Buzina ( Бузина) Oless (Олесь)

Par Ivanu Bargo

Par Ivanu Bargo

Ņemsim kaut vai tik strīdīgu personību kā Maskavas cars Ivans Bargais, kurš dzīvoja no 1530. līdz 1584. gadam un tronī nāca jau trīs gadu vecumā. Ko par viņu zina cilvēks, kurš mācījies vismaz kaut kādā skolā? Labākajā gadījumā to, ka viņš zaudēja Livonijas karu un ieviesa opričņinu, apcērtot nekaunīgākajiem bajāriem galvas pa labi un pa kreisi. Liberāls intelektuālis piebildīs, ka viņš bijis Krievijas autokrātijas un tirānijas personifikācija. Cik daudz asaru tika izliets par bajāriem, kuriem cars lika uzvilkt lāčādu un pēc tam uzrīdīja suņus! Cik daudz stāstu par asinīs noslīcināto Novgorodu! Bet patiesībā Ivans Bargais Briesmīgs bija tikai saviem ienaidniekiem un ļaunvēļiem, kuri izplatīja par viņu dažādas tenkas un apmelojumus. Cik daudz tenku, ka cars Ivans pat dzimis nevis no sava tēva, bet no kņaza Telepņeva-Oboļenska, ar kuru viņa māte Jeļena Glinskaja it kā devusies netiklos sakaros.

Ne tik sen tika atvērts Ivana Bargā kaps Maskavā. Tika veiktas visas nepieciešamās analīzes. Izrādījās, ka tenkotāji melojuši velti. ārēji visvairāk šis pirmais Krievijas cars bija līdzīgs savai vecmāmiņai no tēva puses Bizantijas princesei Sofijai Paleologai. Tie paši Vidusjūras vaibsti, tas pats grieķu deguns. Izrādās, ka visas Krievijas valdnieks caur savu oficiālo tēvu mantoja ne tikai izskatu, bet arī radniecību ar pēdējo Konstantinopoles imperatora dinastiju. Viņu māte nebija vis sadzīvojusi "grēkā"!

Arī ģenētiskā analīze apstiprināja: Ivans Bargais ir lielkņaza Vasilija Ivanoviča dēls, lielkņaza Ivana Vasiļjeviča mazdēls. Un kā jūs iedomājaties jebkādu mīlas dēku toreizējā puritāniskajā galma dzīvē, slēgtajā karaļa palātu pasaulē? Nevarēdami ģenētiski apstiprināt bērnu attiecības, viņi stingri uzraudzīja meitu nevainību, sievu uzticību. Neviens negribēja barot svešu bērnu. Īpaši ne savu asiņu, bet svešam, atstāt mantojumu. Un piedevām - tādu! Galu galā runa nebija par ciemata mājas pagalmu, bet gan par Maskavas un visas Krievijas lielkņaza  - Kijevas kņaza Vladimira Svētā un Aleksandra Ņevska tiešā pēcnācēja galmu!

Un tūlīt pēc tam pats no sevis atkrita vienkāršais, primitīvais Ivana Bargā nežēlības skaidrojums. Sensāciju cienītāji apgalvoja, ka pie visa vainojami viņa "slepenā tēva" - kņaza Telepņeva-Oboļenska gēni, kura ģimenē ik pa laikam piedzimuši vājprātīgie. Bet, ja kņazs nebija Bargā tēvs, tad no kurienes radās valdnieka nežēlība? Un vai tā bija psihisku anomāliju izpausme? UN VAI VISPĀR BIJA? Ivanam Bargajam nebija prāta aptumsumu. Viņš pats rakstīja savus ziņojumus – gan uz Lietuvu aizbēgušajam kņazam Kurbskim, gan Anglijas karalienei. Viņa valdīšanas pieminekļi ir iekarotā Kazaņa, Sibīrija, no kurienes tagadējie Krievijas oligarhi sūknē gāzi, un uzceltā skaistā Svētā Vasilija katedrāle Sarkanajā laukumā. Ja katrs vājprātīgais atstātu tādu mantojumu, tad izrādītos, ka vājprātīgie ir daudz talantīgāki un valsts lietās spējīgāki nekā tā saucamie adekvātie cilvēki.

IVANS BARGAIS: "JŪS PAŠI VĒL TIE NELIEŠI!"

Dosim vārdu pašam caram. Lūk viņš raksta par savām dusmām uz pie lietuviešiem un poļiem aizbēgušo kņazu Kurbski, paskaidrojot savu karalisko dusmu iemeslus: "Un kāpēc jūs šķīrāt mani no manas sievas? Ka tikai jūs nepamēģinātu atņemt arī manu kroni! Pateiksiet, ka es to aptraipīju, nesaglabāja tīrību, - jo visi esam tikai cilvēki. Kāpēc tu streļķa sievu piesmēji?

Tikai viena frāze, bet kā ar to Ivans Bargais nolika vietā savu kritiķi, kurš viņu apsūdzēja izvirtīgā dzīvē! Gribat teikt, ka esmu samaitāts? Bet pats esat izvirtulis! Turklāt manu sievu noindējāt - Ivans Bargais jaunās carienes Anastasijas Romanovas priekšlaicīgajā nāvē turēja aizdomās bajārus-indētājus.

Un kņaziem piespriesto nāvessodu iemeslus Ivans Bargais tajā pašā vēstulē pasniedz reālus, nevis medicīniskus: "Un kāpēc gribēja kņazu Volodimiru par caru pasludināt, bet mani un manus bērnus nobendēt?" Kņazs Vladimirs bija cara Vladimira Staricka radinieks, kuru bajāru kliķe mēģināja nosēdināt tronī, gāžot Ivanu.

Un, visbeidzot, izcilā frāze, kas pilnībā iznīcina Kurbska un viņam līdzīgo apgalvojumu par "neaizstājamību". Ivans Bargais vēstījumā savam bijušajam kalpam, kurš Krievijas caru aizstājis ar Polijas karali ironizē: “Jūs taču teicāt: “Krievijā nav cilvēku, nav neviena, kam aizstāvēties”, bet tagad kad esat prom; kurš tagad iekaro stipros vācu cietokšņus... Ir atbrīvoti daudz visādu cilvēku: pajautā viņiem, uzzināsi."

Un vājprāta versiju vietā uzreiz kļūst skaidrs, ka tā bija tikai cīņa par varu - nežēlīga, asiņaina, kur vai nu bajāri caru, vai cars bajārus. Galu galā visi šie bajāri bija vakardienas plašo zemju kņazi - Krievijas feodālās sadrumstalotības aizstāvji, kurus Ivans Bargais izkāva bez žēlastības, dragājot kaulus.

Ivans Bargais savu vēstījumu Kurbskim parakstīja šādi: “Rakstīts mūsu tēvzemē, Livonijas zemē, Volmeras pilsētā, 7086. gadā (1577), mūsu valdīšanas 43. gadā, mūsu Krievijas cariskās valsts 31. gadā. " Šis dokuments ir labi zināms vēsturniekiem. Un ar savu parakstu viņš atspēko mūsu vēstures tulku izdomājumus, ka Maskaviju par Krieviju pārdēvēja Pēteris I it kā tikai 18. gadsimtā. Jau 16. gadsimtā Ivans Bargais savu valsti sauc par Krievijas caristi, jo tieši viņš bija pirmais cars. Pievērsiet uzmanību gada skaitlim 7086! Izrādās ka Krievijas vēstures gadu skaitīšana iesniedzas vēl tālākā pagātnē nekā Ēģiptes, Babilonijas, Grieķijas vai citām mums pazīstamajām senajām civilizācijām.

UKRAINAS ASINIS

Bet tas, kāpēc 16 gadu vecumā Viskrievijas lielkņazs Ivans Vasiļjevičs Bargais, kurš tolaik vēl nenesa šādu iesauku, pirmais pasludināja sevi par caru  ir tieši saistīts ar Ukrainu. Jā! Jā tieši tā! Lai gan šāda versija no pirmā acu uzmetiena patiešām šķiet ne mazāk fantastiska kā apgalvojums, ka Jēzus bija galičinietis.

Ivans Bargais saskaņā ar no tēva mantoto titulu bija lielkņazs, kas bija līdzvērtīgs Rietumeiropas titulam "lielhercogs". Tas bija zemāks ne tikai par imperatora, bet arī cara(karaļa) titulu. Pavisam nesen, Ivana Bargā vectēva Ivana III vadībā, 1480. gadā Krievijā atbrīvojās no pakļautības Zelta Ordai. Tikai piecdesmit gadi šķīra šo datumu no Ivana Bargā dzimšanas. Tas bija tikpat tuvs notikums, cik mums bija uzvara Lielajā Tēvijas karā. Vēl tuvāks! Krievija netika uzskatīta par pārāk spēcīgu vai bagātu. Tā tikai pavisam nesen bija kļuvusi par neatkarīgu valsti.

Bet Eiropā, pēc Bizantijas sakāves un krišanas, tajā laikā bija tikai divi karaļi - Vācijas imperators un ... Krimas hans. Nav brīnums, ka hanu Krievijā sauca par "Krimas caru". Lai pieņemtu cara vai karaļa titulu, bija jābūt pamatojumam. Pirmkārt, spēkam aizstāvēt šo skaļo vārdu. Un, otrkārt, vismaz kaut kādam juridiskam pamatojumam - mantojuma tiesībām.

Kijevas kņazi, no kuriem cēlies Ivans Bargais tieši pa tēva Rjurikoviča līniju, nebija cari. Tātad kņazam Ivanam pa šo līniju nebija tiesību uz karalisti. Bet viņa vectēvs bija apprecējies ar pēdējā Bizantijas imperatora brāļameitu Sofiju Paleologu. No Bizantijas impērijas Maskavas Krievzeme caur Sofiju mantoja divgalvaino ērgli - pašreizējo Krievijas Federācijas ģerboni. Un impēriskās ambīcijas. Tas jau ir kaut kas!

Bizantija, oficiāli saukta par Romas impēriju, tās pagrimuma dienās, protams, nebija īpaši cienīta. Un līdz Ivana Bargā dzimšanas brīdim tā vispār kļuva par atmiņām - to iekaroja turki. Bet Krimas hani bija ļoti reāls spēks. Gandrīz katru gadu Krievijā un Polijā no Krimas pēc dzīvām precēm atnāca "cilvēku ķērāji". Krimu pārvaldīja Gireju dinastija, kas bija tiešie Čingishana mantinieki.

Bet arī Ivans Bargais bija Čingishana pēcnācējs! Viņa māte nāca no kņazu Glinsku dzimtas. Pašreizējie ukraiņu vēstures pētnieki viņus dēvē par "ukraiņu kņaziem". Padomju laikos viņus sauca par Lietuvas kņaziem. Bet pirmsrevolūcijas valodā - "Rietumu krieviem".

Bet, lai kā arī būtu, un neatkarīgi no tā, par ko paši Glinski uzskata sevi pēc tautības, viņi saņēma vispārēju pievārdu no Glinskas pilsētas. Kur ir šī Glinska? Lietuvā? Baltkrievijā, kādreizējā Lietuvas Lielhercogistes sastāvdaļā? Nekā! MazKrievijā - pašreizējā Kreisā krasta Ukrainā. Tagad tas ir tikai ciemats Sulas upes krastā. Un kādreiz kazaku sotņas apmetne. Glinskas sotņa esot ietilpusi vai nu  Mirgorodskas vai Lubenskas pulku sastāvā. Bet pēc sadalījuma pulkos likvidācijas tā kļuva par Poltavas guberņas daļu. Glinskai pilsētas statuss tika atņemts tikai 1923. gadā – padomju varas laikā.

Glinska kņazu sencis bija hana Mamaja dēls - Mansurs. Pēc Mamaja sakāves viņš ieradās Vorsklā un no Lietuvas lielkņaza Vitavta saņēma Poltavu. Par šo epizodi tuvāk var izlasīt rakstā "Mamaja pēcnācēju Poltavas haniste". Pats Mamajs nebija čingizīds. Bet viņam izdevās apprecināt savu dēlu Mansuru ar Zelta Ordas hana meitu no Čingizu klana. Līdz ar to Mansura dēls - Leksada, tas ir, Aleksandrs - pirmais Glinskas kņazs - bija čingizīds. Tieši viņš pieņēma kristietību un no Lietuvas kņaziem, kuriem tad piederēja tagadējā Ziemeļukraina, saņēma Glinskas pilsētu kā dāvinājumu ar mantojuma tiesībām.

No šiem Glinskiem, kuri kņaza Vasilija III vadīšanas laikā aizbēga no Lietuvas uz Maskavu, bija Ivana Bargā māte - skaistā Jeļena. Vasilijs izšķīrās no savas pirmās sievas un viņam izdevās dot nākamo pirmo caru.

Ivans Bargais labi pārzināja savu ciltskoku. To zināja gan Maskavas galminieki, gan toreizējie Eiropas galmi. Jaunajā kņazā sajaucās Rurikoviču asinis, ar Bizantijas imperatoru Paleologu un Čingizīdu imperatoru, kuri pārvaldīja pār Lielo Stepi asinīm. Apbrīnojama gēnu un ģeopolitisko iespēju kombinācija!

Parasti lēmumu pasludināt sevi par caru piedēvē pašam Ivanam Bargajam. Neticami nobriedis 16 gadus vecam zēnam, tas burtiski pārsteidza visus apkārtējos. Ivans bija bārenis. Gan tēvs, gan māte nomira, kad viņš vēl bija bērns. Varbūt kāds zēnam šo ideju pateica priekšā. Bet jebkurā gadījumā bajāri ne ar ko neriskēja. Sanāks - pasludinās Ivašku par caru gan Krimas cars, gan Vācijas imperators. Bet ja nesanāks - nomainīsim pret citu. To pašu Vladimiru Staricki - mierīgu un padevīgu.

Taču cars, kurš caur māti nāca no Poltavas apgabala, izrādījās pilnīgi Monomaha cepures cienīgs. Kā satvēra scepteri, tā arī dauzīja ar to pa galvu bajāriem līdz pat savai nāvei. Precīzāk, pat ne ar scepteri, bet ar speciālu nūju ar asu, kā šķēpam, apakšējo galu. Tieši ar to viņš pienagloja pie grīdas Kurbska kalpa Vasjkas Šibanova kāju, kurš atnesa vēstuli no aizbēgušā prinča. Galu galā kalps tika uzskatīts par daļu no sava kunga. Neizdevās Kurbski piespraust, tad vismaz Šibanovu sakropļoja.

Kas attiecas uz vecākā dēla slepkavību, faktiskais traģiskā tēva un dēla strīda slavenākās un “tautā aizgājušās” versijas autors ir pāvesta legāts un jezuītu ordeņa sekretārs Antonio Possevino. Ivana Bargā valdīšanas laikā viņš apmeklēja Krieviju un darbojās kā starpnieks Krievijas cara sarunās ar Rečjes Pospoļitas karali. 1582. gada ziemā legāts piedalījās krievu un poļu sarunās Kiverova Gora ciemā netālu no Jama Zapolskas, kur abas valstis noslēdza miera līgumu.

Atgriezies dzimtenē, Possevino 1586. gadā publicēja traktātu "Maskavija". Galvenā darba daļa bija veltīta ticības jautājumiem, taču legāts neapgāja politiskās un personiskās lietas. Pēc Antonio Possevino teiktā, strīds starp Ivanu Bargo un careviču Ivanu izcēlās pēc tam, kad cars nopietni aizvainoja dēla sievu. Ivans Ivanovičs, kurš iestājās par savu sievu, saņēma no tēva nāvējošu sitienu ar spieķi pa deniņiem. Possevino piebilst, ka Ivans Bargais nekavējoties izsaucis no Maskavas ārstus un tos pašus bojārus - Jurjevu un Ščelkanovu, par kuriem  vēlāk lasīs N.P. Lihačovs.

Kas izraisa aizdomas slepkavības versijā? Pirmkārt, traģiskajam datumam vistuvākās atmiņas atstājuši ja ne ienaidnieki, tad cara nelabvēļi. Piemēram, Andrejs Kurbskis Livonijas kara laikā aizbēga uz Lietuvu, un legāts Antonio Possevino mēģināja pārliecināt Ivanu IV pievienoties Florences savienībai, kaitējot Krievijas valsts interesēm. Otrkārt, 20. gadsimtā Ivana Bargā reputācijas aizstāvji jau varēja atsaukties uz zinātnisko pētījumu datiem. 1963. gada pavasarī saistībā ar remontdarbiem Maskavas Kremļa Erceņģeļa katedrālē tika nolemts atvērt Ivana Bargā, viņa dēlu un nemieru laika komandiera Mihaila Skopina-Šuiska kapenes. Antropoloģiskos pētījumus vadīja slavenais arheologs un tēlnieks M.M. Gerasimovs, kurš vēlāk atjaunoja Fjodora Joannoviča un Ivana Bargā izskatu. Diemžēl careviča Ivana un Skopina-Šuiskija galvaskausi tikuši gandrīz pilnībā sadragāti, un tos nebija iespējams rekonstruēt.

Analizējot Ivana Ivanoviča mirstīgās atliekas, tiesu medicīnas ekspertu komisijai bija jānoskaidro, cik uzticams ir iepriekš minētās I.E. Repina gleznas sižets. visu vēsturisko personu mirstīgājās atliekās tika atrasts apmēram vienāds daudzums arsēna, bet palielināts dzīvsudraba daudzums tika atrasts tikai Ivanam Bargajam un viņa vecākajam mantiniekam. Tātad varētu rasties sakarīga teorija par pēdējo Rjurikoviču noindēšanu, ja ne viens “bet”: 16. gadsimtā dzīvsudrabu plaši izmantoja dažādu slimību ārstēšanai.

Kad 40 gadus pēc pētījuma tika uzsākta programma krievu princešu un kņazieņu mirstīgo atlieku izpētei, situācija kļuva vēl sarežģītāka. Ddzīvsudraba saturs Mihaila Skopina-Šuiska (kurš noteikti bija noindēts) mirstīgajās atliekās bija par pakāpi mazāks nekā Ivana Bargā pēdējās sievas Marijas Nagojas (viņa nomira no spēku izsīkuma) atliekās. Papildu secinājumi, protams, jāizdara jaunajai pētnieku paaudzei. Līdz šim pastāvēt versijai par careviča Ivana Ivanoviča indēšanu, vai arī par viņa slepkavību ir visas tiesības.

HUMORS

Un vēl Ivanam Bargajam bija tīri ukrainiska humora izjūta, kas acīmredzot bija mantota no mātes. Tā bija pilnīgi Zaporožjes kazaku vēstules Turcijas sultānam rakstītāju garā. 1571. gadā cars Ivans uzņēma Krimas hana vēstniekus, kuri pieprasīja nodevu, parastā aitādas kažokā, paziņojot, ka tatāri viņu pilnībā aplaupījuši un viņš nespēj samaksāt. Vienu no vēstulēm viņš nosūtīja uz šādu adresi: “Lietuvas lielhercogistes godātajam muižniekam kņazam Aleksandram Ivanovičam Polubenskim,  Lietuvas zemes un izdzenātās klejojojošās Livonijas bruņniecības vicereģentam-taurētājam, Volmera stārastam, ākstam."

Ivans Bargais Zviedrijas karalim Juhanam III rakstīja šādi: “Ja tu, saņēmis suņu dzimumu, gribi riet prieka pēc, tad tā ir tava pakalpiņa paraža: tev tas ir gods, bet mums, lielajiem valdniekiem,  ir negods pat sazināties ar tādiem ... Bet, ja gribi rieties, atrodi sev tādu pašu mužlanu, kāds pats esi, un rejies ar viņu. Ivana Bargā diplomātiskās korespondences stila nomocīts, Lietuvas un Polijas vēstnieks reiz sūdzējās, ka cars par viņa karali un lielkņazu izplata "izsmiekla pilnas vēstules".

Nu kāpēc gan ne Zaporožjes kazaks Maskavas tronī? Bet Maskavā toties valdīja īsts Zaporožjes kazaks. Turklāt kazaki viņu tur nolika. Bet vairāk par to - par careviča Dimitrija noslēpumu - lasiet krievu izdevumos. https://buzina.org/history-list.html

Истории от Олеся Бузины: Жить по-царски-2!

Истории от Олеся Бузины: Несостоявшаяся Наполеонида из… Донецкой области и Крыма

Истории от Олеся Бузины: Пираты императора Николая Кровавого

Content

Buzina ( Бузина) Oless (Олесь) Par Ivanu Bargo