norise.

Sevišķi svarīgs kolektivisma audzināšanā ir paša bērna stāvoklis ģimenē. Kā kolektiva (ģimenes) loceklim bērnam ir noteiktas tiesības (piemēram, tiesības uz ģimenes kolektiva gādību), bet tam jābūt arī noteiktiem pienākumiem pret savu ģimenes kolektivu.

Pusaudzim būs ļoti kaitīgi, ja to pilnīgi atbrīvo no jebkādiem pienākumiem ģimenē, no jebkādas līdzdalības ģimenes kolektiva darba dzīvē. Bērnam ģimenē ir jāizpilda zināmi darbi, jo tas ir viens no svarīgākajiem priekšnoteikumiem īsta kolektiva locekļa audzināšanai,, kurs, piedalīdamies kopīgā darbā, ir saistīts ar citiem!

kolektiva locekļiem un atbild kolektivam par viņam uzliktajiem pienākumiem.

Nepieciešams audzināt atbildības sajūtu kolektiva priekšā. Tas nebūs iespējams, ja kolektiva loceklim neizvirza precizas un noteiktas prasības un stingri, nenogurstoši nekontrolē šo prasību izpildi. Ja bērns nav izpildījis tam uzlikto pienākumu, jāpanāk, lai bērns to izdara, kaut arī ar nokavēšanos, bet nedrīkst to darīt bērna vietā. Citādi bērns var pierast pie tā, ka vecāki tik un tā viņa vietā veiks uzdoto darbu, un tāpēc viņš var izvairīties no attiecīga darba.

Šai ziņā jāpanāk, lai prasības, ko izvirza bērnam kā ģimenes kolektiva loceklim visi vecākie ģimenes locekļi, būtu saskaņotas.

Nepareiza būs bērna audzināšanai tādā ģimenē, kur tēvs vai māte prasa no dēla vai meitas pildīt zināmu pienākumu, veikt zināmu darbu, bet vecāmāte ar savu «mīksto sirdi» cenšas bērna vietā izdarīt tam uzdoto darbu. Sai gadījumā vecāku prasība zaudē jebkādu jēgu.

Tikai pilnīga visu vecāko ģimenes locekļu bērnam izvirzīto prasību saskaņotība spēj bērnā ieaudzināt pienākuma apziņu un atbildības sajūtu ģimenes kolektiva priekšā, kā arī sekmēt to iemaņu izveidošanos, par kuru nozīmi jau iepriekš runāts.

Svarīgs kolektivisma audzināšanas priekšnoteikums ir nelabu, negativu ieradumu pārvarēšana, kuri bērnam var rasties vai nu nepareizas audzināšanas dēļ, vai arī citu bērnu ietekmē. Cīnoties pret tādiem negativiem ieradumiem, jāseko krievu pedagoģijas zinātnes pamatlicēja K. D. Ušinska padomiem: atsegt nelaba ieraduma rašanās cēloņus, novērst šos cēloņus un tai pašā laikā bērnu virzīt uz pareizu rīcību, kas sekmētu citu, pozitivu ieradumu izveidošanos.

Tādi galvenajos vilcienos ir vispārīgie priekšnoteikumi kolektivisma audzināšanai ģimenē. Jāievēro, ka kolektivisma audzināšana ir ļoti sarežģīts un atbildīgs uzdevums, kas prasa lielu izturību un pacietību. Šo uzdevumu var atrisināt tikai pakāpeniski, obligāti ievērojot secību un pakāpenību audzināšanas darbā dažādajās bērna audzināšanas un attīstības pakāpēs. Lai sekmīgi atrisinātu šo uzdevumu, jāievēro bērna audzināšanas un attīstības atsevišķo posmu īpatnības.

Aplūkosim sīkāk īpatnības, kas raksturo bērnu audzināšanu kolektivisma garā priekšskolas un skolas vecumā.

ĢIMENES NOZĪME, AUDZINOT PRIEKŠSKOLAS VECUMA BĒRNUS KOLEKTĪVISMA GARA.

No audzinašanas ģimene atkarīgas īpašības, kadas būs bērnam, tam pirmo reizi ierodoties skolā. Tieši šajā periodā tiek likti kolektivisma pamati, kas izveidosies tālāk ģimenes un skolas kopīgā darba ietekmē.

Vecāku pirmais svarīgais uzdevums (sevišķi ģimenēs, kur ir tikai viens bērns vai kur ir bērni ar ļoti lielu vecuma starpību) — bērnam, jau sākot ar 4 gadiem, dot iespēju būt kopā ar citiem tā paša vecuma bērniem, pierast pie kopīgām rotaļām, nodibināt pareizas attiecības ar citiem bērniem.

Šis uzdevums visvieglāk atrisināms, ja bērnam iespējams apmeklēt bērnudārzu. Bet arī tais gadījumos, kad bērnam šāda vai tāda iemesla dēļ nav iespējams apmeklēt bērnudārzu, tam jādod iespēja satikties un kopīgi rotaļāties ar citiem bērniem, pareizi vadot šīs kopīgās rotaļas.

Parasti apmēram 4 gadu vecumā bērniem attīstās interese par citiem bērniem, rodas tieksmes pēc grupu ro

taļām (atšķirībā no iepriekšējā posma, kad bērns labprāt rotaļājas viens). Ļoti svarīgi izmantot šīs bērna dabiskās tieksmes būt kopā ar tā paša vecuma bērniem un šajā periodā noorganizēt bērnu kopīgās rotaļas.

Daži vecāki, bīstoties citu bērnu negativās ietekmes, cenšas atturēt savu bērnu no tikšanās ar citiem bērniem, grib to pilnīgi izolēt no «svešiem» bērniem. Tādai bērna izolācijai būs negativās sekas: bērns neiemācās dzīvot un rotaļāties bērnu kolektivā un vēlāk, iestājoties skolā, tikai ar lielām grūtībām pierod pie savas klases un skolas kolektivā.

Lūk, ko stāsta kāda skolniece, kas mācās vienā no pēdējām klasēm.

«Priekšskolas gados es augu ģimenē pavisam viena. Ar manu audzināšanu nodarbojās vecmāmiņa. Es biju tai ļoti pieķērusies un neatgāju no tās nevienu soli, tā ka viņa mani bieži sauca par savu «astīti». Brāļu un māsu man nebija, bet no rotaļām ar «svešiem» bērniem mani visādi sargāja. Kad es pirmo reizi ierados skolā, mani pilnīgi nomāca daudzie bērni, rosība, troksnis starpbrīžos. Nobijusies no visas šīs man neparastās vides, es centos turēties savrup no biedrenēm un vienīgi gaidīju ar nepacietību, kad tad beidzot varēšu doties projām no šīs neomulīgās vides uz mājām. Es nevarēju saprast, kā citas meitenes varēja priecāties par savu pirmo skolas dienu. Tikai ļoti lēni es pieradu pie jaunajiem apstākļiem.»

Sīs meitenes stāsts uzskatāmi rāda, kas iznāk, ja priekšskolas vecuma bērns nesatiekas ar citiem bērniem.

Tāpēc vecāku uzdevums ir nevis «pasargāt» savu bērnu no citiem bērniem, bet pareizi vadīt bērnu kopīgās rotaļas. Vecākiem jāzina, ar ko rotaļājas viņu bērni, kādas ir bērnu rotaļbiedru labās un ļaunās īpašības. Vislabāk, ja vecāki nodibina kontaktu ar dēla vai meitas rotaļbiedru vecākiem un kopā ar tiem padomā, kā vislietderīgāk noorganizēt un vadīt bērnu rotaļas.

Te jāatceras, ka pareizu vadību prasa ne tikai bērnu

kolektivo rotaļu saturs, bet arī bērnu savstarpējās attiecības šo rotaļu laikā. Bērni jau šai vecumā jāmāca draudzīgi rotaļāties, respektēt biedru vēlēšanos. Bērni nedrīkst biedriem darīt pāri, bet, gluži otrādi, viņiem jāpalīdz tiem. Ļoti svarīgi ir pareizi reaģēt uz atsevišķām sadursmēm, kas var gadīties bērnu starpā. Šajā periodā nereti atgadās strīdi un dažkārt pat kaušanās. Šie strīdi lielāko tiesu ir ļoti īslaicīgi, un bērni parasti paši ātri nokārto savu konfliktu. Bet notiek arī tā, ka bērns, pat tad, kad viņš pats ir bijis sadursmes vaininieks, aizskrien sūdzēties pieaugušiem par to, ka viņam «darīts pāri». Nepareizi dara tie vecāki, kas, dzirdot šādu sūdzību, uzreiz, nekā nenoskaidrojuši, nostājas «sava» bērna pusē un sāk «pāri darītāju» strostot. Tādos gadījumos bērnu konflikts dažkārt pāraug nopietnā strīdā starp vecākiem, sevišķi tad, ja «pāri darītāja» vecāki izrāda tādu pašu centību, aizstāvot «savu bērnu». Pašam bērnam šāda viņa tēva vai mātes attieksme pret viņa rotaļbiedra vecākiem ieaudzina aizdomīgumu, ļaunumu, šauru, stulbu ģimenes egoismu.

Kad bērns nāk pie vecākiem ar sūdzībām, dažkārt pat raudot, viņiem vispirms bērns mierīgi jāiztaujā un jānoskaidro viss, kas ir noticis. Lielāko tiesu vainīgas ir abas puses. Ļoti svarīgi ir bērnam izskaidrot, ka rotaļājoties jārēķinās ar biedriem, jābūt piekāpīgam un ka bērniem pašiem jācenšas atrast mierīgs atrisinājums sadursmju gadījumos. Jācenšas bērnus samierināt un pēc iespējas nodibināt kontaktu ar vecākiem, cenšoties panākt vienādas prasības pret bērniem, to rotaļām un savstarpējām attiecībām.

Audzinot bērnus kolektīvisma garā, ļoti svarīgi priekšskolas vecumā pareizi iekārtot bērna dzīvi un attiecības pašā ģimenē. Jau sākot ar šo vecumu, bērnam jāmācās rēķināties ar citu savas ģimenes locekļu interesēm. Vi

ņam jāprot apvaldīt savu balsi un savas kustības, netrokšņot, ja tēvs vai māte atpūšas vai vecākais brālis vai māsa gatavo uzdevumus. Lai bērnu pieradinātu pie tā, vecākiem un lielākajiem bērniem pašiem jārāda laba priekšzīme, rūpējoties par klusumu un mieru ikreiz, kad kādam no ģimenes locekļiem tas nepieciešams. Tāpat arī visādi jāapsveic jebkāds bērn^i rūpju izpaudums par vecāku vai citu ģimenes locekļu, kā arī kaimiņu mieru. Katram bērna pareizam solim, kurā izpaužas viņa smalkjūtība pret apkārtējiem cilvēkiem, jārod vecāku vai lielāko bērnu atbalss (piemēram: «Pēterītis gan šodien bijis labiņš. Viņš tik klusi rotaļājās un netraucēja Ņinai mācīties» utt.). Ja turpretim bērns nepareizi rīkojas, vecākiem un lielākajiem bērniem ik reizi bērnam maigā formā uz to jāaizrāda un jāpaskaidro, ka nepieciešams uzvesties klusāk. Vēl labāk, ja mazajam palīdz atrast kādu citu nodarbošanos, kas būtu tikpat interesanta, bet ne tik trokšņaina.

Bērnam jau priekšskolas vecumā jāieaudzina tieksme palīdzēt, cik to atļauj viņa spēki un iespējas, tēvam, mātei, vecmāmiņai, brāļiem un māsām. Bērniem šai vecumā bieži mostas vēlēšanās palīdzēt pieaugušajiem, bet tie dažkārt paši apspiež šādu bērna vēlēšanos ar aizvainojošu repliku: «Tu vēl esi maziņš.» Protams, nedrīkst bērnam dot darbu, kas tam nav pa spēkam, bet vienmēr var atrast viņam pieejamu veidu, kā viņš var pieaugušajiem «palīdzēt». Tāpat visādi jāveicina bērna rūpes par jaunākajiem ģimenes locekļiem, bet atkal ievirzot šīs rūpes tādā gultnē, lai to izpaudums nekaitētu ne pašam priekšskolas vecuma bērnam, ne viņa jaunākajam brālītim vai māsiņai.

Ļoti svarīgi, lai priekšskolas vecuma bērnam, sākot jau ar 5—6 gadiem, būtu noteikts, kaut arī neliels pienākums, noteikts darbs ģimenē. Tas sākumā var aprobē-

žoties ar to, ka bērns uztur tīrībā un kārtībā savas rotaļlietas, savu apģērbu un savu gultu. Bērnam kļūstot vecākam, tas var sākt mātei palīdzēt klāt galdu, apliet puķes utt. Tam jāpierod arī veikt atsevišķus uzdevumus (atnest kaut ko, nolikt kādu lietu savā vietā utt.); bet sevišķi svarīgi, lai viņam būtu noteikti pastāvīgi pienākumi ģimenes kolektivā. Sistemātiski pildot šādus pienākumus ģimenes kolektivā, jau priekšskolas vecumā tiek likti pamati atbildības sajūtas audzināšanai kolektivā priekšā.

Ļoti svarīgi ir bērnus iemācīt jau priekšskolas vecumā saskaņot savas vēlēšanās ar ģimenes iespējām, rēķinoties ne tikai ar savām, bet arī ar citu ģimenes locekļu interesēm. Bērns grib kādu dārgu rotaļlietu, bet citiem ģimenes locekļiem ir citas, svarīgākas vajadzības (piemēram, jānopērk kurpes vecākajam brālim, jāšuj kleita mātei), un tāpēc bērnam jāprot atteikties no savas vēlēšanās. Bet arī tad, kad tas būtu pilnīgi iespējams, nedrīkst apmierināt jebkuru bērna vēlēšanos, bet jo vairāk tā untumus. Ļoti ļauni, ja bērns priekšskolas vecumā neiemācās saprast vārdu «nedrīkst», ja pierod pie tā, ka bez vārda runas izpilda katru viņa prasību un ja neiemācās apvaldīt savas iegribas un untumus.

Lielās ģimenēs bērnu audzināšanā kolektivisma garā liela nozīme ir tam, cik pareizi būs izveidotas vecāko un jaunāko brāļu un māsu savstarpējās attiecības. Seit nodibinās sadarbības, palīdzības, gādības, prasību, vadības un pakļautības visdažādākās formas. Piedalīšanās tik liela ģimenes kolektivā darba dzīve, kur kolektivā darbība tiek pareizi vadīta, ir laba kolektivisma audzināšanas skola ikkatram ģimenes loceklim.

Nelielās ģimenēs nav tik plašu iespēju izveidot sarežģītās savstarpējās atkarības attiecības, bet arī tur bērnam jau priekšskolas vecumā jājūt, ka viņš ir kolektivā locek

lis un ka to ar citiem kolektivā locekļiem saista noteikti pienākumi.

Kolektivisma audzināšanā priekšskolas vecumā liela nozīme ir gaitām bērnudārzā. Te bērns, ik dienas satiekoties ar citiem bērniem un rotaļājoties ar tiem, mācās rēķināties ar viņu interesēm.

Vecākiem jāzina, kādas prasības izvirza bērnudārzs bērna uzvedībai un tā attiecībām ar citiem bērniem, kādas iemaņas un uzvedības ieradumus tam tur ieaudzina, kādus darba pienākumus viņam tur māca pildīt (piemēram, kad bērns ir dežurants un palīdz klāt galdu vai seko, kā bērni mazgā rokas pirms ēšanas utt.). Zinādami šīs prasības, vecāki var attiecīgi audzināt bērnu mājās. Tikai tad, kad ir ģimene, ir bērnudārzs bērnam izvirzīs vienas un tās pašas prasības un centīsies kopīgiem spēkiem izveidot pareizu bērna uzvedību, bērns jau priekšskolas vecumā apgūs patiesus kolektivisma ieradumus..

ĢIMENES NOZĪME, AUDZINOT SKOLAS VECUMA BĒRNUS KOLEKTĪVISMA GARA.

Bērnam mācoties skolā, ģimenes nozīme kolektivisma audzināšanā ievērojami izmainās. Sākot ar šo brīdi, bērnu audzināšanu kolektivisma garā galvenokārt veic skola.

Jau ar pirmo mācību dienu skolā bērns kļūst par skolēnu kolektivā locekli. Kopā ar saviem klases biedriem viņš mācās, apgūst galvenās mācību darba iemaņas un ieradumus, kā arī skolēnu uzvedības noteikumus skolā un ārpus tās. Sā kopīgā darba procesā klases skolēnu starpā izveidojas noteiktas attiecības, kas sākumā vēl ir diezgan vienkāršas. Jau pirmajā klasē skolēns mācās pavēlēt biedram (būdams par dežurantu) un tam pakļau

ties (dežurējošam biedram), viņš mācās rūpēties par tīrību un kārtību klasē, par kolektiva kopīgajām vajadzībām. Pakāpeniski šīs pavēlēšanas un pakļaušanās attiecības kļūst sarežģītākas, kad bērnu kolektiva parādās amatpersonas ar ilgstošākām pilnvarām (piemēram, sanitārs, kas pārbauda savu klases biedru sejas, «roku un apģērba tīrību).

Sākot ar 3. klasi, skolēni iestājas pionieros. No šā brīža bērns sāk piedalīties daudzveidīgajā, interesantajā pionieru organizācijas, tās pulciņu un posmu darbībā. Vadot nodarbības dažādos pulciņos, skolu mācību un izmēģinājumu lauciņos, laboratorijās un kabinetos un dodot pionieriem praktiskus uzdevumus, pionieru organizācija audzina bērnos apzinīgu attieksmi pret mācībām un ieaudzina viņiem mīlestību un interesi uz zināšanām. Dažāda veida ekskursiju, pārgājienu, pionieru salidojumu un sanāksmju organizēšana, piedalīšanās parādēs un svētkos apmierina pionieru daudzveidīgās ārpusskolas intereses, šā vecuma bērniem raksturīgo tieksmi uz romantiku, rotaļām un visu, kas ir interesants un aizraujošs. Visa pionieru organizācijas darbība virzīta uz to, lai vispusīgi attīstītu pašu bērnu iniciativu un patstāvību. Šīs darbības laikā bērni mācās kolektīvi strādāt, organizēt savu kolektivo dzīvi. Skolēnu kolektiva attīstās arvien sarežģītākas savstarpēju attiecību formas, pionieri mācās pavēlēt un paklausīt biedram kolektiva interešu vārdā, viņos izveidojas padomju cilvēkam nepieciešamās kolektīvās darbības iemaņas un ieradumi.

Sākot ar septīto klasi, labākie pionieri iestājas komjaunatnē klasē izveidojas komjaunatnes grupa, kas pakāpeniski izaug un nostiprinās. Vecākajās klasēs komjaunatnes organizācijā jau iestājusies skolēnu lielākā daļa. Komjaunieši palīdz skolotājiem cīņā par to, lai skolēni

pamatīgi apgūtu zināšanas, lai klasē nostiprinātos apzinīgā disciplina un lai paplašinātos skolēnu kultūras ap: vārsnis. Sabiedriskā doma labi organizētā, saliedēta vecāko klašu skolēnu kolektiva, kuru pirmajās rindās atrodas komjaunieši, ir svarīgs ierocis cīņā pret atsevišķu skolēnu nepareizu uzvedību, to nolaidīgo attieksmi pret mācībām, cīņā pret necienīgu rīcību skolā un ģimenē, sabiedriskajās vietās un uz ielas. Komjaunatne audzina visus savus biedrus augsta idejiskuma garā, audzina uzticīgus komunisma cēlājus Padomju Savienībā. Komjaunatnes organizācija palīdz skolotājiem savu jaunāko biedru — pionieru audzināšanā. Daudzi vecāko klašu komjaunieši strādā par pionieru vadītājiem vidējo un jaunāko klašu pionieru pulciņos. Sīs rūpes par jaunākajiem biedriem liek komjauniešiem vēl vairāk izjust savu atbildību ne vien par savu darbu, bet arī par savu biedru un visas skolas darbu, par visas skolas kolektiva godu. Arī tādas darba formas kā skolēnu piedalīšanās pilsētas un rajona mēroga sacensībās dažādos sporta veidos, matemātikas olimpiādēs, pašdarbības skatēs, kur skolēni aizstāv savas skolas godu, attīsta skolēnos atbildības sajūtu skolas priekšā. Tiekoties ar skolas bijušajiem audzēkņiem tradicionālos vakaros, skolēnos veidojas lepnuma jūtas par savu skolu.

Skolas pionieru organizācijai vēl jāpārvar daudz grūtību. VĻKJS XII kongress atzīmējis samērā daudz trūkumu pionieru organizācijas darbā skolās un nospraudis ceļus to likvidēšanai. Tomēr skola un skolēnu organizācijās, neraugoties uz šiem trūkumiem, veic milzīgu darbu kolektīvisma audzināšanā skolēnos.

Tikai padomju skola izvirza sev uzdevumu audzināt nākošo kolektiva locekli, un tikai tā spēj sekmīgi atrisināt šo uzdevumu, jo tā ir audzināšanas nolūkos organizēts kolektīvs. Buržuāziskā skola sev nesprauž tādus uz

devumus. Gluži otrādi, tā, cik vien iespējams, cenšas audzināt skolēnus individuālisma, cietsirdīga egoisma, neapvaldītas peļņas kāres garā. Tāpēc buržuāziskā skola nekad nav bijusi un nevar būt īsts kolektivs. Dziļš antagonisms un savstarpējs naids raksturo cilvēku attiecības tās sabiedriskās iekārtas skolās, kur valda likums «cilvēks cilvēkam vilks».

Padomju skola veic savus atbildīgos uzdevumus bērnu audzināšanā ciešā kontaktā ar ģimeni. Skolēnu vecāki un visa padomju sabiedrība ik dienas palīdz skolai atrisināt tai izvirzītos lielos un sarežģītos uzdevumus jaunās paaudzes komunistiskajā audzināšanā. Tas pilnā mērā arī attiecas uz kolektīvisma audzināšanu skolēnos.

Skolas gados galvenās rūpes par kolektivisma audzināšanu bērnos gulstas uz skolu, bet tas nenozīmē, ka ģimenei šai ziņā nekas nebūtu jādara. Ģimenes, vecāku nozīme arī šajā periodā ir visai ievērojama.

Kas tad jādara vecākiem skolas periodā, lai sekmētu bērna audzināšanu par padomju kolektiva cienīgu locekli?

Ģimenes darbam skolas vecuma bērnu audzināšanā kolektivisma garā jānorit divos virzienos: pirmkārt, visiem spēkiem palīdzot skolai, otrkārt, pareizi iekārtojot skolēna dzīvi un darbu ģimenes kolektiva.

Apskatīsim sīkāk katru no šiem abiem virzieniem.

ĢIMENES PALĪDZĪBA SKOLAI, AUDZINOT BĒRNUS KOLEKTĪVISMA GARA.

Skola ir galvenais kolektivs, kurā aug, mācās un attīstās skolas vecuma bērns. Skola tam dod zināšanas, audzina to un sagatavo nākamajai patstāvīgajai darbībai. Padomju skolēni kvēli mīl savu skolu. Viņi cieni savus skolotājus, audzinātājus un ir cieši saistīti ar sko

lēnu kolektivu. «Skola ir mana dzimtā māja», «Mans pulciņš, mans posms ir mana otrā ģimene», tā bieži dzird runājam pašus skolēnus.

Ir ļoti svarīgi, lai vecāki atbalstītu šo skolēnu mīlestību uz skolu, cieņu pret skolotājiem un pateicības jūtas par skolotāju pašaizliedzīgo un cēlo darbu.

Vecāku lielum lielais vairums pareizi izprot savus uzdevumus šai ziņā. Daudzi vecāki ne vien labi pazīst un cieni skolas veikto darbu bērna audzināšanā, bet arī paši aktivi piedalās šajā darbā, sistemātiski apmeklējot vecāku sapulces, veicot lielu darbu vecāku komitejās utt. Nav nevienas skolas, kur nestrādātu vecāku aktivs, palīdzot administrācijai un pedagogu kolektivam skolas labiekārtošanā, tās sanitārā stāvokļa uzlabošanā, ekskursiju sarīkošanā, koncertu un citu ārpusklases darba pasākumu organizēšanā, kā arī palīdzot skolēniem sadzīves jautājumos.

Vecāku lielākā daļa katrā izdevīgā gadījumā sarunās ar bērniem cenšas pasvītrot savu cieņu pret to skolotājiem un savu pateicību par zināšanām, ko skolotāji dod bērniem. Tas liek arī bērniem just cieņu pret skolotājiem. Vecākiem jānosoda un jānovērš jebkāda atsevišķu skolēnu nepieklājība pret skolotājiem.

Tomēr, diemžēl, vēl ir gadījumi, kad atsevišķi vecāki, dzirdot sava dēla vai meitas sūdzību par «netaisnīgo» skolotāju, kas it kā «piesienas» un «tīšām» liek sliktas atzīmes, nepūlas noskaidrot patiesos apstākļus, bet uzreiz nostājas sava bērna pusē, sāk tam izrādīt savu līdzjūtību, apsola tam aizstāvēt to un skolotāju, kas bērnam it kā dara pāri, «saukt pie kārtības». Vēlāk, pārbaudot apstākļus, izrādās, ka skolēna sūdzība bijusi nepamatota. Bet vārdi, kas nosoda skolotāju, jau izteikti, un tie atstāj savas pēdas bērna apziņā.

Lūk, kāpēc tādos gadījumos jānoskaidro lietas būtība,

bet nevis pārsteidzīgi jāpievienojas bērna sūdzībai. Bērniem aizvien jāizskaidro, ka skolotāji veic lielu un grūtu darbu, ka tie dziļi jācienī un visiem iespējamiem līdzekļiem jācenšas palīdzēt tiem ar centību, apzinīgu disciplinu un labu uzvedību.

Reizē ar to ir ļoti svarīgi, lai vecāki būtu informēti par to darbu, ko skolā veic skolotāji. Šim nolūkam viņiem jāuztur kontakts vispirms ar klases audzinātāju un jāveic nepieciešamais audzināšanas darbs, uzklausot viņa padomus.

Dažkārt vecāku nostāja pret skolu ir noraidoša; tie kritizē bērnu, klātbūtnē skolotājus, izsakās, ka skola un skolotāji tikai «kropļojot» bērnu un ka pareizi audzinot tikai viņi, vecāki. Šādi atsevišķi gadījumi skolas vecāku aktiva sanāksmēs parasti tiek asi nosodīti, izskaidrojot šādiem vecākiem, cik kļūdainas un kaitīgas ir pozicijas, ko tie ieņem pret skolu.

Tas tomēr nebūt nenozīmē, ka nebūtu uzmanīgi jāizturas pret ikkatru skolēna sūdzību, darot to zināmu skolas vadībai, lai varētu rūpīgi noskaidrot lietas būtību un novērst vienā vai otrā gadījumā iespējamos trūkumus; vai kļūdas. Viss tas jādara organizēti un pārdomāti; neizveidojot skolēnā negativu attieksmi pret skolu visumā.

Liela nozīme ir arī ģimenes, vecāku attieksmei pret bērna skolas biedriem un draugiem. Lielākā daļa vecāku pareizi saprot, cik liela nozīme ir biedriskumam un draudzībai. Tādi vecāki interesējas par to, kā viņu bērns izturas pret saviem biedriem un tie pret viņu, ko tas izraudzījies par tuvāko draugu, kāds ir šīs draudzības raksturs un kādas kopīgas intereses ir tās pamatā.

Skolēna labākie draugi, kas tam palīdz darbā un cīņā pret paša trūkumiem, smalkjūtīgie, gādīgie draugi, kas reizē ar to ir prasīgi kā pret biedru, tā arī pret sevi pašu, skolēna ģimenē ir gaidīti viesi. Vecāki saprot, ka tāda»

draudzība palīdz pareizi audzināt bērnu, un paši cenšaspēc iespējas palīdzēt sava dēla vai meitas draugiem un biedriem.

N. skolas skolniece Zina M. guva sliktas sekmes vairākos mācību priekšmetos. Iepazīstoties ar viņas mājas apstākļiem, noskaidrojās, ka meitenei ir ārkārtīgi nelabvēlīgi apstākļi mācībām. Tad Nadja K., Zinās labākā draudzene, lūdza savai mātei atļaut Ziņai nākt pie viņas mājās mācīties. Nadjas māte ne tikai labprāt atļāva to, bet arī pati palīdzēja Ziņai angļu valodā; pārējos priekšmetos Ziņai palīdzēja pati Nadja. Pēc stundām abas draudzenes devās uz. Nadjas dzīvokli, un tur Zina mācījās un atpūtās, pie kam tika darīts viss, lai meitene varētu justies kā savā ģimenē. Nadju mātes attieksme pret viņas draudzeni aizkustināja. Reizē ar to viņa saprata, ka viņas ģimenē, tāpat kā visā padomju sabiedrībā, cienī draudzību, šīs lieliskās jūtas.

Tādu faktu var minēt ļoti daudz. Tomēr līdzās šādiem faktiem, kas mūsu skolai ir patiešām raksturīgi, vēl, diemžēl, dažkārt sastopami gadījumi, kad atsevišķi vecāki nepareizi izturas pret savu bērnu draudzību un to attiecībām ar biedriem.

Ir gadījumi, kad skolēns, sastrīdējies ar kādu no saviem biedriem, sāk mājās par,viņu sūdzēties un stāstīt par viņa trūkumiem, bet vecāki dēlam piebalso, noticot visam, ko viņš stāsta. Citureiz bērns tāda paša iemesla dēļ sāk nosodīt citu biedru un vecāki to uzklausa tikpat līdzjūtīgi. Galu galā iznāk, ka visi viņa biedri ir slikti un tikai viņš viens pats ir labs. Tāda vecāku attieksme sekmē skolēna nepareizo izturēšanos pret biedriem, pret kolektivu, un rezultātā skolēns nostāda sevi pretim kolektīvam, neizbēgami nonākot ar to konfliktā.

Citos gadījumos kāda nepārdomāta vai netaktiska vecāku piezīme par kādu bērna tuvu draugu izraisa slimīgu reakciju bērnā un var radīt konfliktu ģimenē.

Vecākiem jāzina kā pozitivās, tā negativās sava bērna tuvo draugu īpašības un šī draudzība attiecīgi

jaietekme. Tam nepieciešams ļoti liels vecāku takts un uzmanība.

Milzīga nozīme, audzinot skolas vecuma bērnus kolektīvisma garā, ir pareizai vecāku attieksmei pret sabiedrisko darbu, ko skolēns veic savā klasē, pionieru vai komjaunatnes kolektivā.

Padomju ģimenē skolēna sabiedrisko darbu cienī un vispusīgi atbalsta. Tēvi un mātes parasti labi zina, kādus pienākumus pilda viņu dēls vai meita pionieru vai komjaunatnes organizācijā, kā viņi piedalās savas klases un sabiedriskajā dzīvē. Tāpēc viņi aizvien cenšas pārliecināt savus bērnus, ka nepieciešams nopietni un atbildīgi izpildīt saņemtos uzdevumus. Daudzos gadījumos vecāki paši aktivi palīdz skolēnu sabiedriskajām organizācijām, organizējot pulciņus, kolektīvus kultūras pasākumu apmeklējumus un ekskursijas, sekmējot skolēnu māksliniecisko pašdarbību, kā arī palīdzot atpalikušajiem skolēniem.

Kādas Ļeņingradas skolas 8. klases audzēkņi — fizikas pulciņa dalībnieki — nolēma pašu spēkiem iekārtot laboratoriju, kurā varētu izdarīt mēģinājumus un demonstrējumus. Kādas meitenes tēvs, inženieris elektriķis, uzņēmās šefību par šo pulciņu. Viņš bērniem daudz palīdzēja, konstruējot ierīces, iegādājoties nepieciešamo materiālu un «elektrificējot» fizikas kabinetu. Ar viņa palīdzību bērniem izdevās veikt lielu sabiedriski derīgu darbu un tajā pašā laikā apgūt katram padomju cilvēkam nepieciešamās politechniskās iemaņas un prasmes.

Citā skolā 7.a klases skolēni, starp kuriem bija daudz nesekmīgo, nolēma noorganizēt klasē savstarpēju biedrisku palīdzību, šim nolūkam uzdodot labākajiem skolēniem nodarboties ar atpalikušajiem. Kādas sekmīgas skolnieces māte, slimības dēļ pensionēta * skolotāja, nolēma bērniem palīdzēt viņu labā nodoma realizēšanā. Viņa pastāstīja meitai un pārējiem «sabiedriskajiem repetitoriem», kā jāstrādā ar atpalikušiem skolēniem. Apmeklējot šo «sabiedrisko repetitoru» atsevišķas nodarbības ar atpaliekošajiem bērniem, viņa tiem deva konkrētus norādījumus un padomus, parādīja, kā var vis

labāk izskaidrot grūti saprotamu vielu, kā pieradināt skolēnus pie sava darba plānošanas utt. Sāda darba rezultātā ievērojami uzlabojās visas klases sekmes.

Ja vecāki cienī skolēnu sabiedrisko darbu, sevišķi, ja viņi tiem palīdz sabiedriskā darba noorganizēšanā, tad šis darbs skolēnu acīs iegūst jo lielāku nozīmi un līdz ar to tiek sekmēta skolēnu apzinīgas un atbildīgas attieksmes audzināšana pret sabiedriskajiem uzdevumiem.

Tomēr vēl joprojām, diemžēl, vecāki dažreiz aizliedz saviem bērniem piedalīties skolas kolektivā sabiedriskajā darbā. Viņi prasa, lai bērns nekavējoties pēc stundām atgrieztos mājās, un neatļauj tam kopā ar biedriem doties ekskursijās un kolektivi apmeklēt kultūras pasākumus. «Mūsu bērns var apmeklēt muzeju vai aiziet uz teātri ar savas ģimenes locekļiem,» mēdz teikt tādi vecāki. Pie kā var novest tāda nepareiza vecāku attieksme pret bērna piedalīšanos skolas kolektivā sabiedriskajā darbā, liecina šāds fakts.

N. skolas skolniece Nataša S. sekmju ziņā pirmajos četros skolas gados bija viena no labākajām skolniecēm klasē. Kā mācību teicamnieci to 5. klasē ievēlēja par posmvedi, bet dnz vien klases audzinātāja ievēroja, ka Natašai posmā nav autoritātes. Vēl vairāk, izrādījās, ka klases lielākā daļa sāka izturēties pret Natašu ar aizvien pieaugošu nepatiku: savstarpējās sarunās to sauca par «tipinu», bet sarunās ar viņu pašu par «memmes meitiņu».

Noskaidrojot tādas attieksmes iemeslus, klases audzinātāja uzzināja, kā skolēnu sašutumu izraisa Natašas attieksme pret kolektivu, tā dzīvi un darbu. Nataša tūliņ pēc stundām aiziet mājās, nekad nenoorganizē posma sanāksmes, nepiedalās pulciņu sanāksmēs, kolektivā grāmatu lasīšanā, kolektīvos kultūras pasākumu' apmeklējumos vai sarīkojumos. No tādas Natašas uzvedības bērni secināja, ka viņa vairās no kolektivā, neiekļaujas tajā un ir vienkārši «egoiste, kurai biedri it neko nenozīmē».

Bet sarunā ar Natašu izrādījās, ka viņa pret kolektivu nemaz neizturas tā, kā bija domājuši bērni. Nataša ļoti gribēja būt vairāk kopā ar citiem bērniem, ar tiem iet uz teātri, sarīkojumiem, noorganizēt sanāksmes. Bet Natašas māte bija kategoriski aizliegusi?

-meitai palikt skolā pēc stundām kaut uz pusstundu, un Nataša baidījās aizkavēties skolā pat dažas minūtes: «Māte bārsies!» Māte me tikai neļāva Natašai piedalīties kolektiva ārpusklases dzīvē, bet ari neļāva tai satikties ārpus skolas pat ar atsevišķām skolas biedrenēm. Tā rezultātā meitene auga viena, bez draudzenēm. Tā Natašas mātes nepareizā izturēšanās nostādīja Natašu tāda cilvēka stāvoklī, kas ir ārpus kolektiva, lai gan meitene pati ļoti vēlējās kopīgi pavadīt laiku ar citiem bērniem un piedalīties kolektiva dzīvē.

Klases audzinātājai bija jāveic liels darbs, lai pārvarētu klases biedru nepareizo nostāju pret Natašu un palīdzētu viņiem saskatīt meitenes īsto seju, lai modinātu vēlēšanos tai tuvināties un tai palīdzēt. Bet vēl lielākas pūles bija jāveltī tam, lai pārliecinātu Natašas māti, ka tā ar savu nepareizo izturēšanos sagādā meitenei lielas ciešanas un ļoti kaitē viņas audzināšanai.

Dažkārt vecāki ne labprāt redz, ka viņu dēls vai meita, kas mācās labāk, nodarbojas ar atpaliekošajiem biedriem. Šie vecāki acīm redzot nesaprot, ka viņu bērns, izskaidrojot biedram grūtu uzdevumu, pats ar to apgūst dziļākas zināšanas un līdz ar to izveido sevī vērtīgās padomju cilvēka un laba biedra īpašības.

Nepareiza ir arī dažkārt sastopamā vecāku ironiskā attieksme pret skolēnu sabiedrisko darbu, uzskatot to nevis par kādu nopietnu lietu, bet gan par «rotaļu, atdarinot pieaugušos». Pat vismazākajam vecāku ironijas izpaudumam pret skolēna sabiedrisko darbu var būt ļoti ļaunas sekas. Dažreiz vecāku ironiskā attieksme var radīt skolēnā tendenci izturēties bezatbildīgi pret sabiedrisko darbu, pie kam šāda attieksme var dažkārt saglabāties arī pēc skolas beigšanas. Citos gadījumos, kur skolēnam jau izveidojusies nopietna un atbildīga attieksme pret sabiedrisko darbu, vecāku ironija var kaitēt pašiem vecākiem. «Man viņi ir tādi neapzinīgi!» dažkārt izsakās vecāko klašu skolēni par šādu vecāku attieksmi pret skolēnu sabiedrisko darbu.

Skolēna piedalīšanās skolas sabiedriskajā darbā nedrīkst nākt par ļaunu galvenajam skolēna pienākumam —

labi mācīties. Bet skola vienmēr tam seko, lai atsevišķi skolēni — «aktivisti» netiktu pārslogoti ar sabiedrisko darbu, un cenšas vienmērīgi sadalīt sabiedriskos uzdevumus starp visiem skolēniem. Lai to sasniegtu, sabiedriskajā darbā šādā vai tādā mērā jāiesaista visi skolēni, jo katram jāveic savām spējām atbilstošs uzdevums.

Audzināt bērnā cieņu pret skolu, skolotājiem, biedriem, bērnu kolektivu un paša sabiedrisko darbu šajā kolektiva — tādi ir vecāku galvenie uzdevumi, palīdzot skolai tās darbā skolēnu audzināšanā kolektivisma garā.

BĒRNU AUDZINĀŠANA KOLEKTĪVISMA GARĀ ĢIMENĒ.

Ģimenes nozīme kolektivisma audzināšanā skolas vecuma bērnos nevar aprobežoties ar to palīdzību; ko ģimene šajā laikā sniedz skolai. Visai liela nozīme ir arī kolektivisma audzināšanai, ko veic pati ģimene, pareizi iekārtojot skolēna dzīvi un attiecības ģimenes kolektiva.

Skolēna galvenais darbs ir viņa mācības, un tāpēc ģimenei jārada visi vajadzīgie priekšnoteikumi tam, lai skolēns varētu sekmīgi pildīt savu pirmo patriotisko pienākumu Dzimtenes priekšā. Bet tas nebūt nenozīmē, ka skolēns būtu jāatbrīvo no visiem pienākumiem savā ģimenē.

Galvenais kolektivs, kura vispusīgajā mācību darbā un sabiedriskajā dzīvē piedalās skolas vecuma bērns, ir skolas kolektivs. Bet tas nenozīmē, ka bērns, kas vēlāk izaug par pusaudzi, par jaunieti, vairs nav sava ģimenes kolektiva, padomju sabiedrības šūniņas loceklis. Skolēnam jābūt. īstam, pilnvērtīgam sava ģimenes kolektiva loteklim. Viņam šis kolektivs jācienī, jāmīl un ar to jālepojas.

Skolēnam (sevišķi vecāko, bet arī vidējo klašu) jā

zina savu vecāku stāvoklis politiski sabiedriskajā dzīvē. Viņam jāzina vecāku sasniegumi darbā, to sabiedriskā darbība, jāsaprot, cik nopietni un atbildīgi viņi izturas pret saviem pienākumiem. Pie tam lepnuma jūtas par tēvu vai māti, par viņu sasniegumiem ražošanas darbā un godpilno sabiedrisko stāvokli nedrīkst bērnā radīt iedomību un nepareizu priekšstatu, ka viņam pašam tāpēc būtu kaut kādas privilēģijas. Gluži otrādi, šis lepnums lai bērniem ir pamudinājums strādāt tikpat nopietni un pašaizliedzīgi un nākotnē sasniegt tādu pašu stāvokli. Vecākiem savā ģimenē jājūtas kā pilsoņiem, kas ar savu uzvedību rāda bērniem priekšzīmi.

Skolēna ,kā ģimenes kolektiva locekļa audzināšanā svarīga ir vecāku, kā arī vecāko brāļu vai māsu pareiza izturēšanās pret viņu. Te jāatrod pareizais tonis. Atrast pareizo toni nozīmē apvienot prasīgumu pret jaunāko ģimenes locekli ar cieņu pret viņu, pret viņa domām. Te nedrīkst būt nedz rupjības, nedz salkanības. Sevišķi jūtīgi šajā ziņā ir vidējo un vecāko klašu audzēkņi, kas uzskata sevi par «pieaugušiem» un ļoti apvainojas, kad ar viņiem apietas «kā ar maziem bērniem». Vecāku attieksme pret pusaudzi un jaunieti padomju ģimenē ne\far būt tāda despotiska izturēšanās, kāda nereti bija vērojama vecajā, pirmsrevolūcijas ģimenē. Bet šī izturēšanās nedrīkst būt arī familiāra, jo tad nav iespējama savstarpēja cieņa un jaunākais ģimenes loceklis nespēj izprast atbildību, kāda gulstas uz vecākiem par viņa audzināšanu un uzvedību.

Nepieciešams, lai skolēns justos ne tikai kā skolas kolektiva, bet arī kā ģimenes kolektiva loceklis, lai viņš justos saistīts ar pārējiem ģimenes kolektiva locekļiem,, justu savu atbildību tā priekšā, vispirms vecāku priekšā.

Skolas vecumā vēl vairāk nekā priekšskolas vecumā bērnam jāsaprot ģimenes materiālās iespējas un jārēķi

nās ne tikai ar savu vēlēšanos, bet vispirms ar pārējo ģimenes locekļu .vajadzībām. Nedrīkst izpildīt skolas vecuma bērnu visas vēlēšanās, pat tad ne, ja tas būtu iespējams. Vidējā, bet sevišķi vecākajā skolas vecumā tādējādi var gadīties, ka jaunais cilvēks, kam nav nekādu pienākumu un kam iespējams apmierināt katru savu vēlēšanos, sāk domāt tikai par savām izpriecām vien un kļūst par rupju egoistu. Iemesls tādām kļūdām ģimenes audzināšanā ir nepārdomāta un pārmērīga «mīlestība», kas pārsniedz jebkādas lietderības robežas un bērnam nes tikai nelaimi. Lielais krievu pedagogs K. D. Ušinskis norādīja, ka «… baudas, ja vien tās nepavada darbs, ne tikai ātri zaudē savu vērtību, bet arī ātri iznīcina cilvēka vērtību un atņem tam citu pēc citas viņa labākās īpašības» \

Bērna kā padomju kolektiva pilnvērtīga locekļa audzināšanā ļoti svarīgi ir, lai viņš pildītu noteiktus pienākumus, kamēr vien dzīvo ģimenē.

Skolas vecumā bērna piedalīšanos ģimenes darba dzīvē mazliet ierobežo laiks, bet toties kļūst daudzveidīgākas tās formas. Skolas vecuma bērnam, sevišķi pusaudzim, jaunietim, jaunietei, var un vajag vispirms izvirzīt nopietnākas prasības pašapkalpošanās ziņā. Pie tam vecākie skolēni var apkalpot ne tikai sevi, bet arī palīdzēt vecākiem savu jaunāko brāļu un māsu audzināšanā. Tā rezultātā skolēns iemācās veikt savus mājas darbus lietišķi un precizi, nekaitējot savām mācībām un savam sabiedriskajam darbam.

Kiru P., 10. klases audzēkni, teicamnieci un aktīvisti sabiedriskajā darbā, vecāki jau no bērnības pieradinājuši pie darba, un tā vienmēr paspēj izpildīt pienākumus, kādi. tai ir mājas dzīvē. Kira seko tam, lai viņas drēbes un apavi vienmēr būtu tīri un kārtībā,

1 K. D. Ušinskis, Raksti (krievu vai.), 2. sēj., 1948. gM :342. Ipp.

viņa mazgā un gludina savu veļu, lāpa zeķes un piešuj pogas ne tikai sev, bet arī mazajam brālītim. Tais dienās, kad viņas māte vēlu pārnāk no darba, Kira silda pusdienas tēvam. «Mūsu Kira ir īsta komjauniete kā skolā, tā an mājās,» saka par viņu draudzenes..

Arī Miša R., 8. klases audzēknis, jau no bērnības pieradis palīdzēt vecākiem. Miša mācās tikai uz pieci un četri, apzinīgi pilda visus sabiedriskos pienākumus, ko viņam uztic skolā. Mājās viņšvienmēr pats skalda un ienes malku, rūpējas par to, lai elektrības, vadi būtu kārtībā, izdara nelielus mēbeļu un citu mājturības priekšmetu remontus; dažkārt viņš pats izgatavo plauktiņus virtuvei utt. Miša ļoti rūpīgi seko sava apģērba un apavu tīrībai, pats piešuj notrūkušās pogas, negribēdams apgrūtināt ar to māti. Viss tas viņu netraucē regulāri nodarboties sporta pulciņā un piedalīties, sporta sacīkstēs, aizstāvot savas skolas godu.

Nadju L., 9. klases skolnieci, māte tāpat bija pieradinājusi pildīt zināmus pienākumus ģimenē, rūpēties par sevi un par jaunāko brāļi un māsu. Kad Nadjas māte nomira, meitenei nācās pilnīgi: aizstāt to ģimenē. Tagad uz Nadjas pleciem ir visa saimniecība, viņa pati gatavo, uzrauga un audzina jaunākos ģimenes locekļus. Neskatoties uz šiem pienākumiem, Nadja labi mācās un aizvien ir gatava mācībās palīdzēt vājākai draudzenei, izskaidrot tai grūti saprotamu uzdevumu.

Tādu piemēru var minēt daudz. Ar pateicību šie jaunie cilvēki atceras savus vecākus, kas pieradinājuši viņus pie darba, pie noteiktiem pienākumiem ģimenes kolektivā un kas iemācījuši viņiem pareizi iedalīt savu laiku. Tādi skolēni vēlāk parasti ir labi kolektivā locekļi kā ražošanas darbā, tā arī augstākajā mācību iestādē. Turpretim tais ģimenēs, kur bērnus sargā no darba, atbrīvo no pienākumiem pret kolektivu un pat no pašapkalpošanās, izaug cietsirdīgi egoisti, baltroči, sliņķi.

Vecāku pienākums ir prasīt no saviem bērniem cieņu pret savu ģimenes kolektivu. Tāpat vecākiem jāprasa, lai bērni, cik to ļauj viņu spēki, piedalītos ģimenes darba un saimnieciskajā dzīvē. Šo vecāku pamatoto prasību vienmēr atbalstīs skola, skolotāji, bērnu sabiedriskās organizācijas.

VĻKJS XII kongresa lēmumos ierakstīts: «Pionieriem, jāpalīdz vecākiem mājsaimniecībā, jāveic pašapkalpošanās darbs.»

Komjaunatne un pionieru organizācija skolā interesējas par to, kā izturas pret savu ģimeni katrs komjaunietis, katrs pionieris. Komjauniešu sapulcēs un pionieru sanāksmēs var bieži dzirdēt ziņojumus par to, kā komjaunieši un pionieri uzvedas mājās, kā viņi palīdz saviem vecākiem, brāļiem un māsām, kā viņi piedalās ģimenes dzīvē. Apspriežot šos ziņojumus, skolēni bargi nosoda tos, kuri negrib nekā darīt savas ģimenes labā. Skolēnu kolektivā ietekmē skolēns bieži sāk pārdomāt savu uzvedību un to krasi maina.

Kādas skolas komjauniešu sapulcē apsprieda jautājumu par skolēnu ārieni. Starp citu izteica priekšlikumu uzlikt visām skolniecēm un vispirms visām komjaunietēm par pienākumu ierasties skolā vienmēr ar tīri izmazgātu un izgludinātu baltu apkaklīti.

Un te nu kāda no 9. klases skolniecēm saka: «Kā es varu uzņemties tādu saistību! Mana māte taču tik vēlu atgriežas no darba. Viņa taču nevar paspēt izmazgāt un izgludināt man apkaklīti!»

Šie vārdi izraisīja veselu sašutuma vētru. Visi bija sašutuši par to, ka 9. klases skolniece atļauj savai mātei mazgāt un gludināt savas apkaklītes un vispār izpildīt darbu, ko šāda vecuma meitene var pati veikt. Tai pateica, ka viņa darot kaunu komjaunatnei. Komjaunieši pieprasīja, lai meitene pilnīgi atbrīvotu savu māti no jebkādām rūpēm par viņu un pati pildītu elementārākos pašapkalpošanās pienākumus.

Vainīgā stāvēja biedru priekšā, nosarkusi līdz matu galiem, un no kauna bija gatava vai zemē ielīst. Kolektivā bargais nosodījums acīm redzot bija viņu spēcīgi ietekmējis. Lai nu kā, bet, kad pēc divām nedēļām kāda no viņas draudzenēm apciemoja meitenes māti, tā teica: «Es vienkārši vairs nepazīstu savu Lidu — viņa kļuvusi tik gādīga un man neļauj vairs mājās neko darīt, visu viņa dara pati.»

Tādējādi arī skolas periodā ģimenei ir nopietni uzdevumi bērnu audzināšanā kolektivisma garā. Ģimenei ir svarīga nozīme kolektivā, sabiedrības pilnvērtīga locekļa audzināšanā.

īsti sekmīgi šie uzdevumi būs veicami tikai tad, ja tiks saskaņota ģimenes un skolas darbība. Lūk, kāpēc ikolektivisma audzināšanā, tāpat kā visā jaunās paaudzes komunistiskās audzināšanas procesā, ārkārtīgi svarīgs ir ģimenes kontakts ar skolu. Vecākiem jāzina, kādu darbu skola veic jaunās paaudzes audzināšanā, kādas īpašības tā cenšas ieaudzināt jauniešiem. Tikai tad vecāki varēs savukārt palīdzēt skolai bērnu audzināšanas darbā, tikai tad viņi veiks audzināšanas darbu pašā ģimenē nevis uz labu laimi, bet apzinīgi, kopā ar skolotājiem un skolas sabiedriskajām organizācijām.

Skolai arī jāzina, kā uzvedas bērns mājas apstākļos, kā viņš izturas pret vecākiem, vecākajiem un jaunākajiem brāļiem un māsām, kā viņš pilda savus pienākumus ģimenes kolektivā. Tad arī skola varēs palīdzēt vecākiem.

Tikai pastāvīgs vecāku kontakts ar skolu, ar skolotājiem un vispirms ar klases audzinātāju var nodrošināt skolēnu kā padomju kolektivā pilnvērtīgu locekļu audzināšanu, izveidot tajos nepieciešamos uzvedības ieradumus.

«… Kolektivisma īpašību ieaudzināšana cilvēkam, — teica М. I. Kaļiņins, — ir viena no visgrūtākajām praktiskajām problēmām, kas mums visiem jāatrisina, jo tas nozīmē piespiest cilvēku miljonu masas pilnīgi pārveidoties. Bet grūti nenozīmē neiespējami. Un, ja cilvēks, sākot ar komjaunatnes organizāciju, savā praktiskajā darbā sastrādās ar citiem cilvēkiem un centīsies pārvarēt individuālisma iezīmes, tad, bez šaubām, kolektivisma iemaņas, prasme dzīvot un strādāt kopā ar citiem, prasme koordjnēt savu rīcību ar citu interesēm attīstīsies par diezgan ievērojamu jaunā cilvēka — sociālistiskās sabiedrības locekļa — raksturīgo īpatnību sumu.» 1

1 М. И. Калинин. О коммунистическом воспитании и обл’чеиии,

1943. g, 25.-26. 1рр.

saturs

Ievads

Vispārīgie priekšnoteikumi bērnu audzināšanai ģimene kolektivisma garā

Ģimenes nozīme, audzinot priekšskolas vecuma bērnus kolektivisma garā

Ģimenes nozīme, audzinot skolas vecuma bērnus kolektīvisma garā

Ģimenes palīdzība skolai, audzinot bērnus kolektivisma gara Bērnu audzināšana kolektivisma garā ģimenē

A. ŠNIRMANIS PADOMJU ĢIMENES UZDEVUMI KOLEKTĪVISMA; AUDZINĀŠANĀ

TULKOJUSI A. FELDHUNE. Redaktore M. Andersone. Māksliniec, redaktors R. Jansons. Techniskā redaktore L. EngereKorektore G. Cimmermane. Nodota salikšanai 1955. g. 6. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1955. g. 27. septembri. Papīra formāts 54X84/i6 . 2,25 fiz. iespiedi.; 1,85 uzsk. iespiedi.; 1,55 izdevn. 1. Metiens 5000 eks. JT 25638.. Maksā 45 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 7916-Mcll96. Iespiesta I-zdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 23. tipogrāfijā Jelgavā». Raiņa ielā Nr. 34. Pašūt. Nr. 14356.

Content

A. I. Šņirmanis Padomju ģimenes uzdevumi kolektīvisma audzināšanā

VISPĀRĪGIE priekšnoteikumi bērnu audzinašanai ĢIMENĒ KOLEKTĪVISMA GARA.

ĢIMENES NOZĪME, AUDZINOT PRIEKŠSKOLAS VECUMA BĒRNUS KOLEKTĪVISMA GARA.

ĢIMENES NOZĪME, AUDZINOT SKOLAS VECUMA BĒRNUS KOLEKTĪVISMA GARA.

BĒRNU AUDZINĀŠANA KOLEKTĪVISMA GARĀ ĢIMENĒ.

saturs