Rubiks Alfrēds

Mačs Osvalds

Zusāne Alma

Patiesība ir dzīva

Patiesība ir dzīva

Dokumenti liecina

PATIESĪBAS VĀRDĀ

2010. g. 9.maijā aprit 65 gadi kopš antihitleriskās koalīcijas uzvaras pār fašistisko Vāciju Otrajā pasaules karā. Tas bijā lielākais, postošākais un nežēlīgākais karš cilvēces vēsturē. Kara liesmās gāja bojā milzīgas materiālās un kultūras vērtības. Karš izdzēsa vairāk kā 20 miljonu padomju cilvēku dzīvības. Tas bija karš starp divām pasaules uztveres sistēmām - starp kapitālistisko imperiālismu un pieaugošu spēkā sociālismu. Fašistiskā Vācija bi ja spiesta atzīt savu sakāvi un bezierunu kapitulāciju. Vīns no kara iznākumiem bija pasaules sociālistiskās sistēmas izveidošana.

Padomju tautām tas bija Lielais Tēvijas karš - savas Tēvzemes atbrīvošana no fašistiskās okupācijas. Padomju Savienības Lielais Tēvijas karš bija Otrā pasaules kara galvenā sastāvdaļa.

Šodien imperiālistiskās globalizācijas un kapitālistiskās sistēmas pasaules krīzes apstākļos buržuāzisko valstu valdošās šķiras mēģina slēpt kapitālisma vēsturisko atbildību par pasaules kariem, fašisma parādīšanos un hitleriskās Vācijas un tās sabiedroto atbalstīšanu pasaules karā. Vienlaicīgi kapitālisma atbalstītāji mēģina diskreditēt sociālistisko alternatīvu, kuras pievilcīgums cilvēku uztverē pieaug. Šajā nolūkā kapitālisma pielūdzēji cenšas apmelot reālo sociālismu, kas bija Padomju Savienībā, apmelot komunistus un antifašistiskos cīnītājus.

Otrā pasaules kara patiesā vēsture un notikumi tiek aizstāti ar meliem un būtības sagrozījumiem. Par galveno fašisma uzvarētāju spēku tiek paziņoti ASV bruņotie spēki un to rietumu sabiedrotie.

Tagad aug jaunatnes paaudze, kura karu nepieredzēja, to nepieredzēja arī viņas vecāki. Lielā Tēvijas kara veterānu ir palicis ļoti maz. Mācību iestādēs tiek pasniegta mūsdienu kapitālisma ideoloģijai pakļauta sagrozīta Otrā pasaules kara vēsture. To nedrīkst pieļaut. Miljoniem karā kritušo un sakropļoto vārdā, miljoniem badā un fašistiskajās koncentrācijas nometnēs nomocīto vārdā ir jāstāsta patiesība par karu, jāaudzina jaunatnē kara nepieņemamība, fašisma un nacisma nicināšana.

Šī grāmata nav jauns zinātnisks vai vēsturisks apcerējums par Otro pasaules karu. Grāmatā apkopoti dokumenti, kuri atklāj kara skaudro un nežēlīgo būtību, liecina par to kā karš sākās, kā tas noritēja un kā beidzās.

Šī grāmata ir aicinājums cīnīties pret jauniem kariem, cīnīties pret vēstures faktu izkropļošanu, cīnīties par mieru, par tautu draudzību un saticību.

Atcerēsimies, ka tieši ar šādām domām un centieniem miljoniem cilvēku pasaulē atdeva savas dzīvības cīnoties ar nacismu un fašismu Otrajā pasaules karā, ticot labākai nākotnei.

Grāmata ir veltījums kritušo un bojā gājušo piemiņai.

ALFRĒDS RUBIKS Latvijas Sociālistiskās partijas priekšsēdētājs, Eiropas parlamenta deputāts

LIELĀKĀ TRAĢĒDIJA CILVĒCES VĒSTURĒ

Šajā nodaļā atrodams vispārīgs apskats un fakti par Otrā pasaules kara mērogu. Tas pārsniedz visu, ko vien līdz šim piedzīvojusi cilvēce, ja vien neņemam vērā leduslaikmetu un citas globālas katastrofas. Atšķirībā no tām, šis ir pašas cilvēces sabiedrības izraisītais posts. Nodaļas lasītājam būs izdevība uzzināt un atcerēties laika posmu, kad Latvija tika atbrīvota no nacistiem.

Lielu vietu aizņem Otrā pasaules kara hronoloģija, kas dod iespēju izsekot notikumu gaitai, kā aff atspēko spekulācijas par to, ka Otro pasaules karu esot izraisījusi Padomju Savienība. Apvainojums Padomju valstij nav nekas vairāk par izdomājumu. Sociālistiskās valsts ideoloģija, morālie principi un, galu galā, saimnieciski ekonomiskā situācija kā diena no nakts atšķīrās no kapitālistiskās pasaules. Padomju valsts vienīgā un galvenā interese bija miers un attīstība, un tam nepieciešamā drošība. Valsts līcībā bija visi attīstībai nepieciešami dabas resursi, Citādi tas bija un joprojām ir kapitālistiskajā pasaulē.

Dzīvojam 21.gadsimtā. Bet vai mūsu mūsu dienās tāpat jūtams vecais „Drang nach Osten” - spiediens uz austrumiem? Tur joprojām dabas dzīles glabā milzīgas bagātības, kas nedod miera agresīvajam imperiālismam.

* * *

Otraispasauleskarš(1939.- 1945.)bija imperiālismam raksturīgo pretrunu likumsakarīga izpausme. To izraisīja fašistiskā

Vācija, fašistiskā Itālija un militāristiskā Japāna ar mērķi no jauna pārdalīt pasauli. Karš radās pasaules kapitālistiskās sistēmas iekšienē kā karš starp diviem imperiālistisko lielvalstu grupējumiem.

PSRS deva izšķiiīgu ieguldījumu uzvarai Otrajā pasaules karā. Padomju Bruņotie spēki sakāva un sagūstīja 607 fašistiskā bloka valstu divīzijas (176 sabiedroto divīzijas), iznīcināja 75 % ienaidnieka kaujas tehnikas.

Otrajā pasaules karā bija ierauta 61 valsts un vairāk nekā 80 % planētas iedzīvotāju. Kara gados gāja bojā vairāk nekā 50 miljoni cilvēku.

Дипломатический словарь Издательство НАУКА Москва 1985

* * *Divu Pasaules karu statistika skaitļos (Avots:www.bereg.ru).

.

KARŠ BIJA NOVĒRŠAMS, AGRESORS SAVALDĀMS

(Otrā Pasaules kara priekšvakars)

Agresijas sagatavošana

Pēc Hitlera un viņa vadītās nacionālsociālistu fašistiskās partijas nākšanas pie varas sākās strauja Vācijas militarizācija, par ko liecina gan vācu, gan citu pasaules valstu dati. Ar neapbruņotu aci bija saskatāms, ka „aug buciņš, aug radziņi”. Reizē ar bruņošanās rūpniecību auga arī Hitlera agresivitāte un nekaunība. Soli pa solim nacisti pārvērta valsti par agresijas perēkli. Sekas nenācās ilgi gaidīt. Vispirms vērmahts iesoļoja demilitarizētajā Reinzemē, lai gan otrā pusē robežai stāvēja daudz vairāk franču divīziju. Rietumi norija šo krupi. Tāpat kā Austrijas „anšlusu” (iekļaušanu). Pienāca kārta Cehoslovākijai. Rietumi atkal samierinājās un pat uzdziedāja slavas dziesmas, ka nu vienreiz viss ir okey, karš novērsts.

Tie bija rūgti, bezgala rūgti maldi, par ko cilvēce samaksāja drausmīgi dārgu maksu.

Bet Hitlers uzņēma ātrumu. Kādā 1939. gada pavasara rītā Klaipēdas - līdz tam laikam Lietuvas teritorija - iedzīvotājus pamodināja brašo hitleriešu sveicieni „Heil Hitler” un „Guten Morgen!” Lietuva atvadījās no Klaipēdas...

Fīrers nekad neslēpa, ka viņa galvenais mērķis ir „dzīves telpas paplašināšana uz austrumiem.”

Ja par nakts tuvošanos kāds klusē, tas vēl nenozīmē, ka nakts neiestāsies. Ja šodien kāds par Hiti era īstajiem nodomiem klusē, tas vēl nenozīmē, ka šo nodomu nav bijis.

* * *

Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja,

PSRS Ārvalstu lietu tautas komisāra

V. Molotova ziņojums

PSRS Augstākās Padomes sesijā

"Par starptautisko situāciju un PSRS ārējo politiku”

1939.g. 31. maijā.

... Te nu mēs redzam agresīvo valstu zināmās politikas rezultātus no vienas puses un demokrātisko valstu neiejaukšanās politiku - no otras. Agresīvo valstu pārstāvji ne velti tagad var lepoties ar panākumiem agresīvās politikas jomā. Lai nu kā, bet kautrīgums te nav novērojams. Demokrātisko valstu pārstāvji, novērsušies no kolektīvās drošības politikas un realizēdami nepretošanās politiku pret agresiju, cenšas mazināt notiekošā nozīmīgumu starptautiskajā arēnā. Viņi vēl joprojām galvenokārt nodarbojas ar sabiedriskās domas „nomierināšanu”, izlikdamies, ka nekas būtisks pēdējā laikā nav noticis.

.. .Pavisam nesen Anglijas un Francijas autoritatīvi pārstāvji centās nomierināt savu valstu sabiedrisko domu, slavinādami neveiksmīgās Minhenes vienošanās panākumus. Viņi stāstīja, ka septembra vienošanās Minhenē ir novērsusi karu Eiropā ar salīdzinoši mazu piekāpšanos no Cehoslovākijas puses. Daudziem jau toreiz likās, ka Anglijas un Francijas pārstāvji Minhenē savos piekāpšanās soļos uz Cehoslovākijas rēķina gāja daudz tālāk, nekā viņiem bija uz to tiesības. Minhenes vienošanās, var teikt, bija augstākais kulminācijas punkts neiejaukšanās politikā, kulminācijas punkts izlīgšanas politikā ar agresīvajām valstīm.

Pie kādiem rezultātiem šī politika novedusi^9 Vai Minhenes vienošanās ir apstādinājusi agresiju? Nepavisam! Gluži otrādi, Vācija neaprobežojās ar Minhenē panākto piekāpšanos, t.i. ar vācu apdzīvoto Sudetijas rajonu iegūšanu. Vācija gāja tālāk, vienkārši likvidējot vienu no lielākajām slāvu valstīm -Čehoslovākiju. No 1938. gada septembra, kad notika Minhenes vienošanās, nepagāja ne tik liels laika sprīdis, līdz 1939. gada martā Vācija bija izdalījusi visu, lai Čehoslovākija beigtu pastāvēt. Vācijai tas izdevās bez pretošanās no jebkādas puses, tik gludi, ka rodas jautājums - kāds bija Minhenes vienošanās patiesais mērķis.

Čehoslovākijas likvidēšana par spīti Minhenes nolīgumam, visādā ziņā parādīja visai pasaulei, pie kā noved neiejaukšanās politika, kas savu augstāko punktu sasniegusi tieši šajā gadījumā. Šādas politikas sakāve kļuva acīmredzama. Bez tam agresorvalstis turpināja īstenot savu politiku. Vācija atņēma Lietuvas republikai Mēmeli un Mēmeles apgabalu. Kā zināms, arī Itālija nepalika parādā. Aprīlī Itālija pakļāva neatkarīgo valsti - Albāniju. Pēc visa tā nav nekā pārsteidzoša, ka aprīļa beigās vienā no savām runām vācu valsts vadonis iznīcināja divus svarīgus starptautiskus līgumus - Vācijas vienošanos ar Angliju jūras jautājumā un neuzbrukšanas paktu starp Vāciju un Poliju. Šiem līgumiem savā laikā tika piedēvēta liela starptautiska nozīme. Tomēr Vācija ļoti vienkārši tika galā ar šiem līgumiem, nerēķinoties ne ar kādām formalitātēm. Tāda bija Vācijas atbilde uz ASV prezidenta Rūzvelta miermīlīgajām iniciatīvām. Lieta neaprobežojās tikai ar divu starptautisku līgumu laušanu, Vācija un Itālija gāja vēl tālāk. Starp tām tika noslēgts militāri -politiskais līgums, kuram pamatā ir uzbrūkošs raksturs. Saskaņā ar šo līgumu Vācijai un Itālijai ir jāatbalsta vienai otra jebkuros kara apstākļos, kuru uzsāktu viena no šīm valstīm, ieskaitot jebkuru agresiju, jebkuru uzbrūkošu karu.

Neilgi pirms Vācijas un Itālijas tuvināšanās, tā tika piesegta ar nepieciešamību pēc kopīgas cīņas pret komunismu. Ne mazums tāpēc tika trokšņots ap tā saucamo „antikominternes paktu”. Šim troksnim bija liela loma, lai novērstu uzmanību. Tagad agresori pat neuzskata par vajadzīgu slēpties zem kāda „lietussarga”. Militāri - politiskajā līgumā starp Vāciju un Itāliju nav ne skaņas par cīņu pret Kominterni. Toties Vācij as un Itālij as valstsvīri un prese pārliecinoši runā, ka šis līgums ir vērsts tieši pret galvenajām Eiropas demokrātiskajām valstīm.

Ir skaidrs, ka minētie fakti liecina par starptautiskā stāvokļa nopietnu pasliktināšanos.

Izejotno iepriekš minētā, Padomju vai dība pieņēma Anglijas un Francijas priekšlikumu par sarunām ar mērķi stiprināt politiskās attiecības starp PSRS, Angliju un Franciju un izveidot miera fronti pret tālāku agresijas attīstību.

...Tā bija vienošanās tikai un vienīgi ar aizsardzības raksturu, ar mērķi atvairīt agresoru valstu uzbrukumus, pašā saknē tā atšķīrās no tās militāri uzbrūkošās savienības, kuru nesen noslēdza Vācija un Itālija.

... Bet Padomju Savienība nevar uzņemties atbildību attiecībās ar norādītajām piecām valstīm, nesaņemot garantijas attiecībā pret trijām valstīm, kas robežojas ar to ziemeļrietumos.

PSRS, Lielbritānijas un Francijas militāro misiju sēdes pieraksts

1939. gada 15. augustā

Sēde sākās plkst. 10.07 Beidzās plkst. 13.20

Adm. Draks (priekšsēdētājs). Paziņoju sēdi par atklātu.

Pēc tam, kad mēs vakardienas sēdē saņēmām padomju misijas paziņojumu, mēs tos ziņojām mūsu valdībām un tagad gaidām atbildes. Mēs esam laimīgi, ka padomju misija, gaidot mūsu atbildi, atrada par iespējamu turpināt mūsu apspriedi. Arī mēs piekrītam turpināt darbu.

Mēs tagad gaidām padomju priekšlikumu izklāstu.

Maršals K.Vorošilovs: Padomju militārā misija pieņem zināšanai priekšsēdētāja admirāļa Draksa kunga paziņojumu par to, ka Anglijas un Francijas misijas nosūtījušas savām valdībām mūsu jautājumus un gaida atbildes uz tiem. Es uzskatu par iespējamu tagad uzsākt mūsu plānu izklāstīšanu un lūdzu priekšsēdētāja kunga atļauju dot vārdu Sarkanās Armijas Ģenerālštāba priekšniekam, pirmā ranga armijas komandierim, mūsu misijas loceklim B.Šapošņikovam.

Adm. Draks: Lūdzu.

B. Šapošņikovs (armijaskomandieris): Iepriekšējās militāro misiju sēdēs mēs noklausījāmies par franču armijas izvēršanu rietumos. Saskaņā ar Anglijas un Francijas militāro misiju lūgumu, PSRS militārās misijas uzdevumā es izklāstu PSRS Bruņoto spēku izvēršanas plānu rietumu robežās.

Pret agresiju Eiropā Sarkanā Armija PSRS Eiropas daļā izvērš un izvieto frontē:

120 kājnieku divīzijas, 16 kavalērijas divīzijas, 5000 smago lielgabalu (šeit ietilpst lielgabali un haubices), 9 - 10

tūkstošus tanku, no 5 līdz 5,5 tūkstošus kaujas lidmašīnu (bez palīgaviācijas), t.i. bumbvedēji un iznīcinātāji.

Šajā skaitā neietilpst nocietināto rajonu karaspēka daļas, pretgaisa aizsardzības daļas, piekrastes aizsardzības daļas, rezerves daļas un aizmugures daļas.

Neiedziļinoties Sarkanās Armijas organizācijas detaļās, teikšu īsi: kājnieku strēlnieku divīzija sastāv no 3 strēlnieku pulkiem un 2 artilērijas pulkiem. Kara laika strēlnieku divīzijas skaitliskais daudzums - 19 tūkstoši cilvēku.

Korpuss sastāv no 3 divīzijām, ir sava artilērija - 2 pulki.

Armij а - dažāda veida korpusi - sastāv no 5 līdz 8 korpusiem, ar savu artilēriju, aviāciju un tankiem.

[...]

Mes noklausījāmies Francijas misijas galvas ģenerālā Dumenka vispārīgos apsvērumus un neko konkrētu nedzirdējām no ģenerāļa Heivuda. Tāpat kā nekādu plānu par apvienotās angļu - franču flotes darbību jūrā.

Es tagad izklāstīšu PSRS militārās misijas apstiprinātos trīs Anglijas, Francijas un PSRS darbības variantus agresijas gadījumā Eiropā.

Pirmais variants - kad agresoru bloks uzbrūk Anglijai unFrancijai. Tādā gadījumā PSRS uzstāda 70 procentus no tā bruņoto spēku daudzuma, kādu Anglija un Francija būs tieši izvirzījusi pret galveno agresoru - Vāciju. Paskaidroju. Piemēram, ja Francija un Anglija pret Vāciju tieši uzstāda 90 kājnieku divīzijas, tad PSRS uzstādītu 63 divīzijas, 6 kavalērijas divīzijas ar atbilstošu artilērijas, tanku un lidmašīnu daudzumu, kopā ap milj. cilvēku.

Šaj ā variantā par obligātu j āuzskata Polij as piedalīšanās karā sakarā ar tās līgumu ar Angliju un Franciju. Pie tam no 40 līdz 50 divīzijām Polijai jāsakoncentrē pie savām rietumu robežām un pret galveno triecienu no Austrumprūsijas.

Anglijas un Francijas valdībām jāpanāk Polijas saistības PSRS bruņoto spēku, sauszemes un gaisa spēku izej ai caur Vilnas koridoru un pēc iespējas - caur Lietuvu - uz Austrumprūsijas robežām, kā arī, ja apstākļi pieļaus - caur Galīciju.

Kaut gan Anglijas un Francijas jūras flotes konkrēti darbības plāni nav pausti, tomēr uzskatu par nepieciešamu minēt Sarkanās Armijas Ģenerālštāba apsvērumus, ko apstiprinājusi PSRS militārā misija.

Apvienotās angļu - franču flotes darbībai jābūt mērķiem:

1. Lamanša kanāla noslēgšana un spēcīgas eskadras caur-rāviens Baltijas jūrā darbībai pret galveno agresoru Baltijā un tās krastos.

2. Anglijai un Francijai jāpanāk Baltijas valstu piekrišana uz angļu - franču flotes pagaidu atrašanos Ālandu salās, Moonzundas arhipelāgā artā salām (Ezele, Dago, Vormsa), Hantes, Pērnavas, Ganselas, Gainašas ostās un Liepājā, lai nosargātu šo valstu neitralitāti un neatkarību pret Vāci-jas uzbrukumu.

3. Rūdas un citu izejvielu piegādes pārtraukšana Vācijai no Zviedrijas.

4. Galvenā agresora krastu blokāde Ziemeļjūrā.

5. Galvenā agresora krastu blokāde Vidusjūrā un Suecas kanāla slēgšana.

6. Kreiseru operācijas pie Norvēģijas un Somijas krastiem, ārpus teritori ālaj iem ūdeņi em, pi e Murmanskas un Arhan-geļskas - pret agresora zemūdenēm un kreiseru floti pie šiem krastiem.

PSRS Ziemeļu flote veic kreiseru operācijas pie Norvēģijas un Somijas krastiem, ārpus teritoriālajiem ūdeņiem, kopīgi ar angļu - franču eskadru.

Kas attiecas uz mūsu Baltijas floti, tad tā labvēlīgi atrisinātā jautājuma gadījumā par minēto ostu un salu pagaidu atrašanos, tad tā kopīgi ar apvienoto Anglijas un Francijas floti bāzēsies

Hangā, Ālandu un Moonzunda arhipelāgos, Hāpsalā, Pērnavā, Hainašā un Liepājā, lai nosargātu Baltijas valstu neatkarību.

Šajos apstākļos PSRS flote var attīstīt savas kreiseru operācijas, zemūdeņu darbību un Prūsijas un Pomerānijas krastu mīnēšanu. PSRS Baltijas flotes zemūdenes traucē rūpniecisko izejvielu pievešanu galvenajam agresoram no Zviedrijas.

(B. Šapošņikova [armijas komandiera] darbības plāna izklāsta laikā admirālis Draks un ģenerālis Heivuds izdara savas atzīmes.)

Otrais variants - karadarbības rašanās gadīj urnā, kad agresija vērsta pret Poliju un Rumāniju. Šajā gadījumā Polija un Rumānija frontei uzstāda visus savus bruņotos spēkus.

Polijai jāaizstāv Rumānija. Polijai var uzbrukt ne tikai Vācija, bet arī Ungārija. Vācija pret Poliju var vērst līdz 90 divīzijām.

Francijai un Anglijai nekavējoties jāuzstājas un jāpiesaka karš agresoram.

PSRS dalība karā var būt [realizēta] tikai tad, kad Francija un Anglija vienojas ar Poliju un, iespējams, ar Lietuvu, kā arī ar Rumāniju par mūsu karaspēka caurlaidi tā darbībai - caur Viļņas koridoru, caur Galīciju un Rumāniju.

Tādā gadījumā PSRS uzstāda 100% no tiem bruņotajiem spēkiem, kurus uzstādīs Anglija un Francija tieši pret Vāciju. Piemēram, ja Francija un Anglija pret Vāciju tieši uzstādīs 90 kājnieku divīzijas, tad an PSRS uzstāda 90 kājnieku divīzijas, 12 kavalērijas divīzijas atbilstoši ar artilēriju, aviāciju un tankiem.

Anglijas un Francijas jūras flotes uzdevumi paliek tie paši, kas norādīti pirmajā variantā.

Dienvidos PSRS Melnās jūras flote, nosprostojot Donavas grīvu pret agresora zemūdeņu un citu iespējamo jūras spēku iekļūšanu, noslēdz Bosforu pret pretinieka virsūdeņu eskadru un zemūdeņu iekļūšanu Melnajā jūrā.

Trešais variants. Šis variants paredz gadījumu, kad galvenais agresors, izmantojot Somijas, Igaunijas un Latvijas teritoriju, virza savu agresiju pret PSRS. Tādā gadījumā Francijai un Anglijai nekavējoties jāiestājas karā pret agresoru vai agresoru bloku.

Polijai, ko saista līgums ar Angliju un Franciju, obligāti jāuzstājas pret Vāciju un pēc vienošanās ar Anglijas un Francijas valdībām j ālaiž mūsu karaspēks caur Vilnas koridoru un Galīciju.

Augstāk teikts, ka PSRS izvērš 120 kājnieku divīzijas, 16 kavalērijas divīzijas, 5 tūkstošus smago lielgabalu, no 9 līdz 10 tūkstošus tanku, no 5 līdz 5,5 tūkstošus lidmašīnu. Francijai un Anglijai tādā gadījumā jāuzstāda 70% no nupat uzrādītajiem PSRS spēkiem, un nekavējoties jāuzsāk aktīva darbība pret galveno agresoru.

Angļu - franču jūras kara flotes darbībai šajā gadījumā jābūt tādai pat, kā norādīts pirmajā variantā.

Polijai pret Vāciju jāuzstāda ne mazāk par 45 kājnieku divīzijām ar atbilstošu artilērijas, aviācijas un tanku daudzumu.

Ja karā ievilkta izrādītos Rumānija, tad tai jāpiedalās ar visiem saviem spēkiem, Anglijai un Francijai jāpanāk Rumānijas valdības piekrišana mūsu spēku caurlaidei caur Rumānijas teritoriju.

Tādi ir vispārīgie apsvērumi Anglijas, Francijas un PSRS bruņoto spēku kopīgai darbībai, ko apstiprinājusi PSRS militārā misija.

(Rosīgas sarunas starp Anglijas un Francijas militāro misiju locekļiem)

[...]

PSRS, Lielbritānijas un Francijas militāro misiju sēdes pieraksts

193 9. gada 16.augustā

(Turpinājums)

Ģen. Dumenks: Mūsu programma tagad paredz padomju delegācijas piezīmes attiecībā uz trīs pricipiem. Var var lūgt maršalu izteikt šīs piezīmes?

Maršals K. Vorošilovs: Padomju militārā misija pamatīgi iepazinās ar trīs principiem, ko iesniedz franču militārās misijas galva ģenerālis Dumenka kungs.

Šie trīs vienoj ošos pušu principi par aizsardzības organizāciju ir pārlieku universāli, abstrakti, neskaidri un neuzliek nekādus pienākumus. Es, protams, pievienojos, jo pret tiem grūti iebilst. Bet tie, nedodot nekā konkrēta, varētu derēt ja nu vienīgi kādai abstraktai deklarācijai. Mēs esam šeit sanākuši ne jau tādēļ, lai pieņemtu vispārīgu deklarāciju, bet lai izstrādātu konkrētu militāru koncepciju, kurai jānosaka konkrēts divīziju, artilērijas lielgabalu, tanku, lidmašīnu, jūras eskadru u.c. daudzums, kas kopīgi piedalās līgumslēdzēju valstu aizsardzībā.

Tāda ir mūsu atbilde uz iesniegtajiem trīs principiem.

Ģen. Dumenks: Es vēlos teikt maršalam, ka viņš ir ļoti stingrs attiecībā uz maniem principiem.

Maršals K. Vorošilovs: Manas atbildes nežēlīgumu

nosaka mūsdienu militāri politiskā situācija. Vēl pirms divām dienām admirālis Draks paziņoja, ka Vācija jau mobilizējusi 2 miljonu karaspēku. Kaut gan admirāļa Draksa prognozes, par laimi, nepiepildījās, Eiropā politiskais sasprindzinājums nesamazinājās, bet, gluži pretēji - pieaudzis. No šejienes izriet, ka Lielbritānijas, Francijas un Padomju Savienības militāro misiju apspriedei, ja tās nopietni vēlas nonākt pie konkrēta jautājuma risināšanas par kopīgu darbību pret agresiju, vajag, laiku velti nezaudējot deklarācijai, kas neko nenozīmē, jo drīzāk ātri si nāt galveno j autāj umu.

[...]

Sava paziņojuma angļu kara misijas galva, admirālis Draks Anglijas un Francijas militāro misiju vārdā uzstādīja vairākus j autājumus, uz kuriem padomju misij a uzskata par nepieciešamu sniegt savus paskaidrojumus.

1. Paziņojumā uzsvērts Francij as un Anglijas militāro misiju uzaicinājums

Padomju Savienībai kara koncepcijas izstrādāšanā.

Padomju kara misija paskaidro lietu faktiski stāvokli.

Šī Anglijas, Francijas un PSRS kara misiju apspriede ir dabīgs turpinājums politiskajām sarunām, kas notika starp Anglijas, Francijas un PSRS valdībām, kā zināms, ar mērķi izstrādāt kopīgu plānu pret agresiju Eiropā.

Šajā sakarībā Padomju valdība vairākkārt paziņoja, ka tā nevar atdalīt politisku paktu no militāras koncepcijas, ir jābūt politisku un militāru sarunu rezultātam starp mūsu valstīm.

Piekrītot Padomju valdības viedoklim, Anglija un Francija komandēja savas kara misijas uz PSRS.

2. Angļu - franču kara misijām, spriežot pēc paziņojuma, grūti saprast padomju misijas darbību, kuras nodomi, pēc viņu domām, ir tūlītēja sarežģītu un svarīgu politisku jautājumu uzstādīšana.

Padomju kara misijas nodomi bija un paliek vienoties ar angļu un franču kara misijām par trīs līgumslēdzēju valstu bruņoto spēku sadarbības praktisku organizāciju.

Padomju misija uzskata, ka PSRS, kam nav kopīgas robežas ar Vāciju, var sniegt palīdzību Francijai, Anglijai, Polijai un Rumānijai ar noteikumu par karaspēka caurlaidi caur poļu un rumāņu teritoriju, jo nepastāv citu ceļu, kā nonākt saskarē ar agresora karaspēku.

Tāpat kā amerikāņu un angļu karaspēks pagājušajā pasaules karā nevarēj a piedalīties kara sadarbībā ar Francij as bruņotajiem spēkiem, ja nebūtu iespējas operēt Francijas teritorijā, tā arī padomju bruņotie spēki nevar piedalīties militārā sadarbībā ar Anglijas un Francijas bruņotajiem spēkiem, ja netiks laisti caur Poliju un Rumāniju. Tā ir kara aksioma.

Tāda ir padomju kara misijas cieša pārliecība.

Anglijas un Francijas misijas, mums par brīnumu, nepiekrīt padomju misijai. Šeit ir mūsu nesaskaņas.

Padomju kara misija nestādās priekšā, kā varēja Anglijas un Francijas ģenerālštābi, sūtot uz PSRS savas misijas sarunām par kara koncepcijas noslēgšanu, nedot precīzus un pozitīvus norādījumus tādā elementārā jautājumā, kā padomju bruņoto spēku caurlaide pret agresoru Polijas un Rumānijas teritorijā, ar ko Anglijai un Francijai ir attiecīgas politiskas un militāras attiecības.

Ja tomēr šo aksiomātisko jautājumu angli un franči pārvērš par lielu problēmu, ko nepieciešams ilgstoši izpētīt, tad tas nozīmē, ka ir pamats šaubām to centieniem pēc reālas un nopietnas sadarbības ar PSRS.

[...]

Jautājums par militāru sadarbību ar frančiem mums pastav jau vairākus gadus, taču tā arī palicis neatrisināts. Pagājušajā gadā, kad gāj a boj ā Cehoslovākij a, mūsu karaspēks bij a gatavībā, mēs gaidījām signālu no Francijas, bet tā arī nesagaidījām.

Ģen. Dumenks: Mūsu karaspēks arī bija gatavībā.

Vorošilovs: Un kas tad par lietu? Mums gatavībā bija ne tikai karaspēks, visa valsts, visa tauta - visi gribēja palīdzēt Cehoslovākij ai, izpildīt savas līguma saistības.

No Padomju kara misijas vaditaja K. Vorošilova intervijas par sarunām ar Lielbritānijas un Francijas kara misijām

1939. gada 27 . augustā

Jautājums. Kā beidzās sarunas ar Anglijas un Francijas kara misijām?

Atbilde. Sarunas pārtrauktas sakarā ar nopietnām pretrunām. Kara misijas aizbrauca no Maskavas.

Jautājums. Vai var uzzināt, kādas bija šīs nesaskaņas?

Atbilde. Padomju misija uzskatīja, ka Padomju Savienībai, kam nav kopīgas robežas ar agresoru, var sniegt palīdzību Francijai, Anglijai, Polijai apstākļos, kad mūsu karaspēku laiž caur Polijas teritoriju, jo nav cita ceļa saskarei ar agresora karaspēku.

[...]

Neraugoties uz tadas pozīcijas acīmredzamo pareizību, franču un angļu kara misijas šai padomju misijas pozīcijai nepiekrita, bet poļu valdība atklāti paziņoja, ka tai nav vajadzīga un tā nepieņems PSRS palīdzību.

Tie bija apstākli, kas padarīja neiespējamu militāro sadarbību starp PSRS un šīm valstīm.

Te ir nesaskaņu pamats.

Avots: Год кризиса

1938 - 1939

Документы и материалы

Москва

Издательство политической литературы

1933, gada janvārī Vācijā pie varas nāca Hitlers. Līdz ar to skaidri iezīmējās kurss uz jaunu pasaules karu.

Ar Padomju Savienības, Anglijas, Francijas, Polijas, Cehoslovākijas, Baltijas zemju un citu valstu kopēju rīcību bija iespējams vācu agresiju novērst. Padomju valdība jau no Hitlera kundzības pirmajām dienām neatlaidīgi pūlējās sakļaut Eiropas valstis cīņai pret vācu agresiju. Tā centās Eiropā radīt kolektīvās drošības sistēmu, kas Vācijas agresiju padarītu neiespējamu.

Nacistu plāni un gatavošanās karam

1933, gada jūnijā Vācijas ekonomikas ministrs Hūgenbergs starptautiskaj ā ekonomi skaj ā konferencē Londonā atklāti prasīj а piešķirt vāciešiem zemi Austrumos, atdot Vācijai kolonijas utt.

1934, gada aprīļa beigās A.Rozenbergs Marienburgā teica, ka vācu tautai, kurai „trūkst teritorijas”, jāiegūstot jauna zeme Austrumos.

1934, gada maijā hitleriešu avīzē „Stahlhelm” raksts „Baltijas Balkāni”, kurā tika apgalvots, ka „igauņu, latviešu un lietuviešu nacionālajām grupām trūkst tās augsnes, kas izveidojas vienīgi uz vēstures un vēsturisku likteņu pamata un vienīgā dod tiesības uz valstisku eksistenci.” Avīzē bija uzsvērts, ka tāpēc Baltijas valstis pakļaujamas „ietekmīgam politiskam un kultūras centram” - hitleriskajai Vācijai.

1934. gada maijā nacistu partij as ārpolitiskās pārvaldes ārēj ās tirdzniecības nodaļas priekšnieks Daics hitleriskās „Ziemeļu biedrības” sarīkotajā banketā izteicās, ka „Dienvidaustrumu teritorijas jāsavieno ar Baltijas teritorijām un pēc tam tās kopā ar Krieviju jāapvieno vienā kopējā ekonomiskā teritorijā”, protams, „Vācijas vadībā”.

Vācijā iznāca brošūra „Valsts nacionālsociālisma izpratnē”, kurā bija norādīts, ka Vācijai „jāiekļauj savā valsts organismā” visi rajoni, kur dzīvo vācieši, arī Baltija. Hitleriskā ģeopolitiķa

Tramplera grāmatelē „Vācijas robežas” bija teikts, ka Vācijas sastāvā jāiekļauj Polija, Lietuva, Latvija, Igaunija, gandrīz visa Ukrainas un Baltkrievijas teritorija, Ļeņingrada un daļa no Ļeņingradas apgabala.

Vesela rinda bijušo Baltijas baronu ieņēma augstus amatus hitleriskajā partijā. Viņi jo aktīvi piedalījās Vācijas agresīvo plānu izstrādāšanā. Latvijā vietējie vācieši rosīgi iesaistījās nelegālās nacionālsociālistiskās organizācijās. Pirmo šādu organizāciju Rīgā nodibināja tūliņ pēc fašistiskā apvērsuma Vācijā, to vadīja Erhards Krēgers. Tika pat mēģināts Rīgā oficiāli reģistrēt vietējo vācu fašistu partiju ar nosaukumu „Baltijas vāciešu nacionālā partija”.

1933. gada 1. martā vietējo vāciešu nacionālsociālistiskās organizācijas sāka izdot savu avīzi „Deutsche Zeitung”, kurā atklāti sludināja savas idejas.

1933, gada jūlijā avīzes „Rigasche Rundschau” redaktoru Sīmaņu atbrīvoja no amata un viņa vietā iecēla fanātisko fašisma piekritēju baronu Ikskilu fon Hildebrantu. Tā paša gada 27. septembrī sanāca Latvijas vāciešu organizāciju kongress, kurā šīs organizācijas galīgi tika pakļautas hitleriešu kontrolei. Vāciešu organizācijas Latvijā saņēma direktīvas, iespiestus materiālus un naudas līdzekļus no Vācijas valsts sekretāra Boles pārstāvja, kas strādāja Vācijas sūtniecībā Latvijā.

Arvien vairāk Latvij ā saradās arī hitleriešu aģentu, ko atsūtīj а no Vācijas. Krasi pastiprinājās hitlerisko „tūristu” pieplūdums, 1933. gada vasarā tie sāka ierasties 70-90 cilvēku lielās grupās.

Lieli vācu kapitāli bija ieguldīti Latvijas bankās, un tas Vācijai deva iespēju ietekmēt visu Latvijas ekonomiku. Vācija, cenzdamās izstumt Angliju no Latvijas ekonomikas, bieži vien maksāja par Latvijas precēm, piemēram, sviestu, daudz vairāk nekā Anglija. Arvien vairāk pieauga Vācijas īpatsvars Latvijas eksportā, vēl stingrākas pozīcijas bija importā.

1933, gada 4.decembra ziņojumā Latvijas ārlietu ministram (protams, stingri slepenā) Latvijas sūtnis VācijāKrieviņš raksturoja stāvokli šādi:

„Visas zīmes it kā norāda uz to, ka varbūt jau tuvākā nākotnē Vācija mēģinās ar mums sarunāties. Šo sarunu mērķis būs saistīt mūs ciešāki tam saimnieciskam blokam, kuru Vācija grib veidot ap sevi Austrumu virzienā... Viens no „Trešās valsts” pamatprincipiem ir padarīt saimniecību par politikas ieroci. Jāpieņem tāpēc, ka šinīs sarunās blakus saimnieciskiem solījumiem svaru kausos tiks liktas politiska satura vērtības. Drīkstētu sagaidīt, ka saimnieciskā laukā vācu piedāvājumi varētu būt diezgan tālejoši un vilinoši, jo tās nolūks ir saistīt mūs saimnieciski pēc iespējas cieši, lai tādā veidā mums nerastos vēlēšanās meklēt vēl sakarus citur, lai ar laiku mēs atsvešinātos no pārējiem tirgiem un lai gala rezultātā mēs kļūtu atkarīgi no Vācijas.”

Pirmajā laikā pēc fašistiskā apvērsuma Vācijā par cīņu pret hitlerisma briesmām izteicās arī daži Latvijas buržuāzijas slāņi. Tomēr buržuāzijas nostāja krasi atšķīrās no tautas masu nostājas. Hitleriešu uzkundzēšanās Latvijas strādniekiem un zemniekiem nozīmētu to, ka viņi tiks pārvērsti par beztiesīgiem vācu imperiālistu vergiem vai pat iznīcināti, turpretim buržuāzij a cerēja tikt cauri, vienīgi zaudējot dalu savas peļņas. Latvijas buržuāzijai nenāca ne prātā celt tautu cīņā pret briesmām, kas draudēja Latvijai. Gluži otrādi, ar bailēm vērojot darba tautas aktivitātes strauj о pieaugumu, tā sāka iztēlot hitleriskās briesmas par maznozīmīgām vai pat vispār tās noliegt.

1933. gada martā presē sāka parādīties ziņas, ka, sakarā ar prethitlerisko kustību Baltijas valstīs, Vācija esot nodomājusi uzteikt ar tām noslēgtos tirdzniecības līgumus. Latvijas lauku

buržuāzijā, sevišķi tās partijā - Zemnieku savienībā - šīs ziņas izraisīja gandrīz vai paniku.

Latvijas valdība soli pa solim sāka apspiest prethitlerisko noskaņu izpaudumus. Vairākus cilvēkus, kas 1933. gada 6.martā Rīgas stacijā bija piedalījušies hitleriešu „sagaidīšanā” sodīja ar ieslodzījumu cietumā vai uzlika tiem naudas sodus. Tika mēģināts izdarīt spiedienu uz laikrakstiem. Tomēr stāvoklis saasinājās. Sevišķi lielu sašutumu latviešu tautas masās izraisīja arvien nekaunīgākie izlēcieni, ko atļāvās hitleriešu aģentūra vietējo vāciešu vidū. Tā, piemēram, vācu ģimnāzijas direktors Vulfiuss 5. maij ā lika pārtraukt mācības un sapulcēt skolēnus, lai tie noklausītos Vācijas radio pārraidīto Hitlera runu.

1933, gada 3, jūnijā ar lozungu „Odīsimies pret vācu fašismu Latvijā!” sākās vācu preču boikots. Lai gan Latvijas valdībai ar šī boikota organizēšanu nebija nekāda sakara, un Latvija kā valsts tajā nebija vainojama, 10. jūnijā Vācija aizliedza Latvijas sviesta importu.

13. jūnijā pasaules ekonomiskajā konferencē Londonā Latvijas ārlietu ministram Salnajam bija saruna ar Vācijas ārlietu ministru Neirātu. Salnais apliecināja, ka „Latvijas valdība dara un darīs visu iespējamo, lai boikota kustību nepielaistu un paralizētu šāda boikota propagandu.”

17. jūnijā Vācija atcēla aizliegumu ievest Latvijas sviestu. Hitlerieši bija panākuši, ko gribēja. Latvijas buržuāzija bija izlūgusies žēlastību, solīdamās enerģiski apspiest antihitlerisko kustību Latvijā.

Tādējādi Latvijas buržuāzija, būdama ieinteresēta saglabāt peļņu, ko tā guva no tirdzniecības ar Vāciju, neatbalstīja tautas masu cīņu pret hitleriskajām briesmām. Latvijas buržuāziskā valdība gan teicās aizstāvam savas zemes nacionālās intereses, bet faktiski kapitulēja hitleriešiem, pamazām tā pārvērtās par hitlerisko piekto kolonu, par spēku, kas grāva tautas pretošanās spējas un tādējādi centās atvieglot Vācijai Latvijas sagrābšanu.

Latvij as valdība bij a ieinteresēta laikus noskaidrot, kāda būs Anglijas un Francijas nostājaja hitlerieši sāks agresiju Baltijā.

V. Munters: (1962.g. 10. aprīlī) „Kā ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs un pēc tam kā ārlietu ministrs es centos sekot mūsu ārpolitikas tradicionālajam kursam, kas bija mantots no patstāvīgas Latvijas valsts pirmajiem gadiem, - orientāciju uz Rietumu valstīm. Taču es drīz pārliecinājos, ka no tām neko nevar gaidīt, jo Francija un Anglija ne tikai nespēja veikt efektīvus pasākumus pret trešās impērijas agresīvo politiku, bet pat nostājās uz samierināšanās ceļa, lai par katru cenu izvairītos no bruņota konflikta un uzrīdītu Vāciju Padomju Savienībai ”

Anglij a un Francij a bij a ar mieru atdot Vācij ai savas pozīcij as Austrumeiropā, lai atvērtu tai ceļu uz Padomju Savienības robežām. Anglijas un Francijas reakcionāro valdošo aprindu politika attiecībā uz Vāciju visai uzskatāmi parādījās Anglijas, Francijas, Vācijas un Itālijas 1933. gada sarunās par tā saukto „četru valstu pakta” noslēgšanu.

Maijā Hitlera tuvs līdzstrādnieks A.Rozenbergs Londonā paziņoja, ka Vācija ir ar mieru atteikties no savām prasībām Rietumos, toties pieprasa sev tiesības bruņoties, pievienot Vācijai Austriju, „pārlabot” savas robežas ar Čehoslovākiju un Poliju un anektēt Baltiju.

1933, gada 7.jūnijā - „Četru lielvalstu vienprātības un sadarbības pakta” parakstī-šana. Pakts tomēr nestājās spēkā, jo to neapstiprināja Francijas parlaments.

Anglijas un Francijas valdošās aprindas arvien nepārpro-tamāk parādīj a, ka tās nav sevišķi ieinteresētas ne savās pozīcij ās Baltijā, ne arī pašās Baltijas valstīs un nedomā tās aizstāvēt pret hitlerisko Vāciju. Tas deva iespēju hitleriešiem pastiprināt savus agresīvos tīkojumus Baltijas valstīs.

Kaut gan 1933, gada decembiī tika parakstīts jaunais tirdzniecības līgums starp Padomju Savienību un Latviju, pretēji savas zemes un tautas interesēm Latvijas buržuāziskā valdība tirdzniecību ar Padomju Savienību faktiski sabotēja.

1934, gada 26, janvārī tika publicēta Vācijas un Polijas deklarācija par draudzību un neuzbrukšanu.

Latvijas valdība gribēja no hitleriešiem saņemt tādus pašus solījumus attiecībā uz Latviju. 30. novembrī tā ar Vācijas sūtņa Marciusa starpniecību griezās pie Vācijas valdības ar ierosinājumu, lai Hitlers pieņemtu arī Latvijas vēstnieku Berlīnē Krieviņu un lai pēc tam tiktu publicēta deklarācija, kas būtu līdzīga Vācijas un Polijas komunikē. Uz Marciusa telegrammas, kurā tika ziņots par šo Latvijas valdības ierosinājumu, Vācijas ārlietu ministrijas valsts sekretārs Bilovs uzrakstīja: „Latvieši sirgst ar lielummāniju (lai reihskanclers pieņemot Krieviņu, komunikē)” Bilovs atbildē rakstīja, ka Marciusam vajadzējis latviešiem „tūlīt norādīt viņu īsto vietu.”

... Visi Latvijas valdības mēģinājumi saņemt no Vācijas solījumus, ka tā respektēs Latvijas neatkaffbu un integritāti, beidzās neveiksmīgi.

1934, gada sākumā iezīmējās tendence panākt Baltijas valstu ciešāku sadarbību, sākās sarunas par Baltijas antantes noslēgšanu.

Fašistiskais apvērsums Latvijā 1934. gada 15. maijā

Gatavoties fašistiskam apvērsumam sāk Latvijas lielākā buržuāziskā partija - Zemnieku savienība ar Ulmani priekšgalā. Ulmanis nolēma, ja vien būs iespējams, Latvijā nodibināt fašismu legālā ceļā.

1933. gadā no 16, jūlija līdz 16, augustam reakcionārie spēki vāca parakstus grozītas un fašistiskas Satversmes projektam. Parakstus savākt neizdevās. Toties par likumprojektu, kurā bija paredzēta sociālā nodrošināšana vecuma un bezdarba gadījumos, parakstījās 200 000 cilvēku, t.i divas reizes vairāk.

1933. gada 3. novembri Zemnieku savienība iesniedza Saeimā Satversmes grozījumu projektu, kuru pieņemt faktiski nozīmētu Latvijā nodibināt fašistisku iekārtu.

Vienlaikus Ulmanis tiecās kļūt par valdības galvu. Par premjera Bļodnieka kabineta gāšanas līdzekli Ulmanis izraudzījās jaunā budžeta apspriešanu Saeimā 1934. gada martā. Lai gan Bļodnieka kabineta kodols bija Zemnieku savienība, kas faktiski diktēja valdības politiku, 1934. gada 2. martā Saeima kritizēja valdību un izvirzīja uzticības jautājumu, Bļodnieka valdība bija spiesta atkāpties.

1934, gada 16, martā Ulmanis sastādīj a j aunu valdību.

1. maijā, par spīti visām valdības represijām, komunisti sarīkoja vairākus skrejošus mītiņus, organizēja demonstrāciju, izplatīja 300 000 skrejlapu, kurās nosodījafašismu. „Nepieļausim izvest Satversmes grozījumus caur Saeimu!” rakstīja „Cīņa” un norādīja, ka jārēķinās ar iespēju, ka fašistisko apvērsumu mēģinās izdarīt pati valdība, tāpat kā Austrijā to bija darījusi Dolfusa valdība.

Maija pirmajā pusē kļuva skaidrs, ka Zemnieku savienības iesniegto Satversmes grozījumu proj ektu Saeimā nepieņems, bij а skaidrs, ka fašistisku diktatūru konstitucionālā ceļā nodibināt neizdosies.

1934, gada 15, maijā pīkst 23.00 Ulmaņa valdība Latvijā izsludināja karastāvokli. Rīgas garnizona karaspēka daļas kopā ar aizsargiem un policiju ieņēma Saeimu un citas svarīgas valsts iestādes, kā arī arodbiedrību un citu strādnieku organizāciju mītnes. Tika apcietināti daudzi komunisti. Vienlaikus karaspēks un aizsargi ieņēma sociāldemokrātisko organizāciju mītnes un apcietināja daudzus sociāldemokrātiskās partijas biedrus, to skaitā Saeimas deputātus. Sociāldemokrātijas līderi bija darījuši, ko varēdami, lai sašķeltu Latvijas strādnieku šķiru, un tagad viņi buržuāzijai nebija vairs vajadzīgi.

Nākamajā dienā, ar valdības rīkojumu tika pārtraukta politisko partiju darbība, aizliegtas masu sapulces un gājieni. Periodiskajiem izdevumiem noteica cenzūru.

1934. gada 17, maijā Ulmanis sastādīja jaunu valdību.

Par Latvijas „konstitūciju” kļuva likums par karastāvokli. Uz šā likuma pamata bez tiesas un izmeklēšanas tika vajāti strādnieki un zemnieki, kas nevēlējās noliekt galvu fašistiskās valdības priekšā. Kā izriet no politpārvaldes arhīvu materiāliem maijā tika apcietināts 831 cilvēks, jūnijā - 659. pavisam no 1934, gada maija līdz decembrim - 4091.

Līdz ar parlamentārās iekārtas, politisko partiju un to preses likvidēšanu valdības politiku vairs nevarēj a ietekmēt sabiedriskā doma. No politiskās arēnas tika padzītas tās buržuāzijas aprindas, kas, ievērojot pieaugošo starptautisko saspīlējumu, bija par sadarbību ar Padomju Savienību. Presē bija lasāmas provokatīvas, pretpadomju rakstu sērijas.

Tomēr Latvijas valdošās aprindas nevarēja ignorēt nemitīgi pieaugošo Padomju Savienības varenību un autoritāti, par ko liecināja, piemēram, tas, ka 1934, gada septembrī 30 valstis aicināja Padomju Savienību iestāties Tautu savienībā.

1935. gada maijā Francija un Čehoslovākija noslēdza savstarpējās palīdzības līgumus arPSRS. Ti ka likti pamati Austrumu pakta noslēgšanai, kura iniciatore bija PSRS un kas būtu varējis tapt par svarīgu garantiju mieram un drošībai Austrumeiropā, līdz ar to Baltijā.

Komunistiskās partijas skrejlapā rakstīts: „Attiecības pret kolektīvās drošības sistēmu pašreiz ir mērauklatam, vai attiecīgas valsts valdība ir par vai pret mieru. Latvijas fašistiskā kliķe ar Ulmani priekšgalā, slepenībā visu laiku iedama hitleriskās Vācijas pavadā, faktiski ir nostājusies pret kolektīvās drošības sistēmu, pret PSRS - Francijas valstu grupu, pret mieru. Kopā ar Vāciju un Poliju viņa noraidīja Padomju Savienības ierosināto un Francijas atbalstīto Austrumu paktu.”

Skrejlapā tika uzsvērts, ka pļāpāšana par Latvij as neitralitāti, par Baltij as valstu savienību kā reālu to neatkarības garantij u nav nekas vairāk kā nodevība pret Baltijas valstu tautām, hitleriešu agresīvo plānu sekmēšana.

28, jūnijā Latvijas diplomātisko pārstāvju konferencē Rīgā ārlietu ministrijas ģenerālsekretārs Munters referātā uzsvēra, ka Padomju Savienība ir visu antihitlerisko spēku „kristalizācijas centrs” un nacionālistiskās Vācijas „vienīgais noteiktais pretinieks.”

Vācu ekspansijas pastiprināšanās Latvijā

1934, gada augustā Vācij as valdība nosūtīj a uz Latvij u E.fon Saku.

Austrijas aneksija bija jāsagatavo Vācijas vēstniekam Vīnē Pāpenam. Līdzīgu uzdevumu attiecībā uz Latviju saņēma viņa bijušais palīgs Šaks.

E. Fon Saks ziņojumā uz Berlīni rakstīja: ’’Duras acīs, ka Latvijā uz katra soļa cenšas kopēt nacionālsociālisma metodes un institūtus; tomēr jākonstatē, ka nav manāms pats svarīgākais - stipra un vienota tautas kustība, kas atbalstītu pastāvošo režīmu.”

1935, gada vasarā Latvijas sūtņu konferencē Latvijas sūtnis Vācijā Krieviņš norādīja, ka „Hitlera miermīlības apliecinājumi ir taktika un diversija.”

No 7, līdz 12, jūnijam Kenigsbergā tika satīkota ārzemju vāciešu tikšanās. Bija klāt arī Vācijas sūtņi Rīgā un Kaunā. Oficiāli bija ielūgti arī daži Latvijas valsts vīri, taču ielūgumus viņi saņēma tik vēlu, ka atbraukt nevarēj a. Tikšanās dalībniekiem izdalīja atklātnes un kartes, kur „Lielvācijas” teritorijā bija iekļauti plaši kaimiņapgabali, pie tam, arī Baltijas valstis.

1935, gada 18. jūnijā tika parakstīta Anglijas un Vācijas vienošanās par kara flotēm. ASV vēstnieks Berlīnē Dods savā ziņojumā uz Vašingtonu 15. jūlijā konstatēja: „Anglijas un Vācijas vienošanās galvenais saturs bijis tas, ka Vācijai piešķīra „absolūtu kontroli Baltijas jūrā”. Dods rakstīja, ka Hitlers paziņojis Saimonam savu nodomu „ieiet Lietuvā, Latvijā un Igaunijā” un pakļaut savai varai tur dzīvojošās „barbaru tautas.”

Baltija, ko agrāk uzskatīja par britu imperiālistu ietekmes sfēru, tika atdota hitleriešiem. Anglija tagad atzina Baltijas jūru un Baltijas valstis par hitleriskās Vācijas ietekmes sfēru.

1935, gada novembra sākumā avīzē „Echo de Paris” atreferēta saruna, kas Bāzelē notikusi starp Vācijas valsts bankas prezidentu Šahtu un Francijas bankas pārvaldnieku Taneiī. Šahts bija teicis: „Agri vai vēlu Vācija un Polija sadalīs savā starpā Ukrainu, bet pagaidām mums pietiks ar Baltijas pievienošanu.”

Ārlietu ministrijas arhīva dokumentā ziņots, ka Latvijā darbojas spiegs, Vācijas armijas kapteinis Kārlis Bekers, kurš cieši sadarbojas ar Vācijas sūtniecību; ir savs kabinets, izmanto diplomātisko pastu un, maskēdams savu darbību, uzdodas par laikraksta korespondentu.

1935, gada 4, decembrī Vācija ar Latviju parakstīja jaunu tirdzniecības vienošanos, kas Latvijas ekonomikai bija ļoti neizdevīga, jo valdība apņēmās importēt no Vācijas daudzas preces, kuras citur varētu iepirkt lētāk.

Hitlerieši sāk sagrābt svešas zemes

Vispirms hitlerieši nolēma ievest karaspēku Reinas apgabalā, ko aizliedza tiklab Versaļas miera līgums, kā aiī 1925. gada Lokarno līgums.

1936, gada 7, martā vācu karaspēks iegāja Reinas apgabalā. Drošības pēc vācu karaspēkam bija pavēlēts tad, ja Reinas apgabalā parādīsies arī franču karaspēks, atgriezties izejas pozīcijās. Rietumu valstis aprobežojās ar to, ka piesūtīja Hitleram protesta notas.

1936, gada 11. jūlijāhitlerieši uzspiedaAustrijai verdzinošu vienošanos, kurā Austrija apņēmās savā politikā pamatoties uz principu, ka tā sevi atzīst par „vācu valsti”.

Jūlijā Vācija un Itālija sāka bruņotu intervenciju Spānijā, lai palīdzētu spāņu reakcijai ar Franko priekšgalā gāzt Spānijas republikānisko valdību.

25. oktobrī Vācija un Itālija parakstīja vienošanos par tā dēvētās Berlīnes - Romas „ass” izveidošanu.

25, novembrī Vācija un Japāna noslēdza pretkomintemes paktu, kuram vēlāk pievienojās ari Itālija.

Vācijas ekonomiku drudžaini reorganizēja kara vajadzībām.

1932. gadā Vācijas armijā vēl bija tikai 10 divīzijas, 1935.g. 31; 1936.g. - 41; 1937.g.-66; 1938.g.-71 divīzija.

1938. gada 11. martā Hitlers ultimatīvi pieprasīja Austrijas kanclera Sušniga atkāpšanos. Sušniga vietā stājās hitleriešu ieliktenis Zeiss - Inkvarts. Austrija bija kļuvusi par nacistu pirmo upuri. Tajā pašā dienā Austrijā iegāja vācu karaspēks.

Sākās vācu karaspēka koncentrēšana pie Cehoslovākijas robežas. Pēc pavēles no Berlīnes Henleina vadītā hitleriešu aģentūra starp Sudetijas vāciešiem sāka neatlaidīgi prasīt Sudetij as apgabala atdalīšanu no Cehoslovākij as un pievienošanu Vācijai. Hitleriešu presē sāka parādīties melīgi ziņojumi, ka čehi „apspiežot” Sudetijas vāciešus. Lai radītu tiešu ieganstu iebrukumam Čehoslovākijā, saskaņā ar Hitlera izstrādāto plānu, bija paredzēts nogalināt Vācijas sūtni Eizenloru.

Anglijas un Francijas valdošo aprindu cenšanās vienoties ar agresoru, vaļas ļaušana agresijai Austrumos radīja lielas briesmas visām Eiropas tautām.

1936, gada sākumā Latvijas sūtniecība Berlīnē vienā nedēļā vien savācal65 Vācijas avīžu rakstus, kas liecināja par Vācijas naidīgajiem nodomiem pret Latviju.

1938, gadā hitleriskie iekarošanas plāni Baltijā kļuva arvien konkrētāki un draudošāki.

1938. gada jūnijā Latvijas politpārvalde sastādīja speciālu ziņojumu „Ko mnā Vācijas sūtniecības darbinieki Rīgā”, kur tika citēts arī viņu teiktais par Baltijas iekarošanu „Tūlīt pēc Cehoslovākijas jautājuma izšķiršanas tikšot kārtotas vāciešu lietas Austrumos. Tāpat kā Cehoslovākijas pievienošanas jautājumā pie Lielvācij as, esot panākta Vācij as vienošanās ar dažādām lielvalstīm Vācijas plānu izvešanai Austrumos un Baltijas valstīs.” Hitlerieši aff izsakoties, ka bijušie vācu muižnieki atgūšot savus īpašumus Latvijā un citās Baltijas valstīs.

Latvijas politpārvalde ziņoja, ka 1938. gada vasarā Kēnig-sbergā esot organizēti atsevišķi Baltijas trieciennieku pulki barona Manteifeļa vadībā. Pavisam esot sastādīti trīs šādi pulki, kas kopā izveidošot „dzelzs divīziju”.

Hitleriskās Vācijas agresīvie nodomi Baltijā, tās centieni pārvērst Baltijas jūras austrumu piekrasti par placdarmu plānotajā uzbrukumā Padomju Savienībai izpaudās arī daudzos citos faktos. Vācija izvirzīja priekšlikumu pagarināt savus autoceļus cauri Baltijai.

1938, gada septembrī Igaunijas avīzē „Rahva Sona” bija ievietots raksts, kurā teikts: „ Šovasar pierobežas iedzīvotājiem visai bieži gadījās redzēt nacionālsociālistiskos jauniešus, kas te ieradās gan kājām, gan ar divriteņiem , pie kam daži no šiem ekskursantiem , kaut aff valkāja īsas bikses, taču bija jau gados. Šie ekskursanti braukāja pa visiem apkārtējiem ceļiem un rūpīgi atzīmēja uz lielām topogrāfiskām kartēm visas jaunās ēkas un ceļus. ... „Trešajā reihā” ārzemniekiem kategoriski aizliegts apmeklēt robežnocietinājumu joslu, turpretim Igaunijāuzņem kā viesus tādu organizāciju pārstāvjus, par kurām noteikti zināms, ka tās neatstās savāktos materiālus neizmantotus, ja „fīrers” pavēlēs sākt izdaudzināto „Drang nach Osten.”

1938, gada 26, oktobra vēstulē šajā rakstā sniegto ziņu pareizību apstiprinājis Latvijas lietvedis Tallinā Gilberts.

Savienība ar padomju zemi - vienīgais latviešu tautas glābiņš

1933. gada 6. februāiī PSRS ārlietu tautas komisārs M. Litvinovs Zenēvas atbruņošanās konferencē izvirzīja deklarācijas projektu par agresijas definīciju. Vispāratzītu agresijas defiriīcij as normu izstrādāšana bija sevišķi svarīga visām valstīm, kam draudēja hitleriskās Vācijas uzbrukums. 1933. gada 3. jūlijs -konvenciju par agresijas definīciju parakstīja PSRS, Latvija, Igaunija, Polija. Lietuva 5. jūlij ā noslēdza ar Padomiu Savienību atsevišķu konvenciju.

Apstākļos, kad Padomju Savienība faktiski bija vienīgā lielvalsts, kas neliedza Latvijai palīdzību vācu agresijas gadījumā, Latvijas buržuāziskā valdība bija spiesta daļēji grozīt savu krasi naidīgo nostāju pret PSRS.

1934, gada 28, februāra vēstulē diplomātiskajiem pārstāvjiem ārvalstīs Latvijas ārlietu ministrija konstatēja, ka Padomju Savienība „acumirklīgā situācijā ir drošākais miera uzturēšanas faktors Austrumeiropā

Polijas un Vācijas 26, janvāra deklarācijas parakstīšana un Polijas atteikšanās piedalīties Baltijas valstu neatkarības garantēšanā nevarēja nemodināt jaunas aizdomas par Polijas un Vācijas nodomiem Baltijā. Tāpēc Padomju valdība uzskatīja par nepieciešamu veikt jaunus pasākumus, lai nostiprinātu stāvokli Baltijā, savā pierobežā.

1934, gada 20. martā PSRS pilnvarotais pārstāvis Rīgā Brodovskis iesniedza Latvijas valdībai Padomju valdības paziņojumu, ka „Padomju Sociālistisko Republiku Savienības valdība, turpinādama savu tradicionālo miera politiku... nolēmusi aicināt katru no Baltijas valstīm pagarināt tās paktu ar Padomju Sociālistisko Republiku Savienību uz 10 gadiem.” Protokolu par

PSRS un Baltijas valstu neuzbrukšanas līgumu pagarināšanu parakstīja 4. aprīlī, Maskavā.

1934, gada 28. martā PSRS ārlietu tautas komisārs Litvinovs Vācijas vēstniekam Maskavā Nadolnijam iesniedza Padomju valdības ierosinājumu parakstīt protokolu, kurā abas valstis apņemtos atturēties no jebkādiem soļiem, kas tieši vai netieši varētu kaitēt Baltijas valstu neatkarībai.

1934, gada 14, aprīlī Nadolnijs iesniedza Ļitvinovam Vācijas valdības paziņojumu, ka tā Padomju valdības ierosināto protokolu neuzskatot par nepieciešamu.

Padomju Savienības ietekmes pieaugums starptautiskajā arēnā nevarēja neietekmēt Padomju Savienības un Latvijas attiecības. Latvijas fašistiskās aprindas bija spiestas rēķināties ar šīm pārmaiņām, izbeigt dažādas pretpadomju provokācijas. Attiecības ar Padomju Savienību bija viens no tiem jautājumiem, kur Ulmaņa valdības politika atradās sevišķi krasā pretrunā ar latviešu tautas masu nostāju, ar Latvijas nacionālajām interesēm.

1936, gada maija LKP CK Plēnuma rezolūcijā norādīts: „PSRS, cīnīdamās pret kara kurinātājiem par miera saglabāšanu ir ne vien īsts latviešu tautas draugs, bet arī vienīgā starptautiskā garantija latviešu tautas nacionālās neatkarības nosargāšanai.”

1938, gada oktobrī igauņu pulkvedis Jakobsons, kas uzturējās Latvijā ilgāku laika posmu, teica Vācijas ārlietu ministrijas Skandināvijas un Baltijas valstu nodaļas vadītājam Grundheram, ka novērojis „tādas iedzīvotāju un militāro aprindu simpātijas pret krieviem”, ka tad, ja padomju karaspēks ienāktu Latvij as teritorij ā, lai to aizstāvētu pret uzbrukumu, šo karaspēku „loti sirsnīgi uzņemtu”.

1938, gada 28,decembrī pat Ulmaņa vietnieks Skujenieks kādā sarunā ar Zotovu izteicās, ka kara gadījumā „99% latviešu ies kopā ar PSRS.”

Fašistiskās diktatūras apstākļos šādus uzskatus, protams, nevarēja brīvi paust. Nebija nekāda pamata cerēt, ka kādā Latvijas avīzē parādīsies prasība noslēgt savienību ar PSRS.

Lai gan armija bija viens no svarīgākajiem valdošās kliķes balstiem, tomēr daudzu kareivju un arī virsnieku nostāja ārpolitikas jautājumos stipri atšķīrās no valdības oficiālā viedokļa. Vairāki Latvijas armijas vadošie darbinieki sarunās ar PSRS pilnvaroto pārstāvi Latvijā izteica vēlēšanos apmeklēt Padomju Savienību, lai tuvāk iepazītos ar padomju bruņotajiem spēkiem.

1936, gada aprīlī Brodovskis nodeva Latvijas armijas štāba priekšniekam ģenerālim Hartmanim padomju valdības ielūgumu uz 1. Maija parādi Maskavā. Vienlaikus tika ielūgti arī Lietuvas un Igaunijas armiju štābu priekšnieki. Ulmaņa kliķe pret šo ielūgumu izturējās krasi noraidoši. Tā kā Lietuva un Igaunija ielūgumus pieņēma, lai Latvij ai nepārmestu solidaritātes trūkumu Baltijas antantē, valdībai neatlika nekas cits, kā izšķirties par delegācijas sūtīšanu.

Hartmaņa un citu Latvijas armijas pārstāvju vizītei Maskavā bija pozitīvi rezultāti. Delegācijas locekļi labi atsaucās par Padomju Savienībā redzēto un izteica vēlēšanos būt klāt arī Sarkanās Armijas manevros.

1937, gada februārī un martā Sarkanās Armij as ģenerālštāba priekšnieks maršals Jegorovs ieradās pretvizītē Lietuvā, Latvijā un Igaunijā.

Brodovskis vēstulē uz Maskavu konstatēja: maršala Jego-rova sarunas ar Latvijas armijas pārstāvjiem ir parādījušas, ka Latvijas armijā pastāv ’’naidīga nostāja pret Vāciju un cenšanās kara gadījumā cīnīties kopā ar mums pret Vāciju.”

PSRS ārlietu Tautas komisariāta 1. Rietumu nodaļas vadītājs Karskis vēstulē padomju pilnvarotajiem pārstāvjiem šajās valstīs konstatēja, ka maršala Jegorova un viņa pavadoņu pārrunas ar armiju vadītājiem un citiem virsniekiem liecinājušas par „nopietnu pretvācu noskaņojumu visu triju valstu armijās -noskaņojumu, kas katrā ziņā atspoguļo plašu iedzīvotāju slāņu bailes no vācu agresijas. ...Karavīru aprindas sākušas labāk izprast Padomju Savienības un tās varenās Sarkanās Armijas nozīmi mazo Baltijas valstu neatkarības saglabāšanā. Apskatā bija ari atzīmēts, ka stāvoklis Latvijā stipri atšķiras no stāvokļa Lietuvā, kur „valdība pilnīgi balstās uz armiju, ir pilnīgi no tās atkarīga” un tāpēc nav nekādu domstarpību starp armiju un valdību. Latvijā skaidri manāma liela viedokļu atšķirība starp valdību, kas tiecas orientēties uz Vāciju, un armiju, „kas nobažījusies sakarā ar vācu draudiem un tāpēc tiecas pēc draudzīgākām attiecībām ar PSRS. Valdība, tāpat kā Lietuvā, balstās uz armiju, bet ir mazāk no tās atkarīga, jo tai ir tāds balsts kā fašistiskā masu organizācija - aizsargi.”

1937, gada jūnijā Latvijas ārlietu ministrs Munters apmeklēja Padomju Savienību.

1937, gada 15,jūnijā Ļitvinovs savā runā teica: „Tagad kļuvis par aksiomu, ka atsevišķu valstu drošība efektīvi garantējama vienīgi vispārējas drošības ietvaros. Tāpēc tagad jādomā ne vien par savām robežām, bet arīpar to, kā vislabāk novērst citu valstu robežu pārkāpšanu. Katrā ziņā Latvijas republikas ģeogrāfiskais stāvoklis ir tāds, ka PSRS nevar nebūt īpaši ieinteresēta tās integritātes un neatkarības pilnīgā saglabāšanā saskaņā ar Tautu savienības paktu. Tāpēc lai man atļauts izteikt pārliecību, ka PSRS centienus plašākos apmēros nodrošināt mieru saprot arī latviešu tauta.”

Munters apmeklēja ari Dņeprostroju, Harkovas traktoru rūpnīcu, Maskavas - Volgas kanālu, Ļeņingradu un citas pilsētas. Kopā ar viņu Padomju Savienībā viesoj ās latviešu žurnāli stu grupa, kas pēc tam objektīvi atainoja redzēto. Ar to ari izskaidrojams, ka 1937. gadā uz Padomju Savienību devās trīs Latvijas rūpnieku delegācijas - kūdras, rūpniecības, linu rūpniecības un „Vairoga” pārstāvji.

1938. gada 17. martā, tūliņ pēc hitleriskā karaspēka iesoļošanas Austrijā, Padomju valdība oficiāli aicināja citas Eiropas lielvalstis nekavējoties apspriest Tautu savienībā vai ārpus tās praktiskus pasākumus, lai novērstu turpmākus agresij as aktus.

Anglijas un Francijas iecietība pret agresoru, hitleriskās Vācijas ietekmes krasā pasliktināšanās noveda pie tā, ka arī fašistiskā Latvija arvien vairāk pakļāvās Vācijai. Viens no līdzekļiem, ar kura palīdzību Latvijas fašistiskā valdība cerēja iemidzināt tautas modrību, bija neuzbrukšanas līguma noslēgšana ar hitlerisko Vāciju. Noslēgt neuzbrukšanas līgumu Munters no jauna ierosināja 1936. gada 20. jūnijā. Šo sarunu Neirāts atstāstīja rakstiski: „Šķita, ka Muntera kungs koncentrējis savu interesi gandrīz vai vienīgi uz jautājumu par neuzbrukšanas līguma noslēgšanu. Es atbildēju uz viņa jautājumu, ka mēs esam spiesti šādu līgumu noslēgšanā aprobežoties ar tām valstīm, kas tieši ar mums robežo... Pēc tam Munters jautāja, vai mēs nevēlētos noslēgt ar Latviju līgumu, kas būtu līdzīgs Vācijas un Polijas līgumam. Es viņam atbildēju, ka arī tam nav nekāda iemesla.”

Hitleriskā Vācija negribēja uzņemties saistības neuzbrukt Baltijas valstīm. Ulmaņa kliķe slēpa, ka Vācija tās priekšlikumu bija noraidījusi un nodevīgi centās iegalvot tautai, ka Vācija esot gandrīz vai vismiermīlīgākā valsts Eiropā un ka Latvij ai nekādas briesmas nedraudot.

1938, gada jūlijā Komunistiskā partija, Sociālistiskā strādnieku un zemnieku partija un Darba jaunatnes savienība publicēja uzsaukumu „Neatdosim Latviju Hitleram".

Par to, kādu iespaidu Latvijā atstāja uzsaukums „Neatdosim LatvijuHitleram!”, liecina kaut vai Latvij aspolitpārvaldes priekšnieka 193K_gad^JA^_septenibra ziņojums savai priekšniecībai:

„Komunistiskās organizācijas un viņu nelegālā prese ir panākušas, ka iedzīvotājos ļoti nopietni paceļas jautājums par

Latvijas neatkarību. Sevišķi krasi šo jautājumu debatē pēdējā laikā. Komunistiskā uzsaukuma „Neatdosim Latviju Hitleram!” saturs tiek pat no tādiem pilsoņiem labvēlīgi uzņemts, kas vēl nesen noraidīja komunismu.”

Buržuāziski muižnieciskās Polijas agresīvie tīkojumi

Bija zināms, ka Hitlers plāno sagrabt Poliju. Tomer Polijas valdošās aprindas pat tad, kad hitlerieši grasījās iznīcināt Poliju kā valsti, nespēja atteikties no sava avantūristiskā ārpolitikas kursa. Uzkurinādami poļu imperiālistu iekarošanas kāri, hitlerieši centās viņus pārliecināt, ka Polija un Vācija kopā izveidošot tādu spēku, kas bez grūtībām tikšot galā ar Padomju Krieviju. Pie tam viņi vairākkārt piesolīja Polijai visu Ukrainu.

Vācijas un Polijas deklarācija, kas tika sagatavota dziļā slepenībā, latviešu tautas masās modināja vislielākās bažas. Pat daži buržuāzijas pārstāvji un buržuāziskās avīzes no jauna pievērsās šim jautājumam.

... Padomju valdība turpināja konsolidēt spēkus, kas varētu apturēt hitleriskos agresorus.

1933. gada 14, decembrī tā aicināja Polijas valdību publicēt PSRS un Polijas kopēju deklarāciju, norādot tajā, ka abas valstis nelokāmi apņēmušās nosargāt un aizstāvēt Austrumeiropā mieru, kura priekšnoteikums ir Baltijas valstu neatkarības un integritātes saglabāšana. Polijas valdošo aprindu nostāja bija visai divkosīga. Vedot sarunas ar PSRS par cīņu pret hitlerisko agresiju, tās vienlaikus veda sarunas ar hitleriešiem.

Spriežot pēc Latvijas avīžu rakstiem, Latvijas un Polijas attiecības attīstījās ļoti draudzīgā garā, kas bija iezīmējies jau kopš 1934. gada fašistiskā apvērsuma Latvijā.

1936, gada marta beigās uz Varšavu izbrauca Munters, atbildēdams uz Polijas ārlietu ministra Beka 1934. gada vizīti Rīgā.

PATIESĪBA IR DZĪVA

1937. gadā Poliju apmeklēja aff armijas štāba priekšnieks ģenerālis Hartmanis un aizsargu priekšnieks pulkvedis Prauls.

1938. gada sākumā uz Poliju devās sabiedrisko lietu ministrs A. Bērziņš un finansu ministrs Ēķis.

1938, gadā savukārt Latviju apmeklēja Polijas tirdzniecības un rūpniecības ministrs Romans un Polijas armijas ģenerālštāba priekšnieks Stahevičs un Beks.

Sakarā ar 1938. gada 13, jūlija runām starp Polijas un Latvijas ārlietu ministru poļu avīzē „Polonia” parādījās raksts: „Konstatēsim jau pašā sākumā, ka šīs runas tiešām liecina par tālejošu saskaņu abu ministru politiskajos uzskatos... .Politiskais režīms Latvijā sāk ietekmēt aiī tās ārpolitiku. Oficiāli gan tiek uzsvērta noraidoša nostāja pret „ideoloģiskiem blokiem”, taču labi nodomi noved pie saprašanās. Un praktiski no tā nerodas nekas cits kā ideoloģiski bloki”.

Tā poļi raksturoja Ulmaņa kliķes ārpolitiku, kas būtībā nepavisam neatšķīrās no Polijas valdības ārpolitikas, un vienlaikus izsmēja Latvijas valdītāju oficiālās deklarācijas, ka Latvija turoties sāņus no „ideoloģiskiem blokiem”.

Latvijas un Polijas valdības uzturēja kontaktu, lai izstrādātu kopējo ārpolitisko līniju un saskaņotu savu nostāju atsevišķos konkrētos jautājumos ar tādu aprēķinu, lai izdabātu Vācijai, kaut gan šāda rīcība bija pretrunā ar viņu pašu valstu vitālajām interesēm.

1938, gada 24, augustā Polij as sūtnis Rīgā Harvats ierosināj a, lai Latvijas valdība saskaņo Baltijas valstu un Polijas nostāju jautājumā par Tautu savienības Statūtu 16. pantu, kas paredzēja militāras sankcijas pret agresoru. Skaidrs, ka šā panta grozīšanā varēja būt ieinteresēta tikai hitleriskā Vācija. Latvijas un Polijas valdības, tiekdamās šo pantu grozīt, rīkojās kā hitleriskās agresijas veicinātājas.

Tomēr Latvijā bija labi zināmi Polijas valdošo aprindu imperiālistiskie tīkojumi, kas vērsās arī pret Baltijas valstīm.

Tieši ar to izskaidrojams, ka Latvijas valdība nevēlējās noslēgt ar Poliju nekādus politiskus līgumus: saistīdamās ar Poliju, Latvija kļūtu par tās protektorātu. Polijas agresīvos tīkojumus Baltijā apstiprināja arvien jauni fakti.

1937. gada sākumā iznāca Polijas valdošo aprindu ideologa V.Studņicka grāmata „Cilvēki, idejas, darbi”, kurā tika aicināts pievienot Polijai Lietuvu un Latvijas dienvidu daļu līdz Daugavai.

1936, gada 23. janvārī par sarunu ar Polijas sūtni Rīgā Harvatu, PSRS pilnvarotais pārstāvis rakstīja: „Ne no šā, ne no tā viņš ņēmās pierādīt, ka patstāvīgu Baltijas valstu pastāvēšanai neesot nekāda pamata. Lielvalstis esot tās mākslīgi radījušas, Baltijas valstu īpatsvars esot niecīgs, un to pastāvēšana traucējot starptautisko attiecību normālu attīstību.”

Polijā plašu atbalsi rada prasība atdabūt no Latvijas teritoriju (Latgali), kas bija piederējusi Polijai pēc Livonijas kara. Varšavā pastāvēja pat speciāla organizācija - „Vispolijas cīņas savienība par Inflantijas atgūšanu”.

Attiecības starp Baltijas valstīm raksturoja galvenokārt nevis sadarbība, bet nesaskaņas. Visai uzskatāmi tas parādījās Polijas un Lietuvas konflikta laikā 1938. gada martā. Konfliktu ar Lietuvu Polijas valdošās aprindas izraisīja tieši tai laikā, kad hitleriskās Vācijas karaspēks iesoļoja Austrijā.

Naktī no 10. uz 11. martu Polijas robežsardze izprovocēja incidentu uz Polijas un Lietuvas robežas. Tas bija domāts kā iegansts poļu karaspēka iebrukumam Lietuvā, ko plānoja pievienot Polijai kā „kompensāciju” par poļu valdības piekrišanu tam, ka hitleriskā Vācija sagrābj Austriju. Poļu žurnāls „Przeglad Powszechny” rakstīja:

„Polijas sabiedriskā doma instinktīvi nojauta, ka sakarā ar „anšlusu” mums jāsaņem kaut kāda kompensācija. ... Pēc teritorijas un iedzīvotāju skaita Lietuva gan būtu Polijai visai nenozīmīga kompensācija, taču kvalitatīvi, ar savu ģeopolitisko stāvokli, Lietuva ir visai vērtīga.”

Baltijas antante šajā konfliktā turējās sāņus un demonstrēja savu pilnīgo nespēku. Latvija un Igaunija konfliktā nevis atbalstīja Lietuvu, bet faktiski nostājās Polijas pusē.

1938. gada 12, martā Latvijas ārlietu ministrs izsauca Lietuvas sūtni Rīgā Savicki un paziņoja: „Austrijas notikumi mani pamudina, un šoreiz jau oficiāli, valdības vārdā, vērst Lietuvas uzmanību uz draudošām briesmām, kas var ļoti drīz pienākt arī jau pie Lietuvas robežām, un ieteikt šai sakarībā nopietni apsvērt jautājumu par attiecību nokārtošanu ar Poliju.”

Pie Lietuvas robežas koncentrējās Polijas karaspēks. Katru mirkli varēj a gaidīt Polij as karaspēka iebrukumu Lietuvā, turklāt bija jārēķinās, ka vienlaikus Lietuvā iebruks arī hitlerieši.

Polijas vēstnieks Berlīnē Ļipskis 1938. gada 17. martā saņēma Beka telegrammu ar uzdevumu apmeklēt Gēringu un konfidenciāli informēt viņu, ka „saspīlējums attiecībās ar Lietuvu nav radies vienīgi robežincidenta dēļ.” Reizē ar to Ļipsim vajadzēja paziņot, ka „ļaunākajā gadījumā poļi nedomā ignorēt Vācijas intereses Klaipēdā.

17, martā Rībentrops piezīmēja: „Polijas un Lietuvas konflikta gadījumā uzskatu par nepieciešamu pašās pirmajās stundās okupēt Klaipēdas teritoriju. Tam vajadzīgais jau ir veikts.”

18. martā Rībentrops aicināja pie sevis Ļipski un norādīja, ka Vācijas valdībai ļoti svarīgi, lai Polijas valdība to „jau laikus informētu”, ja tā „nodomātu kaut ko uzsākt.”

Ne Anglija un Francija, ne Tautu savienība nesniedza Lietuvai nekādu palīdzību. Latvija un Igaunija ieteica Lietuvai nepretoties un atdot Polijai Lietuvas teritorijas.

Lietuva varēja cerēt vienīgi uz Padomju Savienību. ASV vēstnieks Maskavā Dēviss rakstīja par savu sarunu ar Lietuvas sūtni Maskavā Baltrušaiti: „Viņš gaidīja pašu ļaunāko. Viņš cerēja vienīgi uz Padomju valdības palīdzību.”

Padomju valdība patiešām izjauca Polijas un līdz ar to arī Vācijas karaspēka iebrukumu Lietuvā.

1938. gada 16. martā M. Ļitvinovs ataicināja pie sevis Polijas vēstnieku Maskavā Gržibovski un paziņoja viņam, ka ievērojot stāvokļa nopietnību, Padomju valdība spiesta norādīt Polijas valdībai, ka Padomju Savienība ir ieinteresēta saglabāt Lietuvas valsts pilnīgu - ne tikai nominālu, bet aiī faktisku -neatkarību un tāpēc nevarētu palikt vienaldzīga pret notikumiem uz Polijas un Lietuvas robežas, ja Lietuvas neatkarība tiktu apdraudēta.

18, martā Ļitvinovs no jauna izsauca pie sevis Gržibovski un vēlreiz paziņoja viņam, ka Padomju Savienība ieinteresēta Lietuvas pilnīgas neatkarības saglabāšanā.

Šī noteiktā Padomju valdības iejaukšanās atvēsināja agresīvos karstgalvjus Polijā.

Latvijas „neitralitātes” politika

1936, gadā Polijas ārlietu ministrs Beks ierosināja izveidot neitrālu valstu bloku no Baltijas līdz Melnajai jūrai. Šādā blokā vajadzēja piedalīties Igaunijai, Latvijai, Lietuvai, Polijai un Rumānijai. Pat toreizējais Latvijas sūtnis Polijā Valters atzīmēja, ka tā „patiesībā jau bija vāciski iespaidota ideja.”

Polijas plāni radīt „neitrālo bloku” bija saistīti arī ar Polijas valdošo aprindu centieniem nodibināt savu kundzību pār Baltijas valstīm. Polijas presē parādījās ziņojumi, ka „pats Rībentrops nodomājis apmeklēt Varšavu, Kauņu, Rīgu, Tallinu un Helsinkus, lai tur nodibinātu Polijas protektorātu zem Vācijas protektorāta.”

1938, gada 20, februārī runādams reihstāgā, Hitlers paziņoja, ka Vācijas valdība apsveiktu Eiropas valstu neitralitāti.

6, jūlijā Vācijas ārlietu ministrija nosūtīja saviem diplomātiskajiem pārstāvjiem Eiropas valstīs telegrammu, uzdodot tiem piemērotā brīdī aizrādīt attiecīgo valstu valdībām, ka mazajām valstīm vienīgā iespēja palikt sāņus no nākamajiem konfliktiem esot atgriezties pie „pirmskara neitralitātes principiem un nevainojami tos ievērot.”

Labi zinādama, ka Latvijā šāda nostāja nebūs populāra, Latvijas valdība nesteidzās publicēt šajā lietā oficiālus paziņojumus.

1938. gada augusta beigās hitleriešu prasība, lai Baltijas valstis deklarē savu neitralitāti, kļuva sevišķi neatlaidīga, Ulmaņa kliķe neiedrošinājās nepaklausīt.

1938. gada 19. septembrī Latvijas delegācija Tautu savienības asamblejas sēdē sniedza oficiālo paziņojumu, ka Latvijas valdība „patur sev tiesības noteikt katrā atsevišķā gadījumā, vai un cik lielā mērā tā ir spējīga piemērot pakta 16. pantā paredzētos noteikumus.” Tādus pašus paziņojumus sniedza arī Igaunija, Lietuva, Polija, Zviedrija...

Tādējādi Baltijas valstu buržuāziskās valdības pretēji nacionālajām interesēm 1938. gada rudenī kopā ar Poliju un citām valstīm sāka graut Tautu savienību, faktiski palīdzēdamas Hitleram viņa agresīvo plānu realizēšanā.

1938, gada 2,-3, novembiī Tallinā notika apspriede, kas saskaņoja triju Baltijas valstu neitralitātes likumu tekstus. Likumi stājās spēkā - Igaunijā: 12, decembrī. Latvijā: 21, decembrī. Lietuvā 1939. gada 3, februāiī. Tā bija nepārprotama kapitulācijas politika.

Minhenes vienošanās

Vācijaprasīja,laitai atdod Sudetij as apgabalu. Cehoslovākija atteicās izpildīt šo nekaunīgo prasību. Tai bija labi apbruņota armija un savstarpējās palīdzības līgumi ar Franciju un PSRS. Eiropā bija spēki, kas ne tikai uzvarētu hitlerisko Vāciju, bet arī neļautu tai karu izraisīt. Taču ne jau Eiropas miera uzturēšana bija Anglijas un Francijas valdošo aprindu politikas mērķis. To sapnis bija ar hitleriešu ordu palīdzību sagraut pasaulē pirmo sociālistisko valsti. Šai nolūkā bija jāatbiīvo Hitleram ceļš uz Padomju Savienības robežām, jāatdod viņam tās valstis, kas atradās starp Vāciju un PSRS. Bija skaidrs, ka noslēgt „plašu vienošanos” ar Anglijas un reizē arī Francijas valdošajām aprindām nozīmēja faktiski likvidēt Francijas un PSRS savienību.

1938, gada 19. septembrī Anglijas un Francijas valdības ultimatīvi prasīja, lai Čehoslovākija atdod Sudetijas apgabalu Vācijai. Čehoslovākijas valdība lūdza Padomju valdību „cik iespējams drīzāk” paziņot, „vai PSRS saskaņā ar līgumu nekavējoties sniegs efektīvu palīdzību. Nākamajā dienā PSRS pilnvarotais pārstāvis Prāgā AIeksandrovskis šajā sakarā saņēma no Maskavas telegrammu ar norādījumu Padomju Savienības valdības vārdā uz šo jautājumu dot pozitīvu atbildi. Ja tikpat nelokāmi par miera saglabāšanu Eiropā, konkrēti, par kārtējā agresijas upura - Čehoslovākijas aizstāvēšanu būtu cīnījušās Anglijas un Francijas valdība, kā arī pati Čehoslovākijas valdība, būtu izdevies savaldīt vācu agresiju jau pašā sākumā. Tomēr Čehoslovākijas buržuāzija ar valsts prezidentu Benešu un ministru prezidentu Hodžu priekšgalā kapitulēja Vācijai.

22, septembrī PSRS pilnvarotais pārstāvis AI eksandrovskis ziņoja par situāciju Prāgā:

„Prāgā norisinās satricinošas ainas. Visapkārt pārstāvniecības ēkai stāv policijas kordons. Tomēr demonstrantiem, kuru centieniem policija neapšaubāmi simpatizē, izdodas nokļūt pie pārstāvniecības ēkas, tie sūta delegācijas, kas grib tikties ar pilnvaroto pārstāvi. Ļaudis dzied nacionālo himnu un raud. Dzied Internacionāli. Runātāji uzsver, ka galvenā cerība ir uz PSRS palīdzību, aicina aizstāvēties, sasaukt parlamentu, gāzt valdību.”

1938, gada notikumu kulminācij as punkts bij a četru Rietumvalstu - Vācijas, Itālijas, Anglijas un Francijas - Minhenes konference, kas notika no 28. līdz 30. septembrim.

29, un 30 septembrī Minhenē Hitlers, Čemberlens, Musolini un Daladjē parakstīja vienošanos, ka Čehoslovākijai tūliņ jāatdod Sudetijas apgabals Vācijai.

Atgriezies no Minhenes Anglijā, Čemberlens teica, ka „tagad miers nodrošināts veselām paaudzēm”. Ar to viņš, protams, nedomāja mieru vispār, bet tikai mieru Rietumos. Taču Čemberlena cerības, ka Hitlers atteiksies no agresijas Rietumos, bija tukšas ilūzijas.

Rībentrops tūliņ pēc Minhenes vienošanās parakstīšanas konstatēja, ka Čemberlens „šodien parakstījis nāves spriedumu Britu impērijai un atstājis mūsu ziņā noteikt sprieduma izpildīšanas dienu.”

Minhenē tika likvidēti visi līgumi, kas iepriekšējos gados tika noslēgti starp Eiropas valstīm, lai kopīgi aizstāvētos pret vācu agresiju. Pēc būtības tika likvidēta arī Tautu savienība.

1, oktobrī Latvij as sūtnis Parīzē Grosvalds ziņoj a uz Rīgu, ka mazo valstu stāvokli Minhenes vienošanās „neuzlabo, bet drīzāk pasliktina. Vācija atkal ievērojamā mērā palielina savu teritoriju un iedzīvotāju skaitu un paliek atkal stiprāka un bīstamāka.”

Oktobrī Latvijas Komunistiskā partija laida klajā uzsaukumu „Vēstures lūzuma bndī”:„Starptautiskie notikumi straujiem soļiem tuvina Eiropu jaunai katastrofai. Fašistisko valstu trijstūris Berlīne - Roma - Tokio, nesastopot pretestību, ar uguni un zobenu pārstaigā pasaules daļas, salauž valstu robežas, iznīcina tautu bffvības un neatkarību. Ar rupju varu tās kājām samīda noslēgtos līgumus un starptautiskās tiesības... Čehoslovākijas valdības kapitulācija rada pavisam jaunu stāvokli Eiropā. Uzbrūkošā fašisma un politiskās reakcijas spēki stiprināti, demokrātijas spēki vājināti. Nav uzvarējis miers, bet fašisms.. .Vienīgi visu pretfašistisko zemju cieta bruņota griba var vēl katastrofu novērst.”

Bet Latvijas valdošās aprindas ignorēja tautas gribu, tās turpināja izdabāt Vācijai, nododamas latviešu tautu un gatavodamas hitleriešiem ceļu uz Latvijas sagrābšanu.

1938, gada 24, oktobiī Rībentrops izsauca uz Berhtesgādenu Polijas vēstnieku Berlīnē Ļipski un aicināja viņu noslēgt jaunu vienošanos, nododot Dancigu Vācijai un atļaujot tai būvēt caur poļu koridoru eksteritoriālu autoceļu un daudzsliežu dzelzceļa līniju uz Autrumprūsiju. Polijas valdība ne bez pamata saredzēja šajās prasībās draudus pašai Polijas pastāvēšanai.

25. oktobrī Vācijas ārlietu ministrijas Skandināvijas un Baltijas valstu nodaļas vadītājs Grundhers izsauca Latvijas pārstāvi Berlīnē un paziņoja tam prasību, lai Latvijas valdība enerģiski apkaro latviešu tautas masās pretvācu noskaņojumu.

1938. gada 28. oktobrī Romā Rībentrops ar Musolini un Itālijas ārlietu ministru Čiano apsprieda jautājumu par Vācijas un Itālijas militāras savienības noslēgšanu pret Angliju un Franciju.

1939. gada notikumi Eiropā

1939, gada 14. martā Hitlers steidzīgi izsauca uz Berlīni Čehoslovākijas prezidentu Hahu un ārlietu ministru Hvalkovski. Viņš pieprasīja, lai tie parakstot dokumentu par Vācijas pro-tektorāta nodibināšanu Bohēmijā un Morāvijā. Slovākiju pasludināja par formāli neatkarīgu valsti, bet faktiski aiī tā tika pakļauta Vācijas virskundzībai. Haha un Hvalkovskis parakstīja šo dokumentu, nododot čehu un slovāku tautu hitleriešiem.

Naktī uz 15, martu Vācijas karaspēks iegāja Čehoslovākijas teritorijā.

Padomju valdībai un citu valstu valdībām tika piesūtīta Vācijas 1939. gada 17.marta nota ar oficiālu paziņojumu par Vācijas protektorāta nodibināšanu Bohēmijā un Morāvijā. Vācijas valdība šo aneksiju motivēja ar to, ka Čehoslovākijas valsts esot bijusi „mākslīgs veidojums”, kas izrādījies „iekšēji dzīvot nespējīgs” un tāpēc arī „faktiski sairis”. Vācijas nota raksturoja Čehoslovākijas sagrābšanu kā „saprātīgas kārtības pamatu atjaunošanu Centrālajā Eiropā.”

18. marta atbildes notā Padomju valdība, atmaskodama hitleriešu rīcību, norādīja, ka „politiski vēsturiskās koncepcijas”, ar kādām Vācij a cenšas pamatot un motivēt Čehoslovākijas valsts likvidēšanu „nav atzīstamas par pareizām un neatbilst faktiem, kas zināmi visai pasaulei”. No tā tika konstatēts, ka „Čehoslovākijas prezidents Haha, kas nesaņēmis nekādas pilnvaras no savas tautas, parakstījis Berlīnes aktu, rīkojies nenoliedzamā pretrunā ar Čehoslovākijas konstitūcijas 64. un 65. pantu un ar savas tautas gribu. Tāpēc šis akts nav uzskatāms par likumīgu.”

20, martā Latvijas konsuls Breslavā ziņoja uz Rīgu, ka no Vācijas preses rakstiem izrietot divi secinājumi: „pirmkārt, Vācija pilnīgi atklāti uzsākusi savu imperiālistisko hegemonijas gājienu Eiropā, un, otrkārt, tie apgabali, kas uzskatāmi par vācu dzīves sfēru, pilnīgi pakļaujami Vācijas valsts varai. Tas nozīmē, ka draud briesmas daudzām valstīm, to starpā arī mūsu tēvijai un viņas sabiedrotai Igaunijai, jo šis apgabals jau sen no vācu puses apzīmēts par „deutscher Lebensraum” (vācu dzīves telpa).

Vācu iekarotāj i agrāk latviešus un pārēj ās Baltijas tautas bij а tikai ekspluatējuši, turpretim tagad viņi bija nolēmuši latviešus kā nāciju iznīcināt. 1939. gadā kādā Baltijas baronu apspriedē Hitlers teica: „Septiņus gadsimtus valdīdami pār Baltiju, jūs esat pieļāvuši smagu kļūdu, neiznīcinādami latviešus un igauņus kā tautu. Turpmāk šī kļūda vairs nedrīkst atkārtoties.”

1939, gada pavasarī Padomju Savienība bija viena no visvarenākajām valstīm pasaulē. Lai gan pēc Minhenes vienošanās PSRS būtībā bija pilnīgi izolēta, tomēr tas bija spēks, ar kuru rēķināties vajadzēja arī Eiropas stiprākajai kapitālistiskajai valstij - hitleriskajai Vācijai.

Padomju valdība bija ieinteresēta saglabāt mieru savu robežu tuvumā-Polijā un Baltijas valstīs. To diktēja Baltijas stratēģiskais stāvoklis. Hitleriešu rokās Baltija varēja kļūt par ērtu placdarmu uzbrukumam Padomju Savienības vitāli svarīgajiem centriem.

1939, gada martā Eiropas politiskajā stāvoklī bija notikušas svarīgas pārmaiņas. Vācija bija sagrābusi Čehoslovākiju, pēc tam arī Klaipēdu.

23. martā hitlerieši bija uzspieduši Rumānijai ekonomisku vienošanos, kas faktiski pakļāva visu Rumānijas ekonomiku hitleriešu kontrolei. Ungārij a bij a pievienoj usies antikominternes paktam. Franko karaspēkam kopā ar vācu un itāliešu interventiem martā izdevās ieņemt Madridi. Tas faktiski nozīmēja Spānijas republikas beigas.

Kad 1939, gada marta otrajā pusē Baltijai draudēja tiešs hitlerisko ordu iebrukums,

28, martā PSRS ārlietu Tautas komisārs Ļitvinovs izsauca Latvijas sūtni Maskavā Kociņu un nodeva tam deklarāciju, kurā bija atzīmēts, kādu lielu nozīmi Padomju valdība „vienmēr piešķīrusi un piešķir Latvijas un pārējo Baltijas republiku pilnīgas neatkarības saglabāšanai, kas atbilst ne vien šo republiku tautu interesēm, bet aiī Padomju valsts vitālajām interesēm.” Latvijas valdībai tika paziņots, ka „Padomju Savienība ir gatava vajadzības gadījumā pierādīt darbos savu ieinteresētību saglabāt Latvijas republikas integritāti, tās patstāvīgo valstisko eksistenci.”

Hitleriešiem bija jārēķinās ar to, ka iebrūkot Baltijā, tie sadursies ar Padomju Savienību.

Molotova - Rībentropa pakts

Kaut aiī hitlerieši pēc Minhenes vienošanās izskatīja jautājumu par karu pret Padomju Savienību kopā ar Poliju, tas viņiem netraucēja arī sīki izstrādāt citu variantu - kara plānus pret Poliju, Franciju un Angliju.

1938, gada decembra beigās hitleriešu turpmākie agresīvie plāni jau bija galīgi precizēti. Bija nolemts 1939. gadā - pēc visas Čehoslovākijas sagrābšanas - „likvidēt” arī Poliju un nākamajā gadā vērsties pret Franciju un Angliju. Tiesa gan, Vācijā, arī vācu presē, vēl zināmu laiku turpinājās „Ukrainas jautājuma” plaša apspriešana, bet faktiski šīs kampaņas uzdevums bija noslēpt hitleriešu īstos plānus. M. Ļitvinovs teica, ka tā ir propagandistiska diversija, kuras nolūks ir „iemidzināt un nomierināt Angliju un Franciju un šajā aizsegā sagatavot tām jaunu pārsteigumu.”

Starp citu, par Vācijas nodomiem attiecībā uz Ukrainu vairāk runāja un rakstīja angļu, franču un amerikāņu politiķi un laikraksti. Anglijas, Francijas un ASV reakcionāro aprindu nodomi novirzīt agresorus padomju robežu virzienā, kā parādīja turpmākie notikumi, bija būvēti uz smiltīm. Vācija pagaidām neuzskatīja sevi par pietiekami sagatavotu, lai uzdrošinātos sākt karu ar PSRS, Hitlers tuvākajā laikā bija ieplānojis sagraut vājākos Vācijas pretiniekus.

Kopš 1938, gada beigām par to liecināja pat tonis, kādā hitlerieši runāja ar Rietumvalstīm. „Fašistisko agresoru uzklie-dzieni un pavēles, kas adresētas tā saucamo „demokrātisko” valstu valdībām ar katru dienu kļūst arvien nekaunīgākas un ciniskākas,” 19. decembrī rakstīja „Pravda”.

1938, gada 13. novembrī Anglijas ārlietu ministra personiskā sekretāra O.Hārvija dienasgrāmatā ir ieraksts: „Trūcīgā informācija, slepenā un atklātā, kuru mēs tagad saņemam no Vācijas, rāda, ka Vācijas valdība smejas par mums, nicina mūs un nodomājusi morāli un materiāli atņemt mums mūsu pozīcijas pasaulē.”

14, novembrī lords Halifakss valdības ārpolitikas komisijas sēdē rezumēja saņemto slepeno informāciju, kas liecināja, ka fašistiskais reihs ieņem „Anglijai arvien naidīgāku nostāju un ka tas nodomājis panākt Britu impērijas sabrukumu...”

1939, gada 19. janvārī Anglijas ārlietu ministrija iesniedza savai valdībai ziņojumu, kurā bija apkopota no dažādiem slepeniem avotiem saņemtā informācija par nacistu plāniem. Ziņojuma ievadā Halifakss norādīja: „... Līdz šim bija vispārpieņemts, ka Hitlera tieksmes vērsīsies uz Austrumiem, un it īpaši, ka viņš kaut ko plāno pret Ukrainu. Pašā pēdējā laikā mēs saņemam ziņojumus, kas liecina, ka viņš var uzskatīt momentu par piemērotu, lai dotu izšķirošo triecienu Rietumvalstīm.”

1939, gada 10. martā VK(b)P CK pārskata referātā J. Staļins kritizēja tiklab agresorus, kā aff Rietumvalstu iecietības politiku. Pārskata referātā izteikts nopietns brīdinājums, ka lielā un bīstamā politiskā spēle, ko uzsākuši neiejaukšanās politikas piekritēji, var viņiem beigties ar nopietnu izgāšanos. Tika arī atzīmēts, ka ,.jābūt piesardzīgiem un nedrīkst ļaut kara provocētājiem, kas pieraduši ar cita rokām ogles raust, ievilkt mūsu zemi konfliktos.”

1939, gada pavasarī kļuva skaidrs, ka hitlerieši, kas arvien vairāk nostiprināja savas pozīcijas Viduseiropā, pagaidām tomēr nedomā par uzbrukumu Padomju Savienībai. Čemberlena un Daladjē īstenotā Minhenes politika bija cietusi neveiksmi. Hitleriskais nezvērs, kuru tie baroja, cerēdami uzrīdīt Padomju Savienībai, nolēma vispirms tikt galā ar Poliju un pēc tam ar Franciju un Angliju.

Anglijas un Francijas valdības nolēma veikt dažus pasākumus, lai nostiprinātu savas starptautiskās pozīcijas - tā ieraudzīja dienas gaismu Anglijas un Francijas garantijas Polijai un dažām citām valstīm. Lai piespiestu Hitleru mainīt savus plānus un beidzot piekrist „plašas vienošanās” noslēgšanai, Anglijas un Francijas valdības nolēma pabiedēt Hitleru ar to, ka iespējama Anglijas, Francijas un PSRS tuvināšanās. Anglijas un Francijas valdības baidījās, kaPadomju Savienība pārliecināsies, ka nav iespējams izveidot kolektīvu miera aizstāvēšanas fronti un būs spiesta meklēt citus ceļus savas drošības garantēšanai. It īpaši tās baidījās, ka PSRS sakarā ar tās izolāciju var piekrist attiecību normalizācijai ar Vāciju. ASV vēstnieks Londonā Džozefs Kenedijs uz Vašingtonu rakstīja, ka Anglijas valdība vēlētos „sasaistīt Krieviju”, lai tā nevarētu noslēgt kaut kādu vienošanos ar Vāciju.

18. martā M. Ļitvinovs nodeva Anglijas vēstniekam Maskavā V.Sīdsam padomju valdības priekšlikumu nekavējoties sasaukt starptautisku apspriedi ar PSRS, Anglijas, Francijas, Polijas, Rumānijas un Turcijas piedalīšanos.

19. martā Halifakss paziņoja padomju pilnvarotajam pārstāvim Londonā, ka padomju valdības ierosinātās konferences sasaukšana būtu priekšlaicīga.

21. martā angļi ierosināja priekšlikumu, lai PSRS, Anglija, Francija un Polija publicētu deklarāciju par to, ka tādas rīcības gadījumā, kas apdraudētu jebkuras Eiropas valsts politisko neatkarību, tās „apņemas nekavējoties apspriest pasākumus, kuri būtu jāveic, lai kopīgi pretotos šādai rīcībai.”

PSRS tam piekrita, bet aicināja iekļaut sarakstā Balkānu un Baltijas valstis.

Pēc dažām dienām Anglijas vēstnieks Maskavā Padomju valdībai paziņoja, ka angļi no sava priekšlikuma atsakās.

17, aprīlī Padomju valdība iesniedza Anglijai un Francijai konkrētus priekšlikumus.

26, aprīlī lords Halifakss savā referātā paziņoja, ka „vēl nav pienācis laiks šādiem priekšlikumiem.”

3, maijā Anglijas valdības sēdē, cerēdami, ka tomēr izdosies vienoties ar Hitleru, ja ļaus viņam rīcības brīvību Austrumos, Halifakss un citi valdības locekļi uzskatīja, ka Anglijas politika nav jāmaina, taču, lai novērstu Vācijas un PSRS attiecību normalizāciju, tika atzīts par lietderīgu „zināmu laiku turpināt sāktās sarunas ar Padomju Savienību.”

14, maijā Padomju valdība piedāvā trīs nosacījumus.

16, maijā Anglijas triju veidu bruņoto spēku štābu priekšnieki Anglijas valdības sēdē iesniedza memorandu, kurā bija konstatēts, ka vienošanās būtu ar „noteiktu pozitīvu nozīmi. Tā būtu iespaidīga spēka solīda fronte pret agresiju.”

19, maijā Anglijas apakšnamā vētrainas debates. Cerčils uzsvēra, ka bez Padomju Savienības nav iespējama efektīva Austrumu fronte, bet bez efektīvas Austrumu frontes nevar aizstāvēt Anglijas intereses Rietumos.

27. maijā Anglijas vēstnieks Sīdss un Francijas pilnvarotais lietvedis Paijārs paziņoja Padomju valdībai, ka viņu valdības ir ar mieru pieņemt padomju priekšlikumu par triju lielvalstu savstarpējās palīdzības līguma noslēgšanu, tomēr ar atrunu, ka „agresijas gadījumā savstarpējā palīdzība tiks sniegta nevis nekavējoties, bet pēc apspriešanas Tautu savienībā”, netika solīta palīdzība Baltijas valstīm.

2, jūnijā Padomju valdība iesniedza Anglijas un Francijas valdībai skaidru un precīzu savstarpējās palīdzības līguma projektu, arī par garantijām Baltijai agresijas gadījumā.

7, jūnijā tika parakstīti Vācijas - Latvijas un Vācijas -Igaunijas neuzbrukšanas līgumi, tas nozīmēja, ka Vācija uzspieda Igaunijas un Latvijas valdībai saistību ieņemt negatīvu nostāju jautājumā par PSRS, Anglijas un Francijas garantiju attiecināšanu uz Baltiju.

Londonas avīze „Evening Standard” rakstīja: „galvenās grūtības saistītas arBaltijas valstīm. Tās izveido Krievijas robežu. Ja tām kāds uzbrūk, briesmas draud aff Krievijai, un Krievija grib, lai sabiedrotie garantētu tai palīdzību. Kā pelēni milzu čūskas priekšā, kura solās tos neaprīt, Baltijas valstis no bailēm drebošā balsī cenšas mūs pārliecināt, ka tās jūtoties pilnīgi drošas un nekādas garantijas tām neesot vajadzīgas.”

Vēl asāk reaģēja Francijas prese. Pat labējais franču žurnālists Kerilliss rakstīja avīzē „Ероуие”: „Attiecībā uz garantijām Baltijas valstīm Padomju Savienības prasības ir absolūti pamatotas un pilnīgi loģiskas... Mums jāzina, pēc kā mēs tiecamies: vai mēs gribam vai negribam noslēgt savienību ar PSRS? Ja mēs šādu savienību gribam, mums jādara viss, lai Vācija nenostiprinātos Rīgā, Tallinā un Helsinkos, kā aiī Ālandes salās. Norāda, ka ne Somija, ne Igaunija, ne Latvija negribot franču, angļu un padomju garantijas. Kas tā ir par velnišķīgu būšanu? Ja tās negrib šīs garantijas, tas nozīmē, ka bažām ir vēl vairāk pamata.”

Tikai 1939. gada jūlija beigās - pēc vairāk nekā 3 mēnešu ilgas vilcināšanās - Anglijas valdība beidzot piekrita reizē ar politisko vienošanos, parakstīt arī militāru konvenciju.

1, jūlijā Anglija un Francija piekrita triju lielvalstu garantiju attiecināšanai arī uz Baltijas valstīm.

4, jūlija sēde Anglijas valdība ārpolitikas komitejā bija speciāli veltīta jautājumam par Dancigu un Vācijas - Polijas attiecībām. Tika meklētas iespējas, kā „miera ceļā „nodot Dancigu fašistiskajam reiham.

Kopš 4, jūlija Anglijas valdības ārpolitikas komitejas sēdēs ne vienreiz vien tika izskatīts jautājums par sarunu pārtraukšanu ar PSRS.

17, jūlijā, informējot padomju pilnvarotos pārstāvjus Londonā un Parīzē par sarunu gaitu, V. Molotovs teica: „Šis blēdīgais Anglijas un Francijas priekšlikums sašķeļ vienoto līgumu divos līgumos (politiskajā un militārajā) un runā pretim mūsu galvenajam priekšlikumam - vienlaikus noslēgt visu līgumu, arī tā militāro daļu, kura ir pati svarīgākā un pati politiskākā līguma daļa. ”

23. jūlijā angļi un franči piekrita, lai politiskā un militārā vienošanās stātos spēkā vienlaikus.

25, jūlijā Anglijas valdība pieņēma Padomju Savienības priekšlikumu sākt PSRS, Anglijas un Francijas militāro pārstāvju sarunas.

27. jūlijā Hitleru apmeklēja viens no britu laikrakstu karaļiem - lords Kemslijs. Viņš apliecināja fīreram, ka angli cenšas sadarboties ar Vāciju.

3, augustā Čemberlena padomnieks H.Vilsons izklāstīja Anglijas plānus Vācijas sūtnim Londonā. Anglijas valdības „slepenais plāns” pēc Vilsona vārdiem vērsts uz to, lai Anglijas

- Vācijas nolīgums „pilnīgi atbrīvotu britu valdību no pašreiz uzņemtajām garantijas saistībām pret Poliju, Turciju utt.”

12. augustā Maskavā sākās militārās sarunas. Padomju valdību darīja uzmanīgu jau tas vien, ka angļu un franču militārajiem pārstāvjiem ceļam no Londonas līdz Maskavai bija vajadzīgas veselas 17 diennaktis. Anglijas ārlietu ministrija pat bija paziņojusi ASV vēstniecībai, ka angļu delegācijai „doti norādījumi daiīt visu iespējamo, lai sarunas ilgtu līdz 1. oktobrim.”

15, augusta sēdē Sarkanās Armijas Ģenerālštāba priekšnieks B. Sapošņikovs izklāstīja padomju puses detalizēti izstrādāto triju valstu militārās sadarbības plānu. Viņš paziņoja, ka PSRS ir gatava vērst pret agresoriem Eiropā 136 divīzijas, 5 000 smago lielgabalu, 9 līdz 10 tūkstošus tanku un 5 - 5,5 tūkstošus lidmašīnu.

Franču delegācijas loceklis A.Bofrs tajās dienās rakstīja par padomju priekšlikumiem: „Grūti bija būt vēl konkrētākam un noteiktākam... Kontrasts starp šo programmu... un angļu un franču platformas miglainajām abstrakcijām ir pārsteidzošs un parāda, cik dziļa plaisa šķīra divas koncepcijas... Padomju argumenti bija spēcīgi... Mūsu nostāja bija melīga...”

Galvenais ir tas, ka Padomju Savienības piedāvātās konvencijas noslēgšanas gadījumā agresors nemaz neuzdrošinātos karu izraisīt.

15, augustā angļu un franču militārās delegācijas paziņoja, ka pārraidījušas padomju priekšlikumus savām valdībām un gaida atbildi.

21, augusts bija norunātā kārtējās sēdes diena, bet atbildi uz kardināliem jautājumiem PSRS valdība tā arī nesaņēma.

22, augustā sarunu epilogs.

22, augustā Hitlers, uzrunādams vērmahta vadītājus, paziņoja: „Minhenē es praksē iepazinos ar šiem nožēlojamiem eksemplāriem - Daladjē un Čemberlenu. Viņi ir pārāk gļēvi, lai uzbruktu

Vienlaikus ar stāvokļa saasināšanos Eiropā pastiprinājās saspīlējums arī Tālajos Austrumos. 1938, gada 12, oktobrī japāņi iebruka Dienvidķīnā. Jautājums par Japānas agresiju ne vienreiz vien tika apspriests Tautu savienībā, un Padomju valdība konsekventi atbalstīja Ķīnu.

1939, gada 22. jūlijā Anglija un Japāna parakstīja vienošanos, ar kuru Anglijas valdība faktiski atzina japāņu okupantu varu viņu sagrābtajās Ķīnas teritorijās.

Hitlers paziņoja Rībentropam, ka „zināmu laiku nāksies inscenēt pret Maskavu līdzsvara un ekonomiskās sadarbības politiku

12. maijā PSRS pilnvarotais pārstāvis Vācijā G. Astahovs ziņoja uz Maskavu, ka „vācieši cenšas radīt iespaidu, it kā Vācijas un PSRS attiecības uzlabojas vai aiī ir jau uzlabojušās. Atmetot visas aplamās baumas, kuras šeit izplata paši vācieši vai pļāpīgie ārzemju korespondenti, pagaidām neapšaubāms fakts ir vienīgi tas, ka vācu preses tonis publikācijās par mums ir manāmi mainījies... Tomēr mēs, to konstatējot, nevaram, protams, neievērot šīs parādības demonstratīvo raksturu un to, ka tas vāciešiem nekādas saistības neuzliek..

17. maijā G. Astahovam bija saruna ar Vācijas ārlietu ministrijas ekonomikas problēmu speciālistu J. Šnūri. Sarunas gaitā J.Šnūre mēģināja arī pieskarties tematam par PSRS un Vācijas „attiecību uzlabošanu”. G. Astahovs atbildēja, ka Padomju valdībai „neesot ziņu par būtiskām pārmaiņām Vācijas politikā”.

30, maijā E.Veiczekers sarunā ar G. Astahovu atzīmējis, ka Vācija noņēmusi no dienas kārtības „Ukrainas jautājumu” un līdz ar to novērsusi kara ieganstu, pateica, ka pastāv iespēja uzlabot PSRS un Vācijas attiecības. „Ja Padomju valdība vēlas par šo tematu runāt, tad tāda iespēja pastāv. Bet, ja tā kopā ar Angliju un Franciju iet Vācijas „ielenkšanas” ceļu un vēlas iet pret Vāciju, tad Vācija tam gatavojas ”

29, jūnijā pēc atgriešanās Maskavā Sūlenburgs apmeklēja ārlietu tautas komisāru un ieminējās par 1926. gadā noslēgto PSRS - Vācijas līgumu par neitralitāti. Uz to ārlietu tautas komisārs ironiski izteica savu pārsteigumu, ka Vācijas valdība šo līgumu vēl atceras. Ņemot vērā esošo pieredzi, atzīmēja tautas komisārs, ir pamats apšaubīt līguma stabilitāti.

Uz veselu mēnesi pēc tam vācieši neuzdrošinājās traucēt padomju valdību šajos jautājumos. Vācijas valdība atsāka zondēšanu tikai jūlija beigās.

25, jūlijā G. Astahovs ziņoja uz Maskavu, ka iepriekšējā dienā J.Snūre, atsaukdamies uz Rībentropu, paziņojis „par nepieciešamību uzlabot PSRS un Vācijas politiskās attiecības.” Snūre izteica vilšanos par to, ka Ārlietu tautas komisariāts atstājis bez atbildes visus vācu puses mēģinājumus uzsākt sarunu par šo tematu. G.Astahovs, ievērojot attiecīgus norādījumus, arī šoreiz atstāja Šnūres paziņojumus bez atbildes.

3, augustā Astahovu lūdza ierasties pie Rībentropa. Vācijas ārlietu ministrs pa-ziņoja, ka starp PSRS un Vāciju nepastāvot nekādu neatrisināmu jautājumu „visā telpā no Melnās jūras līdz Baltijas jūrai. Par visiem šiem jautājumiem var vienoties, ja vien Padomju valdība piekrīt šiem priekšnoteikumiem.” Rībentrops neslēpa, ka Vācija vedusi slepenas sarunas ar Angliju un Franciju, taču apgalvoja, ka „vāciešiem būtu vieglāk vienoties ar krieviem, neraugoties uz atšķirībām ideoloģijā, nekā ar angļiem un Frančiem”

4, augustā visus šos pašus jautājumus Sūlenburgs izvirzīja Molotovam. Ārlietu Tautas komisārs, atzīmējis, ka PSRS un Vācijas attiecību normalizēšana atbilst Padomju valdības centieniem, tūlīt pat piebilda, ka šīs attiecības pasliktinājušās ne jau Padomju valdības vainas dēļ, un tieši norādīja uz pretkominternes paktu kā uz PSRS un Vācij as saspīlēto attiecību

pamatcēloni. Tautas komisārs minēja aiī piemērus, kuri liecināja par „trešā reiha” ārpolitikas pretpadomju raksturu: atbalstu Japānas agresijai pret PSRS un tās veicināšanu, Minhenes vienošanos.

4, augusta ziņojumā Šūlenburgs bija spiests atzīt, ka Padomju valdība ir „stingri nolēmusi vienoties ar Angliju un Franciju.”

7. augustā Šūlenburgs atzīmēj a, ka Maskavā „katrā vārdā un uz katra soļa manāma ārkārtīgi liela neuzticība pret mums. Tiesa gan, mēs jau sen zinājām, ka tas tā ir.”

Kamēr pastāvēja kaut neliela ceiība noslēgt Padomju Savienības, Anglijas un Francijas līgumu, Padomju valdība atstāja visus Vācijas zondēšanas mēģinājumus bez atbildes. Taču sakarā ar triju valstu sarunu izjukšanu ignorēt vācu priekšlikumus būtu nepareizi. Padomju valdībai izvirzījās alternatīva, kuras būtība bija šāda: pasīvi novērot, kā Vācija sagrābj vai citā veidā sev pakļauj visas Autrumeiropas zemes, kuras robežojas ar Padomju Savienību, un ieņem izdevīgas pozīcijas uzbrukumam Padomju Savienībai; vai arī, izmantojot apstākli, ka tajā laikā Vācijai vēl nebija nodoma izraisīt karu pret PSRS, daiīt visu, kas bija iespējams, lai ierobežotu hitleriešu agresijas izplatības sfēru, līdz ar to maksimāli nosargājot PSRS un citu Austrumeiropas zemju intereses, kā aiī novērst stihiskas karadarbības izraisīšanos starp Vāciju un PSRS.

Vācu diplomātij a, redzēdama, ka trij u valstu sarunas Maskavā nonākušas strupceļā, sāka aktīvi rīkoties.

14, augustā Šūlenburgs saņēma Rībentropa norādījumu steidzoši apmeklēt PSRS ārlietu tautas komisāru un iesniegt paziņojumu. Tajā bija teikts, ka Anglija un Francija no jauna mēģina iedzīt Padomju Savienību karā pret Vāciju. 1914. gadā šī politika nodarījusi Krievijai lielu ļaunumu. Vācijas un PSRS intereses prasa izvairīties no savstarpēja slaktiņa Rietumvalstu labā. Vācijas valdība izvirzīja jautājumu par neuzbrukšanas līguma noslēgšanu ar Padomju Savienību.

15.augustā Šūlenburgs nolasīja šo paziņojumu Molotovam. Ziņojumā uz Berlīni Šūlenburgs atzīmēja, ka tautas komisārs gan apsveica Vācijas nodomus uzlabot attiecības ar PSRS, tomēr nedeva konkrētu atbildi uz izvirzītajiem jautājumiem, arī uz iespēju Rībentropam ierasties Maskavā.

Vācijas valdība vairs neslēpa savu nepacietību, 17, augustā Šūlenburgs atkal ieradās pie PSRS ārlietu tautas komisāra. Viņš vēlreiz apliecināja Vācijas centienus noslēgt ar PSRS neuzbrukšanas līgumu un kopā ar PSRS garantēt Baltijas valstu suverenitāti. Vācijas valdība apsolījās arī ietekmēt Japānu, lai panāktu šīs valsts un PSRS attiecību normalizāciju. Šūlenburgs paziņoja, ka Rībentrops ir gatavs ierasties Maskavā 18, augustā vai turpmākajās dienās.

Šūlenburgam tika dota atbilde, ka PSRS un Vācijas attiecību uzlabošanai jānoris pakāpeniski, īstenojot virkni praktisku pasākumu, un Vācijas ārlietu ministra ierašanās Maskavā nav iespējama bez iepriekšējas rūpīgas sagatavošanās. Tautas komisārs no jauna atgādināja Vācijas ārpolitikas ilggadīgo pretpadomju raksturu.

19, augustā Šūlenburgs vēlreiz Rībentropa vārdā uzstāja, ka Rībentropam neatliekami būtu jāierodas Maskavā, un arī šoreiz saņēma atteikumu.

20. augustā Hitlers nosūtīja Staļinam personisku vēstījumu. Tajā bija teikts, ka Vācijas un Polijas attiecībās jebkurā brīdī varot „uzliesmot krīze”, kurā varot tikt ierauta aiī Padomju Savienība, ja tā nepiekritīs parakstīt neuzbrukšanas līgumu ar Vāciju. „Tāpēc es vēlreiz lieku Jums priekšā,” teikts telegramā, „pieņemt manu ārlietu ministru otrdien, 22. augustā, vai, visvēlākais, trešdien, 23, augustā. Reiba ārlietu ministram būs visas ārkārtējās pilnvaras neuzbrukšanas pakta izstrādāšanai un parakstīšanai.”

Tālāk atlikt jautājuma izlemšanu vairs nebija iespējams. Karš draudēja uzliesmot pie PSRS rietumu robežām, bet Tālajos

Austrumos jau risinājās niknas padomju karaspēka kaujas ar japāņu karaspēku pie Halhingolas upes. Tas nozīmēja karu divās frontēs un turklāt bez sabiedrotajiem.

23, augustā tika parakstīts Vācijas un PSRS neuzbrukšanas līgums.

24, augustā Francijas militārais atašejs Padomju Savienībā ģenerālis Palass rakstīja: „Es joprojām uzskatu, ka nevēlēdamās Vācijas pārmērīgu nostiprināšanos, tā labprātāk parakstītu vienošanos ar Franciju un Angliju, ja tik tas būtu iespējams...

26, augustā Ķīnas vēstnieks Maskavā Jans Cze sarunā ar PSRS ārlietu tautas komisāra vietnieku S.Lozovski teica: „... šis līgums nostiprinās Padomju Savienību un neapšaubāmi būs trieciens Japānai.”

Līgums ar Vāciju nodrošināja Padomju Savienībai mieru gandrīz vēl uz diviem gadiem. Turklāt šajā laikā situācija pasaulē bija mainījusies kardināli. Tā kā Anglija laikā, kad nacisti uzbruka Padomju Savienībai, jau atradās kara stāvoklī ar Vāciju, tad Anglija notikumu attīstības rezultātā kļuva par PSRS sabiedroto. Turklāt sakarā ar to, ka Japāna un Vācija pieteica karu Amerikas Savienotajām Valstīm, vienā barikāžu pusē kopā ar Padomju Savienību, bija arī ASV. Tā, beidzot, radās iespēja izveidot varenu antihitlerisku koalīciju, jo bija izveidojies pilnīgi cits spēku samērs. Protams, būtu daudz labāk Ja šī koalīcija būtu radīta jau 1939. gadā, kāto bija iecerējusi Padomju Savienība.

1. septembrī hitleriešu iebrukums Polijā ievadīja Otro Pasaules karu.

Avots:

(V Sīpols „Pirmskara politiskā krīze Eiropā 1933. - 1939.” Liesma,R., 1976., V. Sīpols „ Dzimtenes nodevība” ,LVI, 1963.)

Reāli un safabricēti dokumenti

Lielais Tēvijas karš beidzās salīdzinoši nesen, pagājuši 65 gadi, bet arvien vairāk parādās dīvainas versijas par to dienu notikumiem. Viena no šādām fantastiskām pasakām ir hipotēze par to, ka Padomju Savienība esot gatavojusies uzbrukt fašistiskajai Vācijai. Saskaņā ar šādu ideju agresors karā izrādās, ir nevis Vācija, bet PSRS. Kas notika patiesībā?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, pārcelsimies pagātnē - 1939. gada sākumā - un apskatīsim padomju - vācu starptautiskās attiecības pirms Otrā Pasaules kara. Ar ko viss sākās? Kāpēc PSRS vispār sāka sarunas ar Vāciju? PSRS galvenās politiskās iespējas sarežģītajā situācijā bija sekojošas:

1) Savienības noslēgšana ar Rietumu valstīm (Angliju un Franciju) pret Vāciju,

2) Nokārtot savstarpējās attiecības ar vācu agresijas potenciālajiem upuriem,

3) Mēģināt saglabāt neitralitāti, necerot ne no viena saņemt palīdzību,

4) Nokārtot attiecības ar Vāciju, kara gadījumā saglabāt neitralitāti, tādējādi pasargājot valsti no trieciena.

Savienības noslēgšana starp PSRS un Rietumu valstīm neizdevās. Neskatoties uz acīmredzamiem iemesliem tās noslēgšanai, rietumu kapitālisti nespēja atrast kopīgu valodu ar PSRS. Anglija un Francija gribēja saņemt Padomju Savienības atbalstu bez jebkādām saistībām no savas puses. Nokārtot savstarpējās attiecības ar tuvākajiem kaimiņiem un potenciālajiem upuriem nevarēja līdzīga iemesla dēļ, jo tie atradās Rietumu ietekmes sterā. Mēģināt tikt galā ar sarežģīto situāciju saviem spēkiem, bez jebkāda atbalsta būtu bijis visļaunākais variants. PSRS izrādītos vieglāk ievainojama. Tam cēlonis - PSRS atradās visas Rietumu pasaules izolācijā. Izolācija - tā ir kāda nošķiršana, atdalīšana, norobežošana no apkārtējās vides. Šajā gadījumā -sakaru aizliegums attiecībā uz noteiktu valsti - PSRS, lielākās daļas preču eksporta aizliegums, atsevišķu preču importa aizliegums uz PSRS kā miera, tā kara laikā.

Paliek ceturtā iespēja - nokārtot attiecības ar Vāciju.

Pirmkārt: tā kā Vācijas ekonomikai, lai attīstītu kara rūpniecību un kara tehnikas ražošanu, bija vajadzīgs liels daudzums izejvielu, bet iedzīvotājiem - pārtikas nodrošinājums, Padomju Savienībai, savukārt, lai palielinātu armijas varenību, vajadzēja tehnoloģijas; tirdzniecības sakaru paplašināšanās starp valstīm varēja palīdzēt tām katrai sasniegt savus mērķus.

Otrkārt: izglābt valsti no kara vai arī, sliktākajā gadījumā, maksimāli novilcināt konfliktu. Par to, ka Vācija ir nolēmusi iebrukt Polijā, PSRS nešaubījās. Par šo lēmumu liecināja visas Vācijas darbības kopš 1939. gada pavasara. Tā kā Polija robežojās ar PSRS, tad tās iekarošana atklāja iespēju nākamajam sekmīgam iebrukumam PSRS teritorijā. Tādēļ valdība par labāku uzskatīja aizstāvēt valsti - nokārtot tirdzniecības ekonomisko sadarbību.

1939. gada augustā tika parakstīts „Neuzbrukšanas līgums starp PSRS un Vāciju”. Līgums sastāvēja no 7 pantiem, sastādīts 2 oriģinālos eksemplāros, krievu un vācu valodās, Maskavā, 1939. gada 23. augustā.

Pants I Abas Līgumslēdzējas Puses apņemas atturēties no dažāda veida vardarbības, agresīvām darbībām un uzbrukumiem attiecībā vienai pret otru gan atsevišķi, gan kopā ar citām valstīm.

Pants II Gadījumā, ja viena no Līgumslēdzēju Pusēm kļūst par kara darbības objektu no trešās valsts puses, otra Līgumslēdzēju Puse nekādā veidā neatbalstīs šo valsti.

Pants Ш Abu Līgumslēdzēju Pušu valdības turpmāk saglabās kontaktus viena ar otru, lai konsultētos un informētu viena otru par jautājumiem, kas skar kopīgās intereses.

Pants IV Neviena no Līgumslēdzēju Pusēm nepiedalās nekādos valstu grupējumos, kas tieši vai pastarpināti vērsta pret otru pusi

Pants V Gadījumā, ja izraisās strīdi vai konflikti starp Līgumslēdzēju Pusēm par dažāda veida jautājumiem, abas puses atrisina strīdus vai konfliktus tikai mierīgā, draudzīgas viedokļu apmaiņas ceļā vai nepieciešamības gadījumā, izveidojot komisiju konflikta noregulēšanai.

Pants VI Šis Līgums noslēgts uz desmit gadiem, līdz kamēr viena no Līgumslēdzēju Pusēm nedenonsē to gadu pirms termiņa beigām, Līguma darbības laiks automātiski turpināsies uz nākamajiem pieciem gadiem.

Pants VII Šis Līgums jāratificē pēc iespējas drīzākā termiņā Ratifikācijas dokumentu apmaiņai jānotiek Berlīnē. Līgums stājas spēkā nekavējoties pēc tā parakstīšanas.

Kādus secinājumus varam izdarīt šī līguma sakarā? Acīmredzami, ka ne par kādu Austrumeiropas sadalīšanu te nav minēts. Vienīgā atkāpšanās no padomju diplomātijas normām -nav panta par to, ka viena Līgumslēdzēju puse var lauzt līgumu, ja otra puse izraisa agresiju pret trešo valsti.

Līguma parakstīšana, neveidoj ot militāru savienību, palīdzēj а PSRS saņemt no Vācij as kredītu 200 milj onu vācu mārku apj omā uz septiņu gadu termiņu, 5%apmērāiepērkotvācupreci divu gadu garumā no vienošanās parakstīšanas brīža. Kas ietilpa kredītā? Vienošanās dokumentā teikts: piegādes investīcijām - fabriku, rūpnīcu būvniecība, dažāda veida mašīnas, iekārtas, darbgaldi, aparātbūve, rūpniecības aprīkojums. Vienošanās paredzēja preču pārdošanu Vācijai summā par 180 miljoniem vācu mārku. Ko tad Padomju Savienība pārdeva Vācijai? Lielākoties izejvielas, naftas produktus. Rezultātā Padomju Savienība saņēma vērtīgas iekārtas bruņojuma ražošanai, kas ļāva vairākkārt palielināt Padomju Armijas varenību ar vācu strādnieku rokām. Vācieši, lai saņemtu izejvielas, faktiski bija spiesti strādāt Padomju Savienībai, izgatavojot tai vērtīgas iekārtas.

Tagad pārcelsimies uz 1941. gadu, uz laiku pirms Lielā Tēvijas kara. Kāda bija spēku attiecība? Militārā rūpniecība bija zemākā līmenī nekā Vācijai, lai gan krietni labāka nekā 1939. gadā. Kādus secinājumus varam izdarīt par situāciju pirms Lielā Tēvijas kara? PSRS nebija gatava karam. Vācijas bruņotie spēki pārspēja PSRS bruņotos spēkus gan dzīvā spēka, gan transporta skaita ziņā. Aviācijas un tanku karaspēks gan bija skaitliski pārāks, toties atpalika tehnoloģiju ziņā. Tas vāciešiem deva lielas iespējas realizēt „zibens kara” (Blitzkrieg) taktiku. Uzvara pār Padomju Savienību dotu iespēju pārvērst šo teritoriju izejvielu bāzē, bet iedzīvotājus - daļu iznīcināt, daļu pārvērst par vergiem. Hitlers bija iecerējis ieņemt Maskavu līdz ziemas salam. Tas nozīmēja, ka Padomju Savienība, neskatoties uz ievērojamo progresu, salīdzinot ar 1939. gadu, nebija gatava sākt karu, tas draudētu ar tās bojā eju.

Nobeidzot situācijas analīzi, nevar nenorādīt uz faktu, ka visas antipadomju versijas pamatojas uz it kā slepeniem protokoliem pie padomju - vācu pakta. Taču tādi dokumenti nav atrasti ne padomju, nevācu arhīvos. Līdz 1989. gadam tos oficiāli neatzina nekur pasaulē. Pirmoreiz šos protokolus publicēja amerikāņi. Pie to izvērtēšanas uzreiz acīs krīt gramatiskās kļūdas un daudzskaitlīgas neprecizitātes. Acīmredzot, ka tā visa ir mistifikācija. Kādēļ šāda situācija tika radīta? Tās mērķis bija iznīcināt PSRS kā vienotu valsti. Ar spēku to panākt nebija iespējams. Tāpēc valsts sagrāvi vajadzēja īstenot uz pastā-vošo dokumentu pamata. Dokumentu, kuru nav, bet kuri ir safabricējami...

Avoti: 1. Секретные протоколы, или Кто подделал пакт Молотова -Риббентропа, КунгуровАлексей.

2. Были ли секретные протоколы к Пакту Молотова-Риббентропа?, Козинкин Олег.

3. Портал http://stalinism.ru/

4. Великая отечественная война 1941-1945. М. 1999. т.1.

5. Википедия — свободная энциклопедия.

No nacistu ģenerāļa Haldera dienasgrāmatas

1940. gada 30. jūnijs, Berlīne (svētdiena)

Mana dzimšanas diena. Daudz draudzīgu apsveikumu. No Augstākā virspavēlnieka - portrets ar draudzīgu veltījumu.

11.00 saruna ar Veiczekeru, kas ziņoja Hitlera domas:

Šā kara panākumus mēs varam nostiprināt tikai ar tiem līdzekļiem, ar kuriem mēs jau esam panākuši, tas ir - ar militāru spēku.

Vispasaules sistēmas organizācijai vēl nav pietiekama pamatojuma.

Galvenā uzmanība - Austrumiem.

Pret Angliju, iespējams, mums vajadzēs vēl reizi demonstrēt mūsu spēku, pirms tā izbeigs cīņu un atraisīs mums rokas Austrumos.

Visumā un kopumā - apmierinātība par Krievijas neiejaukšanos un Francijas koloniju kapitulāciju.

Veiczekers (personīgās domas): Grūtības galvenokārt radīsies nākotnē, bet ne šodienas situācijā, jo mūsu panākumu nostiprināšana ar militāru spēku novedīs pie pārslodzes. Politiskā

vadība (ārlietu ministrs) uzsākusi „zinātnieku” - diplomātu nomaiņu [ar nacistiskajiem funkcionāriem], sākumā - Austrumu valstīs.

1940. gada 30. jūlijs (Berghofa)

Pieļāvums'. Mēs neuzbruksim Anglijai, bet sagrausim tās ilūzijas, kas Anglijai dod pretošanās gribu. Tad var cerēt uz tās pozīcijas maiņām. Pats par sevi karš ir uzvarēts. Francija no „britu lauvas” ir atkritusi. Itālija saista britu karaspēku. Gaisa spēku un zemūdeņu karš var izšķirt karu, bet tam vajadzīgs viens - divi gadi.

Anglijas cerība - Krievij a un Amerika. Ja sabruks cerības uz Krieviju, Amerika arī atkritīs no Anglijas, jo Krievijas sagrāves sekas būs neaptverama Japānas pastiprināšanās Austrumāzijā.

Krievija ir Anglijas un Amerikas Austrumāzijas zobens pret Japānu. Šeit pūš Anglijai nepatīkami vēji. Japānai, līdzīgi krieviem, ir savs plāns, saskaņā ar kuru Krievija ir jālikvidē vēl līdz kara beigām. Krievu filma par uzvarošu karu! Anglija sevišķi rēķinās ar Krieviju. Londonā kaut kas ir noticis! Angļi pavisam bija zaudējuši dūšu, bet tagad atkal saņēmušies.

Sarunu noklausīšanās. Krievij a ir neapmierināta ar notikumu straujo attīstību Rietumeiropā. Pietiek tikai Krievijai pateikt Anglijai, ka negrib redzēt pārāk stipru Vāciju, lai angļi pieķertos tādam paziņojumam, kā slīkonis salmiņam un sāktu cerēt, ka pēc sešiem - astoņiem mēnešiem lietas pavērstos citādi.

Ja Krievija tiks sagrauta, Anglija zaudēs pēdējās cerības. Tad Eiropā un Balkānos valdīs Vācija.

Secinājums: Atbilstoši šiem apsvērumiem Krievija ir jālih’idē. Termiņš - 1941.gada pavasaris.

Jo drīzāk mēs sakausim Krieviju, jo labāk. Operācijai būs jēga tikai tajā gadījumā, ja mēs ar vienu strauju triecienu pilnīgi sakausim visas valstis. Tikai kādas teritorijas ieņemšana vien ir nepietiekami.

Darbības apturēšana ziemā ir bīstama. Tādēļ labāk pagaidīt, bet pieņemt stingru lēmumu iznīcināt Krieviju. Tas nepieciešami arī Baltijas jūras stāvokļa dēļ. Otras lielvalsts [Krievija] pastāvēšana Baltijas jūrā ir neciešama. Militārās kampaņas sākums - 1941.gada maijs. Operācijas ilgums - pieci mēneši.Labāk jau būtu sākt šogad, tomēr tas neder, jo kampaņa jārealizē ar vienu triecienu. Mērķis - Krievijas dzīvā spēka iznīcināšana. Operācijas sadaļas:

1. trieciens'. Kijeva, izeja uz Dņepru; aviācija iznīcina pārceltuves. Odesa.

2. trieciens'. Caur Baltijas valstīm uz Maskavu, turpmāk divpusējs trieciens - no ziemeļiem un dienvidiem - vietēja operācija - Baku rajona ieņemšana.

Paskatīsiemies, ciktāl tas viss interesē Somiju un Turciju.

Vēlāk: Ukraina, Baltkrievija, Baltija - mums. Somija^ rajoni līdz Baltaj ai j ūrai.

7 divīzijas-no Norvēģijas. (Padaiīttās patstāvīgas!) Kauj as munīcija.

50 divīzijas - Francijā.

3 divīzijas Holandē un Beļģijā.

К о p ā - 60 divīzijas.

120 divīzijas - uz Austrumiem.

Kopā- 180.

Avots: ģenerālpulkveža F.Haldera,,Kara dienasgrāmata”

Vācijas sauszemes karaspēka štāba priekšnieks (1939 - 1942)

(ВОЕННОЕ ИЗДАТЕЛЬСТВО МИНИСТЕРСТВА ОБОРОНЫ СССР, krievu valodā) 24

(Generaloberst F.HALDER KRIEGSTAGEBUCH TĀGLICHE AUFZEICH-NUNGEN

DES CHEFS DES GENERALSTABES DES HEERES 1939 - 1942)

* * *

Dokumenti atspoguļo notikumus un Padomju Savienības pozīciju un pasākumus starptautiskajā politikā. Galvenajais motīvs - savaldīt agresoru. Ņemot vērā šodien izplatītās spekulācij as ap 1939.gada 23.augustu, sniedzam dokumentus vai to fragmentus. Par tiem jaunvēstures taisītāji noklusē. Jādomā - noklusē apzināti. Dokumenti apgāž ne vienu vien pasaciņu un mītu, uz ko balstās tagadējie vēstures viltojumi. Un viltotāji ļoti labi zina, kādēļ klusē. Jo, iepazīstoties ar Padomju Savienības un Rietumvalstu sarunu stenogrammām, radīsies ne mazums jautājumu. Piemēram - kādēļ jūru valdnieces Lielbritānijas un Francijas delegācija pretojās Padomju Savienības priekšlikumiem? Rietumnieki, piemēram, noraidīja padomju delegācijas priekšlikumu, saskaņā ar kuru Rietumu lielvalstis varētu noslēgt līgumu ar Baltijas valstīm un ievest savu karafloti Ventspilī, Paldiskē. Interesanti-kāpēc? Stratēģiskais izdevīgums hitleriskās Vācijas savaldīšanā un agresijas ierobežošanā skaidri redzams: toreizējā jūru valdniece Lielbritānija ar savu vareno, Francijas atbalstīto floti kontrolētu, nepieciešamības gadījumā pat bloķētu hitleriskās Vācijas komunikācijas ar Skadināviju, pirmām kārtām ar Somiju.

Bet tas nenotika. Pat ar neapbruņotu aci bija saskatāms vāji slēpts mudinājums hitleriešiem. Jo kā jautājums par Rietumu karafiotes vienību ienākšanu Baltijas ostās, tā arī citi padomju puses priekšlikumi atdūrās kā pret sienu.

PADOMJU SAVIENĪBA LIELAJĀ TĒVIJAS KARĀ

Padomju valsts vadība darīja visu, vai, varbūt, gandrīz visu iespējamo, lai aizsargātu valsti, novērstu kara draudus. PSRS valdībai un Komunistiskās partijas Centrālajai Komitejai, arī plašai sabiedrībai nebija un nevarēja būt ne mazāko ilūziju par hitleriskās Vācijas agresijas plāniem. Tajos centrālo vietu, kā to var secināt no notikumu gaitas un neskaitāmiem dokumentālajiem pierādījumiem, ieņēma „Drang nach Osten”, spiediens, virzīšanās uz austrumiem. Lietas saucot īstajā vārdā - Austrumu teritoriju, Padomju Savienības iekarošana sasniedzot iecerēto līniju Eiropas daļā. Sākās nežēlīgs laupīšanas, iekarošanas un iznīcināšanas karš.

Sarkanā Armija, izcīnot smagas aizstāvēšanās un pretuzbrukuma kaujas, bija spiesta atkāpties. Kaut ari ciešot nopietnus zaudējumus, hitlerieši lauzās uz priekšu, ieņēma aizvien jaunas teritorijas. Iebrucēji tur laupīja, dedzināja, slepkavoja, par upuriem krita neaizsargāti civiliedzīvotāji, sirmgalvji, bērni.

Pasaulē nav otras tādas valsts, kura, cietusi tik smagus zaudējumus, būtu spējīga atgūties, sakopot spēkus, mobilizēt milzīgus resursus un iznākumā sakaut tādu līdz zobiem apbruņotu un pārapbruņotu armiju, kāda iebruka Padomju Savienībā.

Mūsu krājuma lappusēs ka jau teikts, ievietoti vēsturiskie dokumentu un foto attēli.

Tie lai tad atgādina un liek pārdomāt par cilvēces traģēdiju, dod ikvienam sparu un drosmi cīnīties pret nacisma un fašisma atdzimšanu, pret jaunām kara briesmām.

V. Molotova radioruna 1941. gada 22. jūnijā

1941.gada pusdienlaikā PSRS Tautas komisāru padomes Priekšsēdētāja vietnieks, Ārlietu Tautas komisārs V. Molotovs nolasīja aicinājumu Padomju Savienības pilsoņiem.

„PADOMJU SAVIENĪBAS PILSOŅI UN PILSONES!

Padomju valdība un tās galva biedrs Stalins man uzdeva sniegt sekojošu paziņojumu:

Šodien, pulksten 4 no rīta, bez j ebkādu pretenziju izvirzīšanas pret Paomju Savienību, bez kara pieteikšanas, vācu karaspēks uzbruka mūsu zemei, daudzās vietās devās uzbrukumā mūsu robežām un ar savām lidmašīnām bombardēja mūsu pilsētas - Zitomiru, Kijevu, Sevastopoli, Kaunu un vairākas citas, pie tam nogalināti un ievainoti vairāk nekā divi simti cilvēku.

Ienaidnieka lidmašīnu uzbmkumi un artilērijas apšaudes tika realizētas aiī no Rumānijas un Somijas teritorijas.

Šis nedzirdētais uzbrukums mūsu valstij ir civilizēto tautu vēsturē nepieredzēta nodevība. Uzbrukums mūsu valstij notika, neraugoties uz to, ka starp PSRS un Vāciju bija noslēgts neuzbrukšanas līgums, un Padomju valdība no savas puses godīgi pildīja visus šā līguma noteikumus. Uzbrukums mūsu valstij notika, neraugoties uz to, ka visā līguma darbības laikā Vācijas valdība ne reizi nevarēja iesniegt Padomju Savienībai nevienu pretenziju par līguma izpildi. Visa atbildība par šo bandītisko uzbrukumu Padomju Savienībai viscaur un pilnīgi gulstas uz vācu fašistiskajiem vadītājiem.

Jau pēc notikušā uzbrukuma Vācijas sūtnis Maskavā Šulen-bergs pulksten 5 un 30 minūtēs no rīta man kā Ārlietu Tautas Komisāram savas valdibas vārdā paziņoja, ka Vācijas valdība nolēma iestāties karā pret Padomju Savienību sakarā ar Sarkanās Armijas daļu koncentrēšanu pie Vācijas austrumu robežas.

Atbildē uz to Padomju Vadības vārdā es paziņoju, ka līdz pat pēdējai minūtei Vācijas valdība nav izvirzījusi pret Padomju Valdību nekādu pretenziju, ka Vācija ir uzbrukusi Padomju Savienībai, neraugoties uz Padomju Savienības miermīlīgo pozīciju, līdz ar to fašistiskā Vācija ir uzbrūkošā puse.

Padomju Savienības valdības uzdevumā man tāpat jāpaziņo, ka nevienā punktā mūsu karaspēks un mūsu aviācija nav pieļāvusi robežas pārkāpumu un tādēļ šodien no rīta pa Rumānijas radio sniegtais paziņojums, it kā padomju aviācija apšaudījusi Rumānijas aerodromus, ir klaji meli un provokācija. Tādi paši meli un provokācija ir Hitlera šodienas deklarācija, mēģinot ar atpakaļejošu datumu safabricēt apsūdzošu materiālu attiecībā uz padomju - vācu pakta neievērošanu no Padomju Savienības puses.

PATIESĪBA IR DZĪVA Tagad, kad uzbrukums Padomju Savienībai jau noticis, Padomju valdība ir pavēlējusi mūsu karaspēkam - atsist bandītisko uzbrukumu un padzīt vācu karaspēku no mūsu dzimtenes teritorijas.

Šo karu mums nav uztiepusi ne vācu tauta, ne vācu strādnieki, zemnieki un inteliģence, kuru ciešanas mēs labi saprotam, bet gan Vācijas asinskāro fašistisko vadītāju kliķe, kas paverdzinājusi frančus, čehus, poļus, serbus, Norvēģiju, Beļģiju, Dāniju, Holandi, Grieķiju un citas tautas.

Padomju Savienības valdība pauž nesatricināmu pārliecību, ka mūsu cildenā armijaun flote un drosmīgie Padomju aviācijas ērgļi godam izpildīs savu pienākumu pret dzimteni, padomju tautu un dos agresoram graujošu triecienu. Ne jau pirmo reizi mūsu tautai ir dalīšana ar uzpūtīgu uzbrūkošo ienaidnieku. Savā laikā uz Napoleona karagājienu mūsu tauta atbildēja ar tēvijas karu un Napoleons cieta sakāvi, nonāca līdz kraham. Tas pats būs ar uzpūtīgo Hitleru, kas pieteicis jaunu karagājienu pret mūsu zemi, Sarkanā Armija un visa mūsu tauta no jauna vedīs uzvarošu tēvijas karu par dzimteni, par godu, par brīvību.

Padomju Savienības valdība izsaka stingru pārliecību, ka visi mūsu zemes iedzīvotāji, visi strādnieki, zemnieki un inteliģence, vīrieši un sievietes ar pienācīgu apziņu izturēsies pret saviem pienākumiem, savu darbu. Ikvienam no mums ir jāprasa pašam no sevis un citiem disciplīna, organizētība, pašaizliedzība, kas ir īsta padomju patriota cienīgi, lai nodrošinātu visas Sarkanās Armijas. Flotes un aviācijas vajadzības, lai nodrošinātu uzvaru pār ienaidnieku.

Valdība aicina jūs, Padomju Savienības pilsoņi un pilsones, vēl ciešāk saliedēt savas rindas ap Padomju valdību, ap mūsu lielo vadoni biedru Staļinu.

Mūsu lieta ir taisnīga. Ienaidnieks tiks sakauts. Uzvara būs mūsu!”

Čerčila runa 1941.gada 22. jūnija pusdienlaika

(izvilkumi)

... Pēdējos 25 gados nav bijis par mani konsekventāka komunisma pretinieka. Es neņemu atpakaļ neviena vārda, ko par to esmu teicis. Bet tas viss bālē pret to, kas izvēršas mūsu skatam... Es redzu krievu karavīrus, kas stāv pie savas dzimtās zemes sliekšņa, sargā laukus, ko viņu tēvi apstrādājuši kopš senseniem laikiem. Es redzu viņus sargājot savas mājas... Es redzu desmitiem tūkstošus krievu sādžu, kur iztikas līdzekļus ar tādām grūtībām izrauj no zemes, bet kur no laika gala pastāv arī cilvēciski prieki, kur smejas meitenes un rotaļājas bērni. Es redzu, ka visam tam uzmācas nelietīgā nacistu kara mašīna ar tās švītīgajiem, prūšu virsniekiem, tās veiklajiem aģentiem, tikko kā apspieduši un savalgojuši desmitiem valstu. Tāpat es redzu pelēcīgu, izdresētu paklausīgu huņņu zaldātu masu, kas nāk līdzīgi rāpojošiem siseņu mākoņiem. Es redzu debesīs ar vēl nesadzijušām, angļu cirstām rētām, vāciešu bumbvedējus un iznīcinātājus, priecājoties par to, ka - viņiem tā liekas - atraduši vieglu un reālu medījumu.

Aiz visiem šiem dārdiem un trokšņiem es redzu ļaundaru bariņu, kas plāno, organizē un izsauc cilvēcei briesmu lavīnu.

Man jāpaziņo par Viņa Augstības valdības lēmumu, un es esmu pārliecināts, ka šim lēmumam piekritīs sava laika lielās domīnijas, jo mums par šo jautājumu jāizsakās tūlīt, nekavējoties nevienu dienu. Man jāsniedz paziņojums, bet vai jūs varat šaubīties par to, kāda būs mūsu politika? Mums ir viens vienīgs negrozāms mērķis. Mēs esam pilni apņēmības iznīcināt Hitleru un visas nacisma pēdas. Neviens mūs no tā nevar novērst, neviens. Mēs nekad nevedīsim sarunas, mēs nekad neielaidīsimies sarunās ar Hitleru vai ar ko nebūt no viņa bandas. Mēs cīnīsimies pret viņu uz sauszemes, mēs cīnīsimies pret viņu uz jūras, mēs cīnīsimies pret viņu gaisā, kamēr ar dieva palīgu neatpestīsim zemi no viņa ēnas un neatbrīvosim tautas no viņa jūga.

Ikviens cilvēks vai valsts, kas cīnās pret nacismu, saņems mūsu palīdzību. Jebkurš cilvēks vai valsts, kas iet ar Hitleru - mūsu ienaidnieki...Tāda ir mūsu politika, tāds ir mūsu paziņojums. No šejienes izriet, ka mēs sniegsim Krievijai un krievu tautai visu palīdzību, ko tikai spēsim. Mēs griezīsimies pie mūsu draugiem un sabiedrotajiem visās pasaules daļās ar aicinājumu turēties pie tāda pat kursa un realizēt to tikpat nelokāmi un stingri līdz galam, kā to darīsim mēs...

Tas nav šķiru karš, bet karš, kurā ierauta visa Britānijas impērija un Nāciju sadraudzība bez rasu, ticības vai partijas atšķirības. Vai nu man jārunā par Savienoto Valstu darbību, taču ja teikšu, ja Hitlers iedomājas, it kā viņa uzbrukums Padomju Krievijai vājināts lielo demokrātiju, viņš dziļi maldās. Otrādi, tas vēl vairāk stiprinās un uzmundrinās mūsu pūles glābt cilvēci no tirānijas. Tas stiprinās, nevis vājinās mūsu apņēmību un mūsu iespējas.

Tādēļ briesmas, kas draud Krievijai, - tās ir briesmas, kas draud mums un Savienotajām Valstīm, tāpat kā ikvienam krievam, kas cīnās par savu pavardu un māju, lieta, - tā ir brīvu cilvēku un brīvu tautu lieta visās zemeslodes malās.

Churchill IV. The Second World War. Vol. 3 L., 1951. P. 331—333.

Staļina runa Sarkanās Armijas 1941. gada 7. novembra parādē

Maskavā Sarkanaj ā laukumā

Biedri sarkanarmieši un sarkanflotieši, komandieri un politdarbinieki, strādnieki un strādnieces, kolhoznieki un kol-hoznieces, inteliģentā darba strādnieki, brāļi un māsas, kas mūsu ienaidnieka aizmugurē uz laiku nokļuvuši zem vācu bandītu jūga, mūsu slavenie partizāni un partizānes, kas grauj vācu iebrucēju aizmuguri!

Padomju Valdības un mūsu boļševistiskās partijas vārdā es sveicu un apsveicu jūs Lielās Oktobra Sociālistiskās revolūcijas 24. gadadienā.

Biedri!

Šodien 24. Oktobra revolūcijas gadadienu nākas svinēt smagos apstākļos Vācu bandītu nodevīgais uzbrukums un mums uzspiestais karš radīja draudus mūsu valstij. Mēs uz laiku pazaudējām vairākus apgabalus, ienaidnieks nokļuvis pie Ļeņingradas un Maskavas vārtiem. Ienaidnieks cerēja, ka pēc pirmā trieciena mūsu armija būs izklīdināta, mūsu valsts nospiesta uz ceļiem. Bet ienaidnieks smagi pārrēķinājās. Neraugoties uz pagaidu neveiksmēm, mūsu armija un mūsu flote varonīgi atsit ienaidnieka uzbrukumus visā frontes platumā, nodarot tam smagus zaudējumus, bet mūsu valsts - visa mūsu valsts - ir organizējusies vienotā kaujas nometnē, lai kopā ar mūsu armiju un mūsu floti sagrautu vācu iebrucējus.

Bija dienas, kad mūsu valsts atradās vēl smagākā stāvoklī. Atcerieties 1918.gadu, kad mēs svinējām Oktobra revolūcijas pirmo gadadienu. Mūsu valsts trīs ceturtdaļas tad atradās ārzemju interventu rokās.

Ukraina, Kaukāzs, Vidusāzija, Urāli, Sibirija, Tālie austrumi uz laiku bija pazaudēti. Mums nebija sabiedroto, mums nebija Sarkanās Armijas, - mēs tikai iesākām to radīt, - nepietika maizes, nepietika bruņojuma, nepietika mundieru. Mūsu valstij tad uzmācās 14 valstis. Bet mēs nezaudējām dūšu, nenolaidām rokas. Mēs organizējām Sarkano Armiju kara ugunīs un pārvērtām mūsu valsti kara nometnē. Lielā Ļeņina gars mūs toreiz iedvesmoja karā pret interventiem. Un? Mēs sakāvām interventus, atguvām visas pazaudētās teritorijas, izcīnījām uzvam.

Tagad mūsu valsts stāvoklis ir daudz labāks nekā pirms 23 gadiem. Mūsu valsts tagad ir daudzas reizes bagātāka gan ar rūpniecību, gan izejvielām, nekā pirms 23 gadiem. Tagad mums ir sabiedrotie vienā frontē pret vācu iebrucējiem. Tagad mums ir visu zem hitleriešu tirānijas nokļuvušo Eiropas tautu simpātijas un atbalsts. Tagad mums ir lieliska armija un lieliska flote, kas ar pilnu krūti aizstāv mūsu Dzimtenes brīvību un neatkarību. Mums nav nopietna ne pārtikas, ne bruņojuma, ne mundieru trūkuma. Visa mūsu valsts, visas mūsu valsts tautas balsta mūsu armiju, mūsu floti, palīdzot tām sakaut vācu fašistu iekarotāju ordas. Mūsu cilvēku rezerves ir neizsmeļamas.Lielā Ļeņina un viņa uzvarošā karoga gars mūs tagad iedvesmo uz Tēvijas karu, tāpat kā pirms 23 gadiem.

Vai gan var šaubīties par to, ka mēs varam un mums jāuzvar vācu iebrucēji?

Ienaidnieks nav tik spēcīgs, kā to iztēlo daži sabiedēti inteliģentiņi. Velns nav tik briesmīgs, kā to rāda. Kas var noliegt, ka mūsu Sarkanā Armija jau ne reizi vien ir piespiedusi slavināto vāciešu karaspēku panikā bēgt? Ja spriest nevis pēc vācu lielīgajiem propagandistiem, bet pēc Vācijas patiesā stāvokļa, tad nebūs grūti saprast, ka vācu fašistiskie iebrucēji stāv katastrofas priekšā. Vācijā tagad ir bads un nabadzība, 4 kara mēnešos Vācija ir pazaudējusi 4 miljonus kareivju. Vācija noasiņo, tās cilvēku rezerves izsīkst, sašutuma gars pārņem ne tikai uz laiku zem vācu iebrucējiem nokļuvušās Eiropas tautas, bet arī pašu vācu tautu, kas neredz beigas karam. Vācu iebrucēji sasprindzina pēdējos spēkus. Nav šaubu, ka Vācija nespēj ilgi izturēt tādu sasprindzinājumu. Vēl daži mēneši, vēl pusgads, varbūt gadiņš - un hitleriskajai Vācijai nāksies plīst zem savu noziegumu smaguma.

Biedri sarkanarmieši un sarkanflotieši, komandieri un politdarbinieki, partizāni un partizānes! Uz jums raugās visa pasaule kā uz spēku spējīgu iznīcināt vācu iekarotāju karapūļus.

Uz jums raugās vācu iebrucēju jūgā nokļuvušas Eiropas paverdzinātās tautas, kā uz saviem atbrīvotājiem. Esiet šīs misijas cienīgi! Karš, kurā jūs cīnāties, ir atbrīvošanas karš, taisnīgs karš.. Lai jūs šajā karā iedvesmo mūsu lielo priekšteču -Aleksandra Ņevska, Dmitrij a Donska, Kuzma Miņina, Dmitrija Požarska, Aleksandra Suvorova, Mihaila Kutuzova vīrišķīgais tēls! Lai jūs iedvesmo lielā Ļeņina uzvaras karogs!

Par galīgu vācu iebrucēju sagrāvi!

Nāvi vācu okupantiem!

Lai dzīvo mūsu slavenā Dzimtene, tās brīvība un neatkarība!

Zem Ļeņina karoga - uz priekšu, uz uzvaru!

PADOMJU SAVIENĪBAS LIELĀ TĒVIJAS KARA TRĪS PERIODI

Pirmais posms: 1941. gada 22.jūnijs — 1942. gada 18. novembris

Padomju Bruņoto spēku stratēģiska aizsardzība. Hitleriešu karaspēka pirmā lielā sakāve pie Maskavas. Izjaukti hitleriskās koalīcijas mēģinājumi sagraut PSRS 1942.gadā.

1941.gada 22.jūnijā agrā rīta stundā bez kara pieteikšanas, nodevīgi laužot neuzbrukšanas līgumu starp Vāciju un PSRS, vācu fašistiskais karaspēks negaidīti iebruka Padomju valsts teritorijā. Pret PSRS fašistiskās Vācijas pusē nostājās arī Itālija, Rumānija, Somija, Ungārija. Vācijas uzbrukums Padomju Savienībai, kas realizēja miermīlīgu ārpolitiku, bija iepriekš izplānota un rūpīgi sagatavota agresija. Padomju tauta un tās Bruņotie spēki pret fašistisko Vāciju un tās satelītiem bija spiesti cīnīties uz dzīvību un nāvi. Sākās Lielais Tēvijas karš. Pēc sava politiskā rakstura tas būtiski atšķīrās no kariem, kurus fašistiskais bloks veda pret kapitālistiskajām valstīm. Padomju tautai uzspiestais karš bija bezkompromisa cīņa starp divām pretējas sistēmas sociālām sistēmām, nikna kauja starp imperiālisma triecienspēku un sociālismu. PSRS iestāšanās karā bija fašistiskajam blokam pretī stāvošo spēku izšķirīgs faktors Otrā Pasaules kara pāraugšanā taisnīgā, antifašistiskā un atbrīvošanas karā.

Izmantojot uzbrukuma pēkšņumu un skaitlisko pārsvaru, jaunāko kara tehniku un ieročus, vācu fašistiskais karaspēks 3 nedēļu laikā pavirzījās ziemeļrietumu virzienā 400 - 450 km, rietumu virzienā 450-600 km un dienvidos 300-350km, sagrāba Latvijas, Lietuvas, ievērojamu daļu Ukrainas, Baltkrievijas un Moldāvijas teritoriju, ielauzās Krievijas Federācijas rietumu apgabalos, sasniedza pieejas Ļeņingradai, apdraudēja Smoļensku un Kijevu. Padomju Armija cieta smagus zaudējumus. Spēku attiecība vēl vairāk mainījās par labu ienaidniekam.

Otrais posms: 1942. gada 19. novembris — 1943. gada beigas

1942.gada novembra otrajā pusē padomju - vācu frontē stāvoklis joprojām palika ārkārtīgi sasprindzināts. PSRS un tās Bruņotie spēki turpināja cīņu vieni pret hitlerisko koalīciju. Otrās frontes Rietumeiropā nebija. Pretiniekam radās iespēja pārsviest uz padomju - vācu fronti 67 divīzijas un no jauna saformēt 16 jaunas vienības, tā kā uz 1942.gada novembri šeit stāvēja vairāk nekā 6,2 miljoni liels karaspēks, 51,7 tūkst, lielgabali un mīnmetēji, 5080 tanki un triecienlielgabali, 3500 kaujas lidmašīnas, 194 karakuģi.

Pēc savas nozīmes un vēriena Staļingradas kauja pārspēja visas agrākās cīņas un kaujas. 6,5 mēnešu laikā milzīgā teritorijā risinājās niknas kaujas, kurās no abām pusēm vienlaikus piedalījās vairāk par 2 miljoniem cilvēku. Vācija un tās sabiedrotie zaudēja līdz 1,5 milj. cilvēku - tuvu ceturto daļu no visiem padomju - vācu frontē iesaistītajiem spēkiem. Pēc Staļingradas stratēģiskā iniciatīva galīgi pārgāja padomju Virspavēlniecības rokās. Kauja pie Volgas bija izšķirīgais etaps svarīgāko PSRS militāri politisko mērķu sasniegšanā - būtiski mainīt kara gaitu un masveidīgi uzsākt iebrucēju padzīšanu no savas zemes.

Pretuzbrukums, ko pie Staļingradas uzsāka 3 frontes, pārauga vispārējā uzbrukumā, kurā piedalījās 11 frontes. Sākās ienaidnieka masveidīga padzīšana no padomju teritorijas. Tika atbrīvoti netikai 1942.gada vasarā hitleriešu sagrābtie apvidi, bet arī rajoni un pilsētas, kur ienaidnieks bija iebrucis kara sākumā. Vācu fašistiskās armijas un tās sabiedroto zaudējumi 1942./43. gada ziemā bija ap 1,7 milj.cilvēku, 24 tūkst, lielgabalu, vairāk nekā 3,5 tūkst, tanku, 4,3 tūkst, lidmašīnu. Padomju Bruņoto spēku aktīvā darbība Otrā Pasaules kara izšķirīgajā frontē deva iespēju angļu - amerikāņu karaspēkam sekmīgi pabeigt uzbrukumu Ziemeļāfrikā un pēc tam 1943. gada vasarā izcelt desantu Sicīlijā, izvērst uzbrukumu Itālijas dienvidos.

1942. gada vasara fašistu armijai izdevās dienvidos atkal ļoti tālu pavirzīties uz priekšu, okupējot plašus mūsu zemes apgabalus (starp pelēko un tumšo līniju).

Trešais posms: 1944. g. -1945. g.

1944. gada sākumā Vācijai joprojām bija ievērojami resursi kara turpināšanai. Vēl 1943.gadā tā spēja palielināt 75 mm un lielāka kalibra lielgabalu, tāpat vidējo un smago tanku, lidmašīnu (iznīcinātāju un triecienlidmašīnu) ražošanu vairāk nekā divas reizes, salīdzinot ar 1942. gadu. Izmantojot to, ka otrās frontes nebija, vācu pavēlniecība no 314 divīzijām un 8 brigādēm padomju - vācu frontē turēja 198 divīzijas un 6 brigādes, turklāt vēl ari savu sabiedroto 38 divīzijas un 18 brigādes. Aktīvajā armijā atradās 6 682 tūkst, cilvēki, no tiem padomju - vācu frontē: 4 906 tūkst, cilvēki. Pretiniekam bija ap 54,6 tūkst, lielgabali un mīnmetēji, 5400 tanki un triecienlielgabali, vairāk nekā 3 tūkst, lidmašīnas.

Aktīvajā Padomju armijā 1944. gada sākumā bija vairāk nekā 6,3 milj.cilvēki, 86,3 tūkst, lielgabali un mīnmetēji (neskaitot zenītiielgabalus un 50 mm mīnmetējus), 5258 tanki un pašbraucēji lielgabali, 10 200 lidmašīnas, taču izšķirīga pārsvara padomju Bruņotajiem spēkiem, ja neskaita artilēriju un aviāciju, pār vācu fašistisko karaspēku nebija.

Padomju Bruņoto spēku uzvaras 1944.gadā deva izcilus militāros un politiskos rezultātus. No vācu fašistiskajiem iebrucējiem bija atbrīvota PSRS teritorija (vienīgi neliela Latvijas PSR rietumu daļa atradās okupantu rokās), atjaunota valsts robeža no Barenca līdz Melnajai jūrai. Visi ienaidnieka galvenie grupējumi - armiju grupa „Ziemeļi”, „Ziemeļukraina”, „А”, „Dienvidukraina” („Dienvidi”) - tika sagrauti.

1945. gada 8. maijā Berlīnes piepilsētā Karlhorstā tika parakstīts fašistiskās Vācijas bezierunu kapitulācijas akts.

Latvijas Padomju enciklopēdija

LIELĀ TĒVIJAS KARA SEPTIŅAS LIELĀKĀS KAUJAS

1941. gada 22. jūnijā, agrā svētdienas rītā, Vācija un tās sabiedrotie iebruka Padomju Savienībā ar vēsturē vēl nepieredzētu militāro spēku:

- 190 divīzijas (5 500 000 kareivju un virsnieku);

- vairāk kā 4 300 tanku;

- 47 200 lielgabalu;

- gandrīz 5 000 lidmašīnu un 200 kuģu.

Barbarosas plāns - uzbrukuma plāns Padomju Savienībai, kurā vācu stratēģi plānoj a sagraut Padomju Armiju, maksimums - 16 nedēļās. Viņi pārrēķinājās. Katru pozīciju nācās iekarot ar smagām kaujām. Pirmajās trijās kara nedēļās nacisti pazaudēja vairāk cilvēku, nekā iepriekšējos divos kara gados.

Par padomju karavīra drosmes simbolu kļuva Brestas cietoksnis, kur robežsargi, strēlnieku divīzijas karotāji un iekšlietu karaspēka bataljons (apmēram 3500 cilvēku) no pirmās kara dienas līdz augusta sākumam izrādīj a spīvu pretestību ienaidnieka pārspēkam. Pilnīgā ielenkumā, bez sakariem ar komandpunktu, bez papildspēkiem, atsitot ienaidnieka uzbrukumus, viņi ne tikai aizstāvējās līdz nāvei, bet devās drosmīgos pretuzbrukumos. Par aizsegu izmantodami pagrabus, viņi ik pa brīdim veica pārgalvīgus iznācienus; pēkšņas apšaudes, uzbrukumi apsardzei ilgi nesa zaudējumus ienaidniekam. Interesanti, ka daži ziņu avoti vēstī, ka pēdējais cietokšņa aizstāvis, kuram vairs nebija ne pārtikas, ne patronu, tika saņemts gūstā tikai 1942. gada aprīlī.

Senos laikos kaujas reti kad ieilga vairāk par vienu dienu, XX gadsimtā tās vilkās nedēļām, mēnešiem ilgi, un tajās piedalījās simti tūkstošu un pat miljoni karotāju. Tieši Austrumu frontē norisinājās vislielākās kaujas Otrajā pasaules karā, un uz visiem laikiem tās paliks atmiņā ar nosaukumu - Lielais Tēvijas karš. Tēvijas - jo izšķīrās Tēvijas liktenis, Lielais - pēc cīņas mērogiem, pretošanās kvēles un niknuma, pēc to pārbaudījumu smaguma, kas bija jāiznes mūsu senčiem. Lielais - pēc cenas, kuru tautas maksāja par Uzvaru. Par savu, tas nozīmē, aiī mūsu Uzvaru!

1941. gada decembris. Ienaidnieks aizvirzījies no Vācijas un PSRS robežas tālu uz priekšu: ieņēmis visas Baltijas republikas, Baltkrieviju, lielu daļu Ukrainas un jau nonācis Maskavas pievārtē.

KAUJA PAR MASKAVU (1941. g. septembris - 1942. g. aprīlis)

Hitleriešu spēki:

• Apmēram 1 800 000 kareivju un virsnieku,

• 1 700 tanku,

• vairāk kā 14 000 lielgabalu un mīnmetēju,

• 1390 lidmašīnu.

Padomju spēki:

• 1 250 000 sarkanarmiešu,

• 990 tanku,

• 7 600 lielgabalu un mīnmetēju,

• 680 lidmašīnu.

Pēc tam, kad bija izgāzies „zibenskara” plāns ieņemt Maskavu pirmajos kara mēnešos, hitleriešu komandieri sagatavoja milzīgu uzbrukuma operāciju ar šifrētu nosaukumu „Taifūns”. Plānā bija paredzēts ar trim spēcīgiem tanku grupējumu triecieniem pie Smoļenskas, Roslavas un Gluhovas saraut padomju karaspēka aizsardzību, pēc tam aplenkt Maskavu no ziemeļiem un dienvidiem un vienlaicīgi frontālā uzbrukumā ieņemt padomju galvaspilsētu.

Kad 30. septembrī hitlerieši sāka uzbrukumu, padomju karaspēks nespēja nodrošināt pienācīgu pretsparu. Smagi zaudējumi bija ciesti 1941. gada vasarā. Nacisti pārrāva padomju aizsardzību, vairāku armiju daļas nonāca ielenkumā. Frontē izveidoj ās pārrāvums 500 km platumā. Likās, ka ceļš uz Maskavu ienaidniekam brīvs. Tomēr ielenkumā nonākušo karaspēka daļu niknā pretošanās, neatlaidīgie pretuzbrukumi neļāva nacistiem gūt panākumus.

Asiņainās kaujās 1941. gada oktobrī - novembri Voloko-lamskas, Možaiskas un Tulas virzienos sarkanarmieši un zemessargi apstādināja pretinieku pie pašas galvaspilsētas. Ieroču meistaru pilsētu Tulu no dienvidiem uzbrūkošās hitleriešu grupas tā arī neieņēma, bez rezultātiem beidzās arī mēģinājums aplenkt pilsētu, apejot to no flangiem. Ziemeļu virzienā ģenerālmajora I V. Panfilova (1893. - 1941.) vadītās divīzijas kaujinieki cīnījās līdz nāvei pret fašistu tankiem.

Vairākas reizes hitlerieši mēģināja ieņemt Maskavu. Bez rezultātiem. Pēc Hitlera pavēles jau bija sagatavoti ielūgumi uz vācu karaspēka parādi kārtējā iekarotajā galvaspilsētā, kurai bija jānotiek 7. novembrī, PSRS svētku dienā. Tā vietā 1941. gada 7. novembrī Maskavā, Sarkanajā laukumā notika padomju karaspēka militārā parāde. Daudzi karavīri tieši no parādes devās uz pirmajām frontes līnijām.

Ar milzīgu zaudējumu cenu hitleriešiem izdevās izrauties līdz Krasnajai Poļanai - 25 km no pilsētas. Binoklī vācieši redzēja Kremļa smailes. Hitlers vēl joprojām cerēja uz pakļauto Maskavu un baltiem karogiem virs Kremļa, bet 4. decembrī vērmahta spēki izsīka.

Šajā aizstāvēšanās kauju etapā (septembris - decembris) Sarkanā Armij a noturēj a Maskavu un novāj ināj a vācu karaspēku. Sākās otrs - uzbrukumu etaps (decembris - aprīlis).

Uzbrukuma ofensīva tika rūpīgi plānota, no Tālajiem Austrumiem un citiem reģioniem pienāca papildspēki. Un, lūk, 5. - 6. decembrī vāciešiem pilnīgi negaidīti padomju karaspēks sāka pretuzbrukumu. Lai gan ienaidnieks sīvi pretojās, bija stiprs sals un dziļš sniegs, Rietumu, Brjanskas, Kaļiņinas, Rezerves un Dienvidrietumu frontes atsvieda ienaidnieku 100 - 250 km no Maskavas. Pēdējos uzbrukuma etapos bija sajūtams ienaidnieka spēku skaitliskais pārsvars. Vairākas padomju avangarda daļas gandrīz nonāca ielenkumā.

ĻEŅINGRADAS BLOKĀDE UN KAUJAS PAR PILSĒTU (1941.g. jūlijs - 1944.g. augusts)

Hitleriešu armijas grupas „Ziemeļi” uzbrukums Ļeņingradai sākās 1941. gada 10. jūlijā. Smagu kauju rezultātā ienaidnieks 8.septembrī ieņēma Šliselburgas cietoksni, tādējādi nogriežot pilsētu no sauszemes. Sākās Ļeņingradas blokāde. Vairāk kā 900 dienas un naktis satiksme uz pilsētu bija tikai pa Lādogas ezeru un gaisu. 1941. gada novembrī maizes norma bija pavisam niecīga, reizēm tikai pa konservu kārbai. Hitlers vairākkārt pieprasīja pilsētu nolīdzināt ar zemi un iedzīvotājus iznīcināt.

Vairāk kā 800 tūkstoši cilvēku nomira badā. Tomēr neraugoties uz pārtikas trūkumu, apšaudēm un aviācijas uzlidojumiem, pilsēta dzīvoja, strādāja un izturēja. Blokādes laikā tika saražoti un atremontēti 2 000 tanku, 1 500 lidmašīnu, 225 000 automātu, 12 000 mīnmetēju, apmēram 10 miljonu šāviņu un mīnu.

Palīdzība Ļeņingradai pienāca pa transporta maģistrāli pāri Lādogas ezeram, kuru sauca „Dzīvības ceļš”. Navigācijas periodā kursēja kuģi, ziemā transports gāja pa ledu.

1943. gada janvārī Volhovas un Ļeņingradas frontes satikās dienvidos no Lādogas ezera un niknās kaujās blokādi pārrāva. 17 dienās no pilsētas tika uzbūvēts un pievienots sliežu ceļš dzelzceļa līnijai. To nosauca par „Uzvaras ceļu”. Taču cīņas par

Ļeņingradu vēl turpinājās. Tikai 1944. gada 10. augustā Ļeņingradas, Karēlij as un Volhovas frontes, kā arī Sarkankarogotā Baltijas flote aiztrieca fašistus no pilsētas.

STAĻINGRADAS KAUJA (1942.g. jūlijs - 1943.g. februāris)

Hitleriešu spēki:

• Vairāk kā 270 000 cilvēku,

• Vairāk kā 3 000 lielgabalu un mīnmetēju,

• 500 tanku,

• 1200 lidmašīnu.

Padomju spēki:

• Apmēram 160 000 cilvēku,

• Vairāk kā 2 000 lielgabalu un mīnmetēju,

• 400 tanku,

• 660 lidmašīnu.

Vācu armija plānoja ieņemt Stalingradu, lai atgrieztu Sarkanajai Armijai degvielas apgādes ceļus, kā arī lai tiktu pie Kaukāza naftas urbumiem. Šis plāns Hitleram izvērtās smagā sakāvē.

200 dienu ilgo cīņu par pilsētu pie Volgas pieņemts iedalīt divos savstarpēji saistītos periodos: aizstāvēšanās periods (1942.g. jūlijs - novembris) un uzbrukuma periods (1942. g. novembris -1943.g. februāris).

Kad 17. jūlijā hitlerieši sāka uzbrukumu Staļingradai, viņi nebija rēķinājušies ar tik sīvu pretestību. Pieejas pilsētai bija četrkārt aizsargātas - ārējā aizsardzības līnija, vidējā, iekšējā un pilsētas.

12. septembrī fašistiem tomēr izdevās ielauzties Staļingradā. Pilsētas ielās notika nežēlīgas kaujas par katru namu un zemes pēdu. Abu pušu snaiperi nekļūdīgi šāva. Vairākās vietās vāciešiem izdevās izlauzties līdz Volgai.

Par stalingradiešu drosmes simbolu kļuva „Pavlova nams”. Septembrī četru sarkanarmiešu izlūku grupa vecākā leitnanta

J. Pavlova vadībā izdzina ienaidnieku no četru stāvu nama pilsētas centrā un noturēja to 3 diennaktis. Pēc tam ieradās papildspēki, un nu jau 24 karotāji noturēja par cietoksni kļuvušo namu 58 dienas. „Ludņikova salā” - 700 x 400 metru lielā zemes gabalā, kas bija pilnībā atgriezts no galvenajiem spēkiem, 138. divīzija pulkveža Ļudņikova vadībā 40 dienas cīnījās pret trim vācu divīzijām. 18. novembrī vāciešu spēki izsīka, un viņi pārgāja aizsardzībā.

19. novembrī, saskaņā ar plānu ’’Urāns”, Stalingradas, Dienvidrietumu un Donas frontes karaspēki pārgāja uzbrukumā.

Padomju spēki:

• 1 106 000 cilvēku,

• apmēram 15 000 lielgabalu un mīnmetēju,

• 1 460 tanku,

• 1 350 lidmašīnu.

Hitleriešu spēki:

• 1 011 000 cilvēku,

• 10 200 lielgabalu un mīnmetēju,

• 675 tanki,

• 1210 lidmašīnu.

23. novembrī Dienvidrietumu un Stalingradas frontes satikās pie Kalačas pilsētas pie Donas; vairāk kā 3 3 0 000 hitleriešu nokļuva ielenkumā. Operācijas „Gredzens” gaitā padomju karaspēks aplenkto grupējumu pie Mamajevas kurgāna sašķēla divās daļās. Izsalkušie, nosalušie un demoralizētie vācieši masveidīgi padevās gūstā. 31. janvārī pretošanos pārtrauca dienvidu grupa ar feldmaršalu Paulusu priekšgalā, 2. februārī - ziemeļu grupa. Padomju karaspēks satrieca 5 ienaidnieka armijas - 2 vācu, 2 rumāņu, 1 itāļu.

Padomju karaspēks zaudēja apmēram 1 100 000 cilvēku (kritušie, ievainotie, gūstā), vērmahts - vairāk kā 1 500 000 cilvēku.

KURSKAS LOKS (1943.g. jūlijs - augusts)

Padomju spēki:

• 1 336 000 cilvēku,

• 19 000 lielgabalu un mīnmetēju,

• 3 450 tanku,

• 2 170 lidmašīnu.

Hitleriešu spēki:

• 900 000 cilvēku,

• 10 000 lielgabalu un mīnmetēju,

• 2 700 tanku,

• 2 050 lidmašīnu.

Niknu kauju rezultātā Kurskas rajonā bija izveidojusies situācija, kad fronte plašā lokā iesniedzās vācu pozīcijās. Vācu komandieri vasarā bija nolēmuši realizēt operāciju „Citadele” -ielenkt un iznīcināt padomju karavīrus, kas atradās Kurskas lokā, bet pēc tam doties uz Maskavu, tādējādi pārņemot stratēģisko iniciatīvu pēc sakāves pie Staļingradas.

Padomju karavadoņi uzminēja ienaidnieka nodomus. Karaspēks nostiprināja aizsardzību, izveidoja pozīcijas un nocietinājuma līnijas, lielu uzmanību veltīja prettanku un pretgaisa aizsardzībai. Simtiem vietējo iedzīvotāju palīdzēja kareivjiem. Kopējais ierakumu un satiksmes eju garums sasniedza apmēram 10 000 kilometru.

Naktī pirms ienaidnieka uzbrukuma padomju artilērija un aviācija deva negaidītu triecienu hitleriešu karaspēka koncentrācijas vietās. Neskatoties uz zaudējumiem un saprotot, ka padomju karaspēks uzminējis viņu nodomus, hitlerieši ar triju stundu kavēšanos 1943. gada 5. jūlijā agrā rītā devās uzbrukumā.

Kaujas bija tik nežēlīgas, ka kauju lauku nosauca par „Uguns loku.” 12. jūlijā Prohorovas rajonā notika Otrā pasaules kara laikā vislielākā tanku kauja. „Tanku laukā” no abām pusēm cīnījās ap 1 200 tanku un bruņu mašīnu. Pēc vairāku dienu cīņas, 16. jūlijā hitleriešu tanki apklusa. Aizstāvēšanās posms bija beidzies, padomju karaspēks pārgāja uzbrukumā. Ienaidnieka aizmugurē partizāni izvērsa „sliežu karu”. Padomju karaspēks armijas ģenerāļu N. Vatutina, К. Rokosovska, R. Maļinovska, V. Sokol ovska, M. Popova, I. Koņeva vadībā 23. augustā aizdzina ienaidnieku uz rietumiem 140 - 150 kilometru attālumā, atbrīvojot Orlu, Belgorodu, Harkovu.

KAUJA PAR DŅEPRU (1943.g. augusts - decembris)

Padomju spēki:

• 2 633 000 cilvēku,

• 51 000 lielgabalu un mīnmetēju,

• 2 400 tanku,

• 2 850 lidmašīnu.

Hitleriešu spēki:

• 1 250 000 cilvēku,

• 12 600 lielgabalu un mīnmetēju,

• 2 100 tanku,

• 2 100 lidmašīnu,

bet kauju gaitā tika pārsviesti lieli spēki no Rietumeiropas.

Pēc operācijas „Citadele” izgāšanās vācu karaspēks nebija spējīgs veikt uzbrukumus Sarkanajai Armijai, tomēr viņi cerēja apstādināt Sarkanās Armijas uzbrukumus un saglabāt savā kontrolē austrumu Dņepras ekonomiski svarīgākos rajonus. Vasarā vācieši veidoja stratēģiskās aizsardzības līnijas, izmantojot Dņepras un citu upju dabīgās robežas. Izveidojuši „Austrumu valni”, vācieši domāja, ka tas ir neieņemams.

Sagraut „Austrumu valni” devās apvienotās Centrālā, Voroņežas, Stepes, Dienvidrietumu un Dienvidu frontes, kuras no 20. oktobra tika nodēvētas par Baltkrievijas, 1., 2., 3., 4. Ukrainas frontēm. No 13. augusta padomju karaspēks izvērsa cīņu par Donbasa un kreisā krasta Ukrainas atbrīvošanu, kas vainagojās ar panākumiem. 15. septembrī vācu komandieri deva pavēli atvilkt karaspēku. Atkāpjoties ienaidnieks izmantoja izdedzinātās zemes taktiku; sagrāva pilsētas un ciemus, iznīcināja uzņēmumus, tiltus, ceļus, aizdedzināja labības sējumus.

Sarkanajai Armijai izvirzījās uzdevums plašā frontē iznākt pie Dņepras, forsēt to un aizņemt placdarmus labajā krastā, kamēr hitlerieši nav paspējuši tur nostiprināties. Uzbrūkošais padomju karaspēks cieši sadarbojās ar partizāniem, kas operācijas „Koncerts” gaitā iznīcināja dzelzceļa komunikācijas. No 22. līdz 30. septembrim no četru frontu 19 armijām, kas gandrīz vienlaicīgi pienāca pie Dņepras, upi forsēja 12, ieņemot 23 placdarmus. Izvērsās nikna cīņa par placdarmu noturēšanu un paplašināšanu.

6. novembrī padomju karaspēks atbrīvoja Kijevu. Vācu karaspēka vadība steidzīgi saveda kārtībā savas sakautās divīzij as un pārsvieda pie Dņepras papildspēkus no Rietumeiropas. Īslaicīgie ienaidnieka panākumi beidzās, un 23. decembrī fronte stabilizējās.

Bija atbrīvots Donbass, kreisā krasta Ukraina un daļa no labā krasta Ukrainas, 162 pilsētas. Uzbrukums bija izvērsts 1 800 kilometru plašā frontē, tika iznīcinātas 118 ienaidnieka divīzijas. Uzvaras cena bija milzīga - 417 300 padomju karotāju uz visiem laikiem palika pie Dņepras.

OPERĀCIJA „BAGRATIONS”

(1944. g. jūnijs - augusts)

Padomju spēki:

• 2 400 000 cilvēku,

• 36 400 lielgabalu un mīnmetēju,

• 5 200 tanku,

• 5 300 lidmašīnu.

Hitleriešu spēki:

• 1 200 000 cilvēku,

• Virs 9 500 lielgabalu un mīnmetēju,

• 900 tanku,

• 1 350 lidmašīnu.

Ievērojama padomju pārspēka koncentrācija bija iespējama, pateicoties prasmīgai ienaidnieka dezinformācijai. Sarkanarmieši imitēja rosīgu darbošanos aizsardzības stiprināšanā Baltkrievijā, tai pašā laikā slepeni ievedot tur jaunas divīzijas. Tā kā 1944. gada sākumā padomju karaspēks izcīnīja smagas kaujas labā krasta Ukrainā, vācieši nolēma, ka tieši tur - Poļesjē - būs nākošais padomju uzbrukums. Pieņemot šo versiju, Hitlers pamata spēkus pārsvieda uz Galīciju. Tādējādi nacisti „nogulēja” operāciju „Bagrations”.

No 19. līdz 23. jūnijam partizāni paralizēja dzelzceļu, radot haosu hitleriešu apgādē. Liela daļa ar kaujas ieročiem un degvielu netika līdz frontei. Vāciešu rezerves bija saistītas cīņā ar partizāniem.

23. jūnijā padomju karaspēks devās uzbrukumā. Nacisti tikai pie Minskas pretojās 8 dienas, pie Bobmiskas, Vitebskas, Mogiļevas, Oršas - pa 2 - 3 dienām. Padomju aviācija valdīja pār kaujas lauka gaisa telpu.

Jūlijā un augustā Sarkanā Armija visā frontē neatturami dzina ienaidnieku uz rietumiem. Nacisti drudžaini pārsvieda uz Baltkrieviju karaspēku no Norvēģijas, Nīderlandes, Itālijas, svaigas tanku divīzijas no vācu rezervēm Normandijā, kur beidzot PSRS rietumu sabiedrotie pārgāja uzbrukumā.

Sarkanajai Armijai šis uzbrukums kļuva par īstu revanšu pēc 1941. gada atkāpšanās. Nacistu zaudējumi bija vairāk kā 380 000 cilvēku, no 38 divīzijām pilnībā bija sasistas 28. No 47 vācu korpusu un divīziju komandieriem 10 gāja bojā, 21 krita gūstā.

Padomju karaspēka zaudējumi - 178 500 cilvēku.

Pēc operācijas ’’Bagrations”, uzbrūkot joslā 1 100 kilometru platumā un noejot 500 - 600 kilometru, padomju karaspēks atbrīvoja Baltkrieviju, ievērojamu daļu Lietuvas un Latvijas, Austrumpoliju.

KAUJA PAR BERLĪNI ( 1945.g. aprīlis - maijs)

Padomju spēki:

• 2 050 000 cilvēku (ieskaitot 2 poļu armijas);

• virs 41 600 lielgabalu un mīnmetēju;

• 6 250 tanku;

• 7 500 lidmašīnu.

Hitleriešu spēki:

• 1 000 000 cilvēku, bez tam, 200 bataljonu „folksšturma” -16-17 gadīgi pusaudži un sirmgalvji (pēdējā Hitlera rezerve);

• Virs 10 400 lielgabalu un mīnmetēju;

• 1 500 tanku;

• 3 300 lidmašīnu.

1945. gada 25. aprīlī Padomju Annija satikās ar saviem sabiedrotajiem - angļu un amerikāņu karaviriem pašā Vācijas vidienē pie Elbas upes. Shēmā parādits, cik tālu līdz uzvaras dienai bija pavirzījies padomju karaspēks.

Ar pēdējiem spēkiem nacisti cīņai pret padomju karaspēku sagatavoja 214 divīzijas un 14 brigādes. Berlīne tika izveidota par milzu cietoksni. Apkārt pilsētai vācieši uzbūvēja trīs aizsardzības vaļņus, bet pašā pilsētā izveidoja 9 aizsardzības sektorus. Centrālais sektors ietvēra valsts un administratīvās ēkas, tai skaitā, reihstāgu un impērijas kanceleju.

16. aprīlī pēc spēcīgas artilērijas apšaudes un aviācijas triecieniem padomju karaspēks PSRS maršalu G. Zukova, I. Ko-ņeva, K. Rokosovska vadībā pārgāja uzbrukumā. Pirmajā etapā sarkanarmieši pārrāva pretinieka aizsardzību pie Oderas un Neisas upēm.

Ielu kaujas Berlīnē bija nežēlīgas un nerimās ne dienu, ne nakti. Tās risinājās visur - ielās, uz māju jumtiem, pagrabos, tuneļos un pilsētas metro. Ar degpatronām un degmaisījumu pildītām pudelēm pilsētas aizstāvji izsita no ierindas daudzus padomju tankus, jo tiem nebija manevra iespēju. 25. aprīlī, izvēršot tālāku uzbrukumu, padomju karaspēks iznāca pie Elbas upes, kur satikās ar amerikāņu un angļu karaspēku.

30. apiīlī plkst.22.30 padomju izlūki M. Jegorovs un M. Kan-tarija uzvilka pār reihstāgu sarkano Uzvaras karogu. Kaujas vēl turpinājās. Naktī uz 1. maiju Ā.Hitlers izdarīja pašnāvību. 5. maijā pretošanās bija salauzta.

Berlīnes operācijas laikā padomju karavīri iznīcināja 93 pretinieka divīzij as, saņēma gūstā 480 000 karotāju. Kauj ās krita 78 300 padomju, 2 800 poļu karavīru.

Naktī uz 9. maiju vācu augstākie komandieri parakstīja aktu par pilnīgu un bezierunu kapitulāciju.

(Победа вып. I „ Семь великих битв 1941. - 1945. ”, Рига, 2005.)

DESMIT GRAUJOŠI UN IZŠĶIRĪGI TRIECIENI NACISTU ORDĀM

„Desmit staļiniskie” jeb desmit Padomju Armijas triecieni - lielās stratēģiskās operācijas, kas sastādīja 1944. gada, PSRS izšķirošo uzvaru gada, kampaņu pārnacistisko Vāciju. Izteiciens „Desmit Padomju Armijas triecieni” parādījās tūlīt pēc tam, kad bija veiksmīgi paveiktas uzbrukuma operācijas. 1944. gadā ne par kādiem ’’triecieniem” runa vēl negāja, bet operācijas tika iecerētas un plānota to vadība, vadoties pēc notikumu loģikas un gada kopējiem stratēģiskajiem plāniem.

Pirmoreiz „desmit triecienus” savā pārskatā „Lielās Oktobra revolūcijas 27. gadadiena” nosauca J. Staļins Maskavas strādnieku deputātu Padomes svinīgajā sanāksmē.

PIRMAIS trieciens ir kopējā Ļeņingradas, Volhovas un 2. Baltijas frontes stratēģiskā uzbrukuma operācija kopā ar Baltijas floti ar mērķi sagraut vācu grupējumus pie Ļeņingradas un Novgorodas. Salaužot spēcīgu, ilglaicīgu ienaidnieka aizsardzību 300 km frontē, padomju karaspēks sakāva 18. un daļu no 16 vācu armijas un 29. februārī pavirzījās uz priekšu par 270 km, pilnībā likvidējot Ļeņingradas blokādi un atbrīvojot Ļeņingradas apgabalu. Pirmā trieciena sekmīgas īstenošanas rezultātā tika radīti labvēlīgi apstākli Baltijas atbrīvošanai un ienaidnieka sagraušanai Karēlijā.

OTRO triecienu veica l.,2., 3. un 4. Ukrainas frontes 1944. gada februārī - martā, sagraujot vācu armijas grupas „Dienvidi” un „А” pie Dienvidbugas upes un aizdzenot to paliekas aiz Dņestras upes. Stratēģiski pēkšņa uzbrukuma rezultātā padomju karaspēks izgāja uz pozīcijām Koveļā, Temopolē, Černovcos, Beļcos. Tas radīja apstākļus nākošajam triecienam Baltkrievijā un vācu - rumāņu karaspēka sakāvei Krimā un pie Odesas 1944. gada aprīlī - maijā.

TREŠĀ trieciena rezultātā, ko veica padomju karaspēka 3. un 4. Ukrainas fronte kopā ar Atsevišķo piejūras armiju, 2. Ukrainas fronti un Melnās jūras floti, tika sagrauti 17. vācu armijas Odesas un Krimas grupējumi, un tika atbrīvota Krima. Trešais trieciens sākās ar Odesas operāciju (28. marts - 16. aprīlis) un Nikolajevas un Odesas atbrīvošanu, ko veica 3. Ukrainas frontes karaspēks. No 8. aprīļa līdz 12. maijam notika Krimas operācija, 13. aprīlī tika atbrīvota Simferopole, 9. maijā - Sevastopole.

CETURTAIS trieciens tika īstenots ar Ļeņingradas frontes spēkiem Karēlijas zemes šaurumā un Karēlijas frontes virzīšanos Svirskas - Petrozavodskas virzienā kopā ar Baltijas floti, Ladogas un Oņegas kara flotilēm 1944. gada jūnijā - jūlijā. Sabiedroto karaspēks 6. jūnijā sāka grandiozu desanta operāciju Normandijā. Tas nozīmēja ilgi gaidītās otrās frontes atklāšanu.

Lai nedotu iespēju vāciešiem pārvietot karaspēku uz rietumiem, 10. jūnijā Sarkanā Armija sāka vasaras uzbrukumu

Karēlijas šaurumā. Pārraujot „Mannerheima līniju” un ieņemot Vīborgu un Petrozavodsku, padomju karaspēks piespieda Somijas valdību izstāties no kara un sākt sarunas par mieru.

Ceturtā trieciena rezultātā padomju karaspēks sakāva somu armiju, atbrīvoja Vīborgu, Petrozavodsku un lielāko daļu Karēlijas.

1944. gada jūnijā - jūlijā Baltkrievijā uzbrukuma operācijas veica 1. Baltijas, 1., 2. un 3. Baltkrievijas frontes. Padomju karaspēks sagrāva vācu armijas grupējumu „Centrs” un iznīcināja 30 divīzijas austrumos no Minskas.

PIEKTĀ trieciena rezultātā tika atbrīvota Baltkrievijas PSR, lielākā daļa no Lietuvas PSR un nozīmīga daļa Polijas.

Padomju karaspēks forsēja Nemunas upi, nonāca pie Vislas un tieši pie Vācijas (Austrumprūsijas) robežām.

Vācu karaspēks tika pilnībā sakauts Vitebskas, Bobruiskas, Mogiļevas, Oršas rajonos. Vācu armijas grupējums „Ziemeļi” Baltijā tika sašķelts divās daļās.

Par SESTO triecienu kļuva 1. Ukrainas frontes uzbrukuma operācijas 1944. gada jūlijā - augustā Rietumukrainā. Padomju karaspēks sagrāva vācu grupējumu pie Ļvovas un tā atliekas aizdzina aiz Sanas un Vislas upēm. Sestā trieciena rezultātā tika atbrīvota Rietumukraina. Padomju karaspēks forsēja Vislu un izveidoja spēcīgu placdarmu rietumos no Sandomiras pilsētas.

2. un 3. Ukrainas frontes uzbrukuma operācijas kopā ar Melnās jūras floti un Donavas kara flotili 1944. gada augustā -septembrī, rajonā Kišiņeva - Jāsi bija SEPTĪTAIS trieciens. Trieciena pamatu sastādīja Jasu - Kišiņevas uzbrukuma operācij a, ko veica 2. un 3. Ukrainas frontes un kura rezultātā tika sakauts spēcīgs vācu - rumāņu grupējums, atbrīvota Moldāvijas PSR, no ierindas izsista Vācijas sabiedrotā - Rumānija, vēlāk Bulgārija. Padomju karaspēkam bija atvērts ceļš uz Ungāriju un Balkāniem.

ASTOTAIS: 1944. gada septembrī - oktobrī 1., 2. un 3. Baltijas frontes, Baltijas flote un Ļeņingradas karaspēks īstenoja Tallinas, Mēmeles, Rīgas un citas uzbrukuma operācijas Baltijā. Šo operāciju rezultātā padomju karaspēks atgrieza no Austrumprūsijas un izolēja Baltijā (Kurzemes katlā) vācu daļas, iznīcināja vairāk kā 30 vācu divīzijas, piespiežot vāciešus pie jūras starp Tukumu un Liepāju.

Tika atbrīvota Igaunijas PSR, Lietuvas PSR un lielākā daļa no Latvijas PSR. Somija bija spiesta anulēt savienību ar Vāciju un sniegt paziņojumu par kara sekām.

DEVĪTAIS trieciens tika īstenots 1944. gada oktobrī -decembrī. Tas ietvēra sevī 2., 3. un 4. Ukrainas frontes uzbrukuma operācijas Karpatu ziemeļu daļā starp Tisas un Donavas upēm un Dienvidslāvijas austrumu daļā. Šo operāciju rezultātā tika sagrauti vācu armiju „Dienvidi” un ,,F” grupējumi, iztīrīta lielākā daļa Ungārijas teritorijas, atbrīvota Aizkarpatu Ukraina, sniegta palīdzība Cehoslovākijas un Dienvidslāvijas atbrīvošanā un radīti apstākļi turpmākām kaujām Austrijā un Dienvidvācijā. Vācijas bijusī sabiedrotā Ungārija pieteica tai karu.

1944. gada oktobrī par DESMITO triecienu kļuva Karēlij as frontes karaspēka un Ziemeļu kara flotes kuģu operācija, kas sagrāva vācu 20. kalnu armiju Somijas ziemeļos, kuras rezultātā tika atbrīvots Pečengas rajons un novērsti draudi Murmanskas ostai un PSRS ziemeļu jūras ceļiem. Padomju karaspēks 15. oktobrī ieņēma Pečengu, 23. oktobrī pārgāja šoseju Kirkenes -Rovaniemi, atbrīvoja visu niķeļa raktuvju rajonu un 25. oktobrī kopā ar sabiedrotajiem stājās pie Norvēģijas atbrīvošanas no vācu iebrucējiem.

Padomju karaspēka desmit triecieni izsita no ierindas 136 pretinieka divīzijas, no tām apmēram 70 divīzijas tika aplenktas un iznīcinātas. Zem Padomju Armijas triecieniem tika pilnībā sagrauts „Ass” valstu bloks: no ierindas tika izsistas Vācijas sabiedrotās - Rumānija, Bulgārija, Somija, Ungārija.

1944. gadā gandrīz visa PSRS teritorija bija atbrīvota no iebrucējiem, kara darbība turpinājās Vācijas un tās sabiedroto teritorijās. Padomju Armijas panākumi 1944. gadā noteica izšķirošo nacistiskās Vācijas sagrāvi.

PASAULE PAR SARKANO ARMIJU. PADOMJU SAVIENĪBAS LIELĀ TĒVIJAS KARA IZŠĶIRĪGĀS CĪŅAS ĀRZEMJU VALSTS UN KARAVADOŅU VĒRTĒJUMĀ

Hitlerieši samērā īsā laikā ieņēma Padomju Baltijas republikas, Baltkrieviju, lielu daļu Ukrainas. Kā ar gavilēm rakstīja Latvijas „Tēvija” un citas Gēbelsa lolotās un apmīļotās nacistu avīzes, tad vairs bija tik vien atlicis, kā pagrūst ar pirkstu, un Padomju Savienība sabrukšot kā milzis uz māla kājām. Tūlīt, tūlīt, ja ne rīt, tad parīt...

Un tiešām - lieli rūpniecības un izejvielu apvidi bija pazaudēti, ievērojami bija padomju karaspēka dzīvā spēka zaudējumi.

Nebūs pārspīlēts apgalvoj ums, ka divdesmitais gadsimts bij а varoņu laikmets. Cilvēces varonības un diženuma laikmets, kad tika sagrauta nacistiskā Vācija, fašistiskā Itālija un militāristiskā Japānā. To paveica pasaules tautu labākie dēli. Nenoliedzot antihitleriskās koalīcijas ieguldījumu, tomēr jāatzīmē, ka smagumu iznesa Padomju Savienība. Par to liecina šeit publicētās un nepublicētās Rietumu pasaules politisko līderu, karavadoņu, sabiedrības cildinošās atsauksmes Padomju valstij, tās Sarkanaj ai Armijai.

PAR KAUJU PIE MASKAVAS

• Amerikas avīze „Baltimor san”:

Neviena cita armija Eiropā neizturētu tādu spiedienu viscauri, un neizbēgami sabruktu, atverot ceļu uz galvaspilsētu.

• F. Rūzvelta vēstījums Staļinam 1941.gada 16.decembrī:

Es vēlreiz vēlos Jums ziņot par vispārēju, īstu entuziasmu Savienotajās Valstīs sakarā ar Jūsu armijas panākumiem Jūsu lielās nācijas aizstāvībā.

• ASV armijas štāba priekšnieks ģenerālis D.Maršals uzvaru pie Maskavas raksturoja tā:

Tā bija vācu bruņoto spēku stratēģiska sakāve...pavērsiena punkts visā karā.

• Amerikāņu ģenerālis D. Makārturs:

Nekad neesmu redzējis tādu efektīgu pretošanos ar spēcīgākajiem triecieniem uz\’arošajam pretiniekam, pretošanos, kam sekoja pretuzbrukums, kas atsvieda virzienā uz paša teritoriju. Šo pūļu vēriens un spožums bija „vēsturē vislielākais kara sasniegums „

• Par pirmās lielās uzvaras pārvācu fašistiskajiem iebrucējiem starptautisko nozīmi F.Rūzvelts rakstīja M. Kaļiņinam:

Apņēmība un veiksmīgums, ar kādu Padomju Savienības tautas atsviež agresoru ordas, iedvesmo citas nācijas, kas cīnās par savas neatkarības saglabāšanu.

Pretuzbrukums pie Maskavas 1942.gada janvārī pārauga Padomju Armijas vispārējā ziemas uzbrukumā. Tas izvērsās 2 tūkst, kilometru garā frontē un turpinājās līdz 1942.gada aprīlim. Šajā laikā iebrucēji tika padzīti kopumā no 150tūkst.kv.m. lielas teritorijas.

• F. Rūzvelts 1942.gada 11. februārī rakstīja Staļinam:

Šeit ziņojumi rāda, ka Jūs sekmīgi atdzenat nacistus.

• Angļu kara vēsturnieks Dž. Fullers šaj ā sakarībā rakstīj a, ka kampaņa Krievijā:

„ deva Britānijai nepieciešamo atelpu kā metropolē, tā arī Vidējos Austrumos, lai savestu kārtībā savus bruņotos spēkus. Angļi Ēģiptē tika atbrīvoti no kara drauda divās frontēs. ”

• Žurnāls „Star” 1941.gada 16. decembrī:

Vēsture atdos krieviem pienācīgo godu par to, ka viņi ne tikai apturēja „zibenskaru ”, bet piespieda ienaidnieku bēgt.

• Lielā Tēvijas kara pirmajā gadā (1941.gada jūnijs - 1942. gada jūnijs) Sarkanā Armija praktiski viena pati no antihitleriskās koalīcijas stāvēja pret agresoru. To apstiprina F.Rūzvelts vēstulē Staļinam 1942.gada augustā:

Savienotās Valstis labi apzinās faktu, ka Padomju Savienība nes cīņas lielāko smagumu.

STAĻINGRADAS KAUJA

Sarkanās Armijas uzvaras nozīmi Staļingradas kaujā augstu novērtēja ASV un Anglijas valsts un politiskie darbinieki. Daži viņu izteicieni.

• Lielbritānijas premjērs V. Cērčils 1942.gada 29. novembrī rakstīja:

Uzvaras Āfrikā, cik tās arī nebūtu ātras un svarīgas, nedrīkst novērst mūsu uzmanību no apbrīnojamiem triecieniem, ko krievi dod austrumu frontē.

Vēl viņš par Sarkanās Armijas uzbrukuma operācijām:

Mēs visi ar sajūsmu sekojam lieliskajām uzbrukuma operācijām, ko veic Sarkanā Armija. Padomju Bruņoto Spēku, partizānu varoņdarbi, padomju civīlo iedzīvotāju darbs un ciešanas savas Tēvijas aizsardzībā ieies vēsturē uz visiem laikiem.

• F. Rūzvelts vēstulē Staļinam 1942.gada 26. novembrī:

Vēstis no Staļingradas rajona iedveš vislielākās cerības, un

es Jums sūtu viskvēlākos sveicienus.

Vēl viņš 1942.gada novembrī rakstīja:

Es izmantoju šo gadījumu, lai paustu savu sajūsmu par Jūsu lielās krievu armijas varonībui, nelokāmību, karavīra drosmi, par ko man ziņoja ģenerālis Bredlijs un kas demonstrētas Jūsu pagājušā mēneša lielajās uzvarās.

1943 .gada 8.j anvāra vēstulē Rūzvelts:

Jūsu armiju turpinātā uzbrukuma augsts novērtējums. Pretinieka spēku samalšanas princips visās frontēs sāk dot rezultātus.

ASV militāro darbinieku izteikumi.

• ASV armijas štāba priekšnieks ģenerālis Dž. Maršals 1943. gada 16. janvārī:

Mums jāatrod līdzekļi, kas krieviem dotu iespēju turpināt uzbrukuma darbību 1943.gadā.

• Klusā okeāna karalauka virspavēlnieks D.Makārturs 1943. gada 22. februārī:

Sarkanā Armija sevī iemieso to, kas izraisa saviļņojumu, kas virza visus karavīrus: varonība, gatavība atdot dzīvību par dzimteni, nelokāmība pārbaudījumos, nedziestoša apņēmība... Tie ir - karavīra pašcieņas pamati, kas veido diženumu un rada nemirstību.

• ASV kara ministra vietnieks R Pattersons 1943.gada 23.februārī:

Vīrišķība, māksla, apņēmība un pašuzupurēšanās gars, ar ko pārņemta šī armija, kalpo par iedvesmas avotu visas pasaules tautām. Staļingradas aizstāvēšana, spoža stratēģija veda no aizsardzības uz uzbrukumu, uzbrukuma sīvums, kas nacistu armijas atsvieda atpakaļ, bet pēc tam iznīcināja - tam nav daudz paralēļu vēsturē. Mēs tikko bijām liecinieki vienai no visu laiku lielākajām kaujām.

• Padomju karavīru varonīgā cīņa ar vācu agresora galvenaj iem spēkiem izraisīja amerikāņu armijas kareivju un virsnieku sajūsmu. Amerikāņu karavīri, kas cīnījās Klusā okeāna baseinā, rakstīja:

No Klusā okeāna dienvidrietumu daļas džungļu purviem mēs sūtām brālīgu sveicienu mūsu cildenajiem ieroču biedriem - visvarenās Sarkanās Armijas karavīriem. Jūsu vienotā griba un nelokāmība izkliedēja mītu par nacistu neuzvaramību. Ar Staļingradas varonīgo aizstāvību, cilvēces vīrišķības pieminekli, jūs izcīnījāt mums tik dārgo laiku. Kamēr mēs vācām kopā spēkus priekšāstāvošajām kaujām, jūs cīnījāties un lējāt asinis. Tagad arī mēs esam gatavi. Jūs bez žēlastības dzenat fašistiskos zvērus no savas dārgās tēvijas, bet mēs esam gatavi kopīgajam ienaidniekam dot triecienu no rietumiem, lai tuvinātu uzvaras dienu.

Jūs ar slavu nesāt galveno kauju smagumu, bet mums ir jādala šī slava ar jums. Mēs cīnāmies kopīgi, lai iznīcinātu visas fašistiskās reakcijas pēdas un lai visai cilvēcei atnestu mieru un brīvību.

• Lielākais ASV speciālists amerikāņu pētījumos par sabiedrības attieksmi pret PSRS kara gados R. Leverings 1942.gada

24. decembrī citē no preses:

Amerikāņi var palūkoties uz savu pilsētu mierīgajām ieliņām un mēģināt stādīties priekšā tos briesmīgo postījumu apstākļus, kādi uzbrukuši Staļingradai.

• Šīs uzvaras eiforija atspoguļojas F. Rūzvelta 1943.gada 22.februāra telegrammā Staļinam sakarā ar Sarkanās Armijas 25. gadadienu:

Savienoto Valstu tautas vārdā Sarkanās Armijas 25.gada reizē es vēlos paust mūsu dziļo sajūsmu par visā vēsturē neredzētiem tās lieliskajiem sasniegumiem. Daudzu mēnešu laikā, neraugoties uz milzīgajiem materiālu, transporta līdzekļu un teritorijas zaudējumiem, Sarkanā Armija visvarenākajam ienaidniekam nedeva iespēju sasniegt uzvaru. Tā apturēja uzbrucējus pie Ļeņingradas, pie Maskavas, pie Voroņežas, Kaukāzā. Visbeidzot, nemirstīgajā Staļingradas kaujā Sarkanā Armija ne tikai sakāva ienaidnieku, bet arīpārgāja lielā pretuzbrukumā, kasjoprojām sekmīgi attīstās visā jrontē no Baltijas līdz Melnajai jūrai. Pretinieka piespiestā atkāpšanās dārgi maksā tā cilvēkiem, materiāliem, teritorijai un sevišķi smagi atsaucas uz morālo stāvokli. Tādus sasniegumus var gūt tikai armija ar prasmīgu vadību, stabilu organizāciju, atbilstošu sagatavotību, un, pirmkārt, apņēmību uzvarēt pretinieku, neraugoties uz pašu zaudējumiem. Tajā pat laikā es vēlos paust pienācīgu cieņu krievu tautai, kur Sarkanā Armija rod savus avotus, no kurienes nāk vīrieši, sievietes un apgāde. Krievu tauta atdod visus savus spēkus karam un nes visaugstākos upurus.

• Lielbritānijas karalis Džordžs (george) VI tāpat augsti novērtēja Sarkanās Armijas uzvaru Staļingradas kaujā:

Šodien es un manas tautas pievienojamies patiesā cieņas apliecinājumā Padomju Savienības tautām, to varonīgajām īpašībām un lieliskajai vadībai, kam pateicoties Sarkanā Armija cīņā pret mūsu kopējiem ienaidniekiem ar savām slavenajām uzvarām ierakstījusi jaunas lappuses vēsturē. Staļingradas sīvā pretestība pavērsa notikumus un bija priekšvēstnesis graujošiem triecieniem, kas sēja apjukumu civilizācijas un brīvības ienaidniekos. Lai atzīmētu dziļo sajūsmu, ko izjūtu es un Britānijas Impērijas tautas, esmu izdevis pavēli par goda zobena izgatavošanu, un man būs gandarījums to pasniegt Staļingradas pilsētai. Es ceru, ka priekšā stāvošajās laimīgajās dienās šī dāvana atgādinās par nesalaužamo vīrišķību, kādā pilsēta - karavīrs rūdījās cīņā pret ienaidnieku stipriem un neatlaidīgiem uzbrukumiem, un ka tas būs ne tikai Britānijas Impērijas tautu, bet visas civilizētās pasaules sajūsmas simbols.

PAR KURSKAS KAUJU

Sarkanās Armijas uzvaru nozīmi Kurskas lokā un pie Dņepras atzīmēja ASV;

• F. Rūzvelts rakstīja Staļinam:

Jūsu Bruņotie spēki mēneša laikā ar savu meistarību, ar savu vīrišķību, ar savu pašuzupurēšanos un ar savu neatalaidību ne tikai apturēja vāciešu jau ilgi nodomāto uzbrukumu, bet arī uzsāka veiksmīgu pretuzbrukumu ar tālu ejošām sekām.

• Dž. Maršāls:

Padomju karaspēka darbību Kurskas lokā un pie Dņepras ir tiesība novērtēt kā pamācošu mērķtiecīgas un noteiktas stratēģijas paraugu.

HITLERIEŠU SAKĀVE PIE ĻEŅINGRADAS

• 1944. gada janvārī hitlerieši cieta sakāvi pie Ļeņingradas un Novgorodas. Atzīmējot šīs lielās uzvaras, F. Rūzvelts 1944.gada februārī rakstīja:

Ļeņingradas varonīgā aizstāvēšana tika vainagota un apbalvota ar ienaidnieka neseno graujošo sakāvi pie šīs pilsētas vārtiem.

• No profesionāla karavīra pozīcijām Dž. Maršāls 1944.gada februārī uzsvēra:

Sarkanās Armijas dienas svinēšana šogad notiek apstākļos, kad vācieši katastrofiski atkāpjas visā austrumu frontē. Zem krievu armijas varenajiem triecieniem pretinieks drīzi būs pilnīgi izdzīts no krievu zemes. Viņa lidmašīnas, tanki un kājnieki cieš sakāves un nepārtraukti atkāpjas. Viņa pretuzbrukumi izgāžas.

Desmit divīziju iznīcināšana Ukrainā, padomju karaspēka ievērojamā uzvara Ļeņingradas rajonā ir spilgta tuvā krievu ieroču triumfa liecība... Mēs esam kopā ar jūsu lepnumu par izcilajiem panākumiem, visu krievu tautas karavīru vīrišķību un izturību, ciešot tādus lielus zaudējumus, lai uzvarētu visvarenāko un cietsirdīgāko ienaidnieku pasaulē.

BERLĪNE. UZVARA

• Pagājušās ziemas laikā -1944.gada 20. maijā atzīmējaF. Rūz-velts, - Padomju Savienības armija izdzina nacistus no visas Ukrainas, Krimas, Ļeņingradas un Kaļiņingradas apgabaliem, plašiem Baltkrievijas rajoniem. Viņi [padomju karavīri] iegāja Rumānijā un Cehoslovākijā. Odesa un Sevastopole ieņemta. Šis lieliskais ziemas un pavasra uzbrukums noslēdza operāciju, kas turpinājās vairāk nekā gadu kopš Staļingradas uzbrukuma operācij as, atbrīvoj a vairāk nekā trīs ceturtdaļas nacistu sagrābtās PSRS teritorij as, bet hitleriešu armij a zaudēj a milj oniem cilvēku un milzīgu daudzumu kara materiālu.

• 1945.gada janvāri, kad padomju karaspēks salauza hitleriešu aizsardzību pie Vislas un strauji virzījās uz Oderu, ģenerālis D.Eizenhauers rakstīja:

Saviļņojošās ziņas par varenos Sarkano Armiju, kas sākusi jaunu uzbrukumu, sabiedroto karaspēkā Rietumos uzņemta ar entuziasmu.

Amerikāņu entuziasms ir viegli saprotams. Pirmās Jaungada hitlerieši deva spēcīgu tanku triecienu Ardeņos, sašķeļot angļu un amerikāņu karaspēka stratēģisko fronti, nostādot to kritiskā stāvoklī. Situācij a bij a tik kriti ska, ka sabiedrotie lūdza palīdzību. Pēc ģenerāļa Dž. Pattona vērtējuma, izveidojās situācija, kad sabiedrotie Rietumos „varēja zaudēt karu.” Lūk, kāpēc, pirms nodomātā termiņa uzsāktais padomju karaspēka uzbrukums bija, pēc D. Eizenhauera vērtējuma, „neparasti varens un ārkārtīgi svarīgs.”

• Pateicoties Padomju Armijas palīdzībai, angļu - amerikāņu karaspēks atjaunoja savas iepriekšējās pozīcijas Ardeņos. F. Rūz-velts rakstīja Staļinam 1945.gada 18. janvārī, ka padomju karaspēka uzbrukums dod „pamatoj umu cerēt uz mūsu karaspēka drīzu panākumu abās frontēs.”

• Pēdējā kara kampaņa Eiropā beidzās ar hitleriešu vērmahta pilnīgu sagrāvi. Izšķirīgā loma šeit pieder Padomju Bruņotajiem spēkiem. Tādam secinājumam pilnīgi piekrīt sabiedroto karaspēka Eiropā Virspavēlnieks D. Eizenhauers:

Mūsu pūliņi šajās pēdējās izšķirīgajās kaujās ne tuvu atbilda esošajām iespējām. Bija iemesli, kas kavēja plašākas un efektīvākas darbības. Nacistu piespiešanā kapitulēt krieviem pieder prioritātes lauri.

No Lielbritānijas premjerministra V. Čērčila runas

Uzstājoties ar runu 8.maijā pa radio sakarā ar Vācijas kapitulāciju, Liebritānijas premjerministrs V. Čērčils paziņoja:

Vakarrīt pulksten 02.41 ģenerāļa Eizenhauera štābā vācu virspavēlniecības pārstāvji lieladmirālis Denies un ģenerālis Jodls parakstīja visu Vācijas sauszemes, jūras kara flotes, gaisa karaspēka bezierunu kapitulācijas aktu sabiedroto ekspedīcijas karaspēka priekšā, vienlaikus arī padomju augstākās virspavēlniecības priekšā.

Amerikāņu armijas štāba priekšnieks Bedels Smits un ģenerālis Fransuā Sevezs šo dokumentu parakstīja sabiedroto ekspedīcijas karaspēka virspavēlniecības vārdā, bet ģenerālis Suslopārovs to parakstīja krievu virspavēlniecības vārdā. Šī vienošanās tiks ratificēta un apstiprināta Berlīnē, kur sabiedroto ekspedīcijas [spēku] virspavēlnieka vietnieks galvenais aviācijas maršals Tedders un ģenerālis Tassiņji parakstīs ģenerāļa

Eizenhauera vārdā, bet maršals Žukovs to parakstīs padomju virspavēlniecības vārdā.

Vācijas pārstāvji būs virspavēlniecības augstākie vadītāji feldmaršals Keitels un Vācijas armijas, flotes un aviācijas pavēlnieks.

Oficiāli kara darbība tiks pārtraukta šodien minūti pirms pusnakts, otrdien, 8. maijā. Tomēr, dzīvību glābšanas interesēs, pavēle par uguns pārtraukšanu tika izdota jau vakar visā frontē. Mūsu dārgās salas Lamanšā arī tiks atbrīvotas šodien.

Vietām vācieši vēl joprojām pretojas krievu karaspēkam. Tomēr, ja viņi to turpinās pēc pusnakts, tad viņi, protams, zaudēs kara laika likumu aizsardzību un būs pakļauti sabiedroto karaspēka uzbrukumiem no visām pusēm...

[...]

Šodien mes, visticamāk, domāsim galvenokārt par sevi. Rīt mēs parādīsim sevišķu godu mūsu krievu biedriem, kuru varonība kaujas laukā bija viens no lielākajiem ieguldījumiem kopējā uzvarā.

Tātad karš ar Vāciju beidzies.

Pēc daudzgadīgas sasprindzinātas sagatavošanās Vācija 1939. gada sākumā metās virsū Polijai. Izpildot mūsu garantijas Polijai, un pēc vienošanās ar Francijas republiku, Lielbritānija, Britānijas impērija un Britānijas nāciju sadraudzība pieteica karu šai nelietīgajai agresijai.

Pēc tam, kad varonīgā Francija izrādījās notriekta pie zemes, mēs visu gadu šajā salā un mūsu apvienotajā impērijā turpinājām cīņu vienatnē, kamēr mums nepievienojās Padomju Krievijas militārais spēks, bet vēlāk Amerijas Savienoto Valstu nospiedošie spēki un resursi. Visbeidzot, gandrīz visa pasaule apvienojās pret ļaundariem, kas tagad ir sagrauti mūsu priekšā. Mūsu sirdis - šajā salā un visā Britānijas impērijā - ir pateicības jūtu pārpilnas mūsu izcilajiem sabiedrotajiem...

«Правда» 1945. 10.V

No ASV prezidenta Trumena paziņojuma

ASV prezidents Tinmens 8.maijā uzstājās ar šādu paziņojumu;

Šī ir svinīga, izcila stunda Kā es vēlētos, lai prezidents Rūzvelts nodzīvo līdz šai dienai. Eizenhauers man paziņoja, ka Vācijas karaspēks ir kapitulējis Apvienoto nāciju priekšā. Brīvības karogs tagad plīvo pār visu Eiropu. Par šo uzvaru mēs kopīgi pateicamies Providencei, kas mūs vadīja un balstīja grūtajās posta dienās. Mūsu prieku aptumšo tā drausmīgā cena, ko samaksājām, lai atbrīvotu pasauli no Hitlera un viņa neģēlīgās bandas...

«Правда» 1945.10. V

V. Cērčila kunga radio vēstījums

Atrodoties Maskavā K. Cērčila kundze, vakar, 9. maijā, Anglijas premjerministra Vmstona Čērčila uzdevumā pa radio nolasīja sekojošu vēstījumu:

”NO PREMJERMINISTRA MARŠALAM STAĻINAM BRITU NĀCIJAS VĒSTĪJUMS SARKANAJAI ARMIJAI UN PADOMJU TAUTAI

Es sūtu Jums sirsnīgus sveicienus sakarā ar spožo uzvaru, ko jūs izcīnījāt, izdzenot iebrucējus no jūsu zemes un sagraujot nacistisko tirāniju. Es cieši ticu, ka cilvēces nākotne ir atkarīga no britu un krievu tautu draudzības. Šeit, mūsu salu tēvijā, mēs šodien ļoti bieži domājam par jums, un no sirds dziļumiem mēs sūtām jums laimes un labklājības vēlējumus. Mēs gribam, lai pēc visiem upuriem un ciešanām tajā drūmajā ielejā, caur kuru mēs kopīgi esam izgājuši, mēs tagad, lojālā draudzībā un simpātijās varētu iet tālāk zem uzvarošās pasaules spožās saules.

Es lūdzu manu sievu nodot jums visiem šos draudzības un sajūsmas vārdus.

DOKUMENTI LIECINA

.

ASV Prezidenta adrese Ļeņingradai

In the name of the people of the United States of America,

I present this scroll to the City of Leningrad

as memorial to its gallant soldiers and to its loyal men, women and children who, isolated from the rest of their nation by the invader and despite constant bombardment and untold sufferings from cold, hunger and sickness, successfully defended their beloved city throughout the critical period September 8, 1941 to January 18, 1943, and thus symbolized the undaunted spirit of the peoples of the Union of Soviet Socialist Republics and of all the nations of the world resistingforces of aggression.

May 17th 1944 Franklin D. Roosevelt Washington, D.C.

Amerikas Savienoto Valstu tautas vārdā es veltu šo adresi Ļeņingradas Pilsētai

kā piemiņu tās varonīgajiem karavīriem un tās uzticīgajiem vīriešiem, sievietēm un bērniem, kas no savas tautas iebrucēju izolētos apstākļos un neraugoties uz nepārtraukto bombardēšanu un bezgalīgām aukstuma, bada un slimību ciešanām sekmīgi aizstāvēja savu mīļoto pilsētu kritiskajā periodā no 1941.gada 8. septembra līdz 1943.gada 18.janvārim,tādemonstrējaPadomju Sociālistisko Republiku Savienības tautu un visu pasaules tautu nesatricināmo gribu stāties pret agresijas spēkiem.

1944.gada 17.maijā Franklins Delano Rūzvelts Vašingtona (TĀSS)

Karaļa zobens Staļingradai

1943. gada 29.novembri pirms Teherānas konferences plenārsēdes sākuma notika svinīga ceremonija, kas izvērtās par sabiedroto vienības demonstrāciju cīņā pret kopīgo ienaidnieku.

Šāda demonstrācija notika īstajā brīdī. Tā mazliet izkliedēja pār konferenci savilkušos mākoņus un it kā atgādināja antihitleriskās koalīcijas dalībniekiem, ka viņiem jārisina ļoti lieli un sarežģīti uzdevumi un ka tos var atrisināt vienīgi ar kopīgu un saskaņotu ffcību.

Karaļa Džordža VI un angļu tautas vārdā Stalingradas iedzīvotājiem pasniedza speciāli pagatavotu zobenu. Ceremonija notika ar pasvītrotu greznību. Lielais, spožais zobens ar abrocīgo spalu un inkrustēto maksti, ko kaldinājuši seno Anglijas ieroču meistaru vislabākie pēcteči, simbolizēja cieņas apliecinājumu Stalingradas varoņiem - tās pilsētas varoņiem, pie kuras tika salauzts fašistiskā nezvēra mugurkauls.

Jau ilgi pirms ceremonijas sākuma zālē bija daudz ļaužu. Šeit sapulcējās visu delegāciju locekļi, kā ari antihitleriskās koalīcijas valstu armiju, aviācijas un flotes komandieri. Tad ieradās Lielais trijnieks.

Staļins bija ģērbies gaiši pelēkos formas svārkos ar maršala uzplečiem. Šoreiz ari Cērčils ieradās karavīra tērpā. Kopš tās dienas angļu premjers Teherānā vienmēr valkāja formas tērpu, un visi uzskatīja, ka tā ir savdabīga reakcija uz Staļina maršala formu. Sākumā Cērčils valkāja zilu uzvalku, bet, ieraudzījis Staļinu uniformā, viņš tūliņ pieprasīja sev karaliskās gaisa kara flotes augstāko virsnieku zilpelēko formas tērpu. To paspēja atvest tieši pirms zobena pasniegšanas ceremonijas. Rūzvelts, kā parasti, bija civiltērpā.

Goda sardzē stāvēja Sarkanās Armijas un britu karaspēka virsnieki. Orķestris spēlēja padomju un angļu valsts himnas. Visi stāvēja miera stājā. Orķestris beidza spēlēt, un iestājās svinīgs klusums. Čērčils lēnām piegāja pie galda, uz kura atradās liela, melna kaste, un to atvēra. Tur uz sārta samta spilvena bija makstī ieliktais zobens. Cērčils paņēma to un, turēdams abās rokās, pagriezies pret Staļinu, sacīja:

„Viņa majestāte karalis Džordžs VI pavēlēja man pasniegt Jums, lai Jūs nodotu Staļingradas pilsētai šo goda zobenu, kas pagatavots pēc viņa majestātes izraudzīta un apstiprināta meta. Šo goda zobenu darinājuši angļu meistari, kuru senči jau daudzas paaudzes kaldinājuši zobenus. Zobena asmenī iegravēts uzraksts: „Karaļa Džordža VI dāvana cilvēkiem ar tērauda sirdīm - Staļingradas pilsoņiem - kā angļu tautas dziļas cieņas apliecinājums.”

Paspēris dažus soļus uz priekšu, Cērčils nodeva zobenu Staļinam, aiz kura stāvēja padomju goda sardze ar automātiem uz krūtīm. Paņēmis zobenu, Staļins izvilka asmeni no maksts. Asmens zibsnīja un meta aukstas dzirkstis. Staļins pacēla to pie lūpām un noskūpstīja. Pēc tam, turēdams zobenu rokās, klusi teica:

„Staļingradas pilsoņu vārdā es gribu izteikt savu dziļo pateicību par karaļa Džordža VI dāvanu. Staļingradas pilsoņi augstu novērtēs šo dāvanu, un es lūdzu Jūs, premjerministra kungs, nodot mūsu pateicību viņa majestātei karalim.

Iestājās klusums. Staļins lēnām apgāja ap galdu un, piegājis Rūzveltam, parādīja viņam zobenu. Cērčils pieturēja maksti, bet Rūzvelts uzmanīgi aplūkoja garo asmeni. Skali izlasījis asmenī iegravēto uzrakstu, prezidents teica:

„Patiesi, Staļingradas pilsoņiem ir tērauda sirdis...”

Viņš atdeva zobenu Staļinam. Staļins piegāja pie galda, uz kura atradās futrālis, rūpīgi ielika tajā makstī noslēpto zobenu un aizvēra vāku. Pēc tam viņš futrāli nodeva Vorošilovam, kurš goda sardzes pavadībā to aiznesa uz blakus istabu...

(V Berežkovs „Teherāna 1943.”, Liesma, R., 1970.)

PADOMJU UZVARAS IEROČU KALVE

Imperiālistiskās agresijas reāli draudi trīsdesmito gadu beigās piespieda Padomju Savienību veltīt sevišķu uzmanību kara rūpniecībai. Visas rūpnieciskās produkcijas izlaide valstī 1939. gadā pieauga par 16%, bet kara rūpniecības - par 46,5%. Un 1940.gadā kara rūpniecības produkcija izauga vairāk nekā par 1/3, kas bija izcils pasaules pirmās sociālistiskās valsts sasniegums aizsardzības varenības nostiprināšanā un turpmāk spēja ātri pārorientēt kara rūpniecību, sākoties Lielajam Tēvijas karam. Neraugoties uz to, ka ienaidnieks sagrāba svarīgus valsts rūpniecības rajonus PSRS Eiropas daļā, padomju kara rūpniecība no rietumiem pārbāzējās uz austrumu rajoniem un ražoja 2 reizes vairāk un labākas kvalitātes lielgabalus, nekā Vācijas kara rūpniecība. Jau 1942. gada vidū PSRS kara rūpniecība nodrošināja Bruņotos spēkus ar kauj as tehniku ne tikai pieaugošos daudzumos, bet arī ar pilnveidotiem taktiski tehniskajiem rādītājiem.

Ir principiāla sociālekonomiska atšķirība starp kara rūpniecību sociālismā un kapitālismā, kur to izmanto diametrāli pretējiem militāri politiskiem mērķiem. Kapitālismā kara rūpniecība balstās uz ražošanas līdzekļu privātīpašumu, uz darbaļaužu masu nežēlīgu ekspluatāciju, kalpo imperiālistisko agresiju nolūkiem, strādnieku kustības, tautu nacionālās atbrīvošanas cīņas apspiešanai, ir milzīgas peļņas avots.

Sociālismā kara rūpniecība balstās uz ražošanas līdzekļu sociālistisko sabiedrisko īpašumu, no ekspluatācijas atbrīvoto tautas masu radošu darbu un tiek izmantota revolucionāro iekarojumu aizsardzībai. Otrā pasaules kara laikā tika demonstrētas milzīgas sociālistiskā ražošanas veida priekšrocības pret kapitālistisko fašisma Vāciju.

Jau kara sākumā, sakarā ar svarīgu ekonomisko rajonu apdraudējumu rietumos un dienvidos, vajadzēja nekavējoties pārvietot rūpniecības uzņēmumus uz Urāliem, Sibīriju, Pievolgu, Vidusāziju. 1941.gada 24. jūnijā tika izveidota Evakuācijas padome, par kuras priekšsēdētāju kļuva N. Šverņiks. Uz valsts austrumiem 1941.gada otrajā pusē tika pārbāzēti 1523 rūpniecības uzņēmumi. Evakuācijai bija nepieciešami ap 1,5 milj. dzelzceļa vagoni. Lauksaimniecības jomā paredzēja graudaugu un tehnisko kultūru sējumu paplašināšanu KPFSR austrumu rajonos, Kazahstanā un Vidusāzijā.

Galveno rūpniecības produkcijas veidu ražošana PSRS un Vācijā 2. Pasaules kara laikā^1

1 Sk. „PSRS Bruņoto spēku 50 gadi”, 1969. 457 lpp.2 Kopā ar okupētajām valstīm

Kā redzams no tabulas, Padomju Savienība ar smagās rūpniecības mazāku bāzes apjomu 4 gados saražoja 1,3 reizes vairāk kaujas lidmašīnu nekā fašistiskā Vācija, Lielgabalu, tanku un pašbraucēju lielgabalu - 1,8, mīnumetēju - 5 reizes vairāk nekā fašistiskā Vācija.

Советская военная энциклопедия Военное издательство Министерства обороны СССР Москва 1980

PARTIZĀNU KUSTĪBA

Padomju Savienības Tautas komisāru padomes un VK(b)P CK 1941.gada 29. jūnija direktīva uzdeva: „Ienaidnieka okupētajos rajonos cīņai pret ienaidnieka armiju veidot partizānu un diversiju grupas, lai iedegtu partizānu karu visur un vienmēr,lai spridzinātu tiltus, ceļus, bojātu telefona un telegrāfa sakaru līnijas, dedzinātu noliktavas utt.”

Partizānu masu kustības vadībai ienaidnieka okupētajos rajonos paredzēja nozīmēt pieredzējušus, kaujinieciskus, līdz galam partijai uzticīgus biedrus, kas sevi parādījuši darbībā. Padomju patriotu cīņu vadīja 565 apgabala, pilsētu un rajonu partijas komiteju sekretāri, 204 apgabalu, pilsētu un rajonu priekšsēdētāji, 104 apgabalu, pilsētu un rajonu komjaunatnes komiteju sekretāri, kā aiī simtiem citu vadītāju.

Jau 1941.gada beigās ienaidnieka okupētajā teritorijā darbojās vairāk nekā 2 tūkstoši partizānu vienību ar vairāk nekā 90 tūkstošiem cilvēku. Pavisam kara laikā ienaidnieka aizmugurē darbojās vairāk nekā 6200 partizānu vienību, kurās cīnījās: strādnieki - 30,1%, zemnieki - 40,5%, kalpotāji -29,4%; 90,7% partizānu bija vīrieši, 9,3% - sieviešu. Daudzās vienībās bija līdz 20% komunistu, ap 30% komjauniešu, bet komjaunatnes vecuma jaunieši - 60%.

Padomju partizānu rindās cīnījās visu Padomju Savienības tautu pārstāvji. Kopā ar padomju partizāniem karoja Cehoslo-vākij as, Polij as, Rumānij as, Dienvidslāvij as, Ungārij as, Beļģij as, Francijas, Vācijas un citu valstu pilsoņi.

1943 .gada martā vairāk nekā 80 procentiem partizānu vienībām bija pastāvīgi sakari ar Partizānu kustības štābu. Savā pastāvēšanas laikā Partizānu kustības centrālais štābs uz Partizānu kustības štābiem nosūtīja 34 320 automātus, 4210 rokas ložmetājus, 2556 prettanku ieročus, 2184 gab. 50 mm un 82 mm mīnmetējus, 539 570 prettanku un pretkājnieku mīnas. Partizānu vienībām tika piegādāts liels daudzums munīcijas un cita kaujas aprīkojuma. Centrālā un republiku partizānu skolas sagatavoja un nosūtīja uz pretinieka aizmuguri vairāk nekā 22 tūkstošus dažādu speciālistu, starp kuriem bija 75% spridzinātāju, 9% pagrīdes un partizānu kustības organizatoru, 8% radistu, 7% izlūku u.c.

1943.gadā partizāni organizēja gandrīz 5 reizes vairāk vilcienu spridzināšanu, sagrāva 5 reizes vairāk ienaidnieka garnizonu, štābu un citu kara objektu, iznīcināja 4 reizes vairāk pretinieka dzīvā spēka nekā 1942. gadā. Pavisam kara laikā partizāni nogāza vairāk nekā 20 tūkstošus ienaidnieka ešelonu, uzspridzināja 58 bruņuvilcienus, izsita no ierindas vairāk nekā 10 tūkstošus lokomotīvju, uzspridzināja 12 tūkst, dzelzceļa un zemesceļu tiltu. Savu komunikāciju apsardzei un cīņai pret partizāniem vācu fašistiskā pavēlniecība, sākot ar 1942.gada otro pusi, bija spiesta turēr 10% no sava regulārā karaspēka.

Partizānu izvērstie triecieni un masu politiskais darbs iedzīvotāju vidū cēla padomju ļaužu morālo spēku, paplašināja un aktivizēja kaujas fronti pret okupantiem. Lai sniegtu palīdzību brālīgajām tautām viņu cīņā pret fašistiskajiem iebrucējiem, notika partizānu reidi aff aiz padomju teritorijas. Tā 1944.gadā okupētajā Polijas teritorijā darbojās 7 vienības un 16 lielas padomju partizānu daļas, Cehoslovākijā - ap 20 vienības un daļas.

Partizāni piedalījās Vileikas, Jeļsu, Znamenkas, Luninecas, Pavlogradas, Rečicas, Rostovas pie Donas, Simferopoles, Stavropoles (Vorošilovska) Čerkasu, Jaltas un citu pilsētu atbrīvošanā. Vairākas nelielas pilsētas un apdzīvotas vietas partizāni atbrīvoja līdz Padomju bruņoto spēku ienākšanai. Padomju partizāni palīdzēja brālīgajām Polijas, Čehoslovākijas,

Rumānijas, Bulgārijas, Dienvidslāvijas un Ungārijas tautām aktivizēt partizānu cīņu pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem.

Lielus zaudējumus ienaidniekam nodarīja konspirētu kaujas grupu darbība pilsētās un apdzīvotās vietās. Pagrīdes grupas un organizācijas Minskā, Kijevā, Mogiļevā, Odesā, Vitebskā, Dņepropetrovskā, Smoļenskā, Kauņā, Krasnodarā, Pleskavā, Gomeļā, Oršā, kā ari citās pilsētās un apdzīvotās vietās parādīja pašuzupurēšanās paraugus cīņā pret okupantiem. Sabotāža, slēpta cīņa pret ienaidnieka politiskajiem, ekonomiskajiem un militārajiem pasākumiem bija visvairāk izplatītā ļaužu miljonu masu pretošanās forma pret iebrucējiem.

Padomju cilvēku varonīgās cīņas politiskie un militārie rezultāti uz laiku okupētajās padomju teritorijās ar saviem apjomiem ieguva svariga faktora nozīmi fašisma sagrāvē. Tā bija ne tikai tieša palīdzība Padomju bruņotajiem spēkiem pretinieka padzīšanā no dzimtās zemes, bet bija arī ierosinošs paraugs citu valstu tautām, kas bija nokļuvušas fašisma okupācijā.

Partizānu un pagrīdnieku nesavtīgā un pašaizliedzīgā darbība ieguva visas tautas cieņu, augstu Komunistiskās partijas un Padomju valdības atzinību. Vairāk nekā 127 tūkstoši partizānu apbalvoti ar 1. un 2. pakāpes medaļām „Tēvijas kara partizānam”. Vairāk par 184 tūkstoši partizānu un pagrīdnieku apbalvoti ar Padomju Savienības ordeņiem un medaļām, 248 -piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums.

BAZNĪCA sauc aizstāvēt dzimteni

(No Aicinājuma ticīgajiem)

.. Aizlūgumi dievnamos un lūgšanas par uzvaras piešķiršanu krievu karapulkiem rod dzīvu atsauksmi katra lūdzēja sirdī, kam tagad ir tikai viena doma - lai Dievs dod uzvarēt viltīgo un ļauno ienaidnieku, sagraut fašismu, kas nes bēdas un postu visai cilvēcei, atgriezt mūs visus gaišā dzīvē, priecīgā radošā darbā.

Starp ticīgajiem dažādos dievnamos izskan vēlējumi, lai dievnamos esošās rezerves summas - dažviet pat diezgan ievērojamas, pat vairāki simttūkstoši rubļi - tiktu nodoti valsts aizsardzības fondā, kara vajadzībām. Šīm vajadzībām ienāk arī sava atsevišķa artava no ticīgajiem.

Nesen kādā Ļeņingradas dievnamā bija tāds gadījums. Nezināmi dievlūdzēji atnesa un nolika pie svētā Nikolaja svētbildes nomaļā vietā 150 zelta desmitrubļu pirmsrevolūcijas kaluma monētas. Tās nekavējoties tika nogādātas bankā, aizsardzības vajadzībām.

Vai gan tas viss neliecina par to, ka visu sirdis ir aizskārušas mīlestības jūtas pret māti - dzimteni, visi vienādi jūt tās lielās briesmas, kas nāk ar fašismu, ka visu spēki ir sasprindzināti uz vienu mērķi - par katru cenu glābt dzimteni.

Krievu tauta redzēja, no fašisma paverdzinātās Vācijas un citu fašisma nebrīvē nospiesto valstu piemēra zināja, ka fašisms - tā ir visa, gadu simteņos cilvēku darbā sasniegtā, visa gaišā, visa radošā bojāeja kopumā. Un tagad acu priekšā redzamas un izjūtamas tās šausmas, kas nāk līdz ar nežēlīgo ienaidnieku, nodevīgi uzbrukušu mūsu zemei, tiecoties izputināt un sagraut milzīgā darbā gūto mantu.

...Nav nepieciešamības daudz stāstīt par to, kas ir mūsu acu priekšā, par to barbarismu, ar kādu rīkojas ienaidnieks, par to tīri teitonisko cietsirdību, kā ar visiem līdzekļiem cenšas mūs iebiedēt. Par to stāsta no fašisma drausmām aizbēgušie draudzes gani un ticīgie. Šie dzīvie liecinieki stāsta, ka Hitlers sagrābtajos rajonos organizē sieviešu, bērnu un sirmgalvju iznīcināšanu; nošauj smagi ievainotos, apšauda lazaretes, vilcienus ar mierīgiem civiliedzīvotājiem, dzīvojamās mājas. Tas viss - sevišķa psiholoģiska iedarbība, zemiskas cīņas forma.

Uz mums, ne tikai kā slāviem, sevišķi neieredzētiem, bet arī kā fašistu iznīcināmās kultūras un progresa nesējiem visās jomās, viņi uzbrūk ar sevišķu niknumu. Visas zvērības un šausmas viņi piesedz ar melīgu un zaimojošu lozungu: „krusta gājiens”, Hitlers jau sen ir parādījis pasaulei, ka fašismam nekas nav svēts, nav nekādu citu ideālu, kā vienīgi vispārēja mānīšana un paverdzināšana.

... Nelokāmais likums, ka zobenu netaisni pacēlušais no zobena arī kritīs; tik tiešām, pār noziedzīgā fašisma galvu karāj as Damokla zobens, tuvu laiks, kad soda zobens ar visu likteņa svaru nenovēršami kritīs pret ienaidnieku un to iznīcinās.

Baznīca nemitīgi aicina aizstāvēt māti - dzimteni. Viņa, Dieva palīdzībai ticības pārpilna uz taisnīgu lietu lūdz par pilnīgu un galīgu uzvaru pār ienaidnieku.

Ļeņingradas Aleksijs. Ļeņingrada, 1941.gada 26. jūlijā.

KRIEVZEME STIPRINĀS KAUJU LAUKOS

(No vēstījuma 1941. gada 11.novembrī)

Trešo reizi mēs vēršamies ar savu vēstījumu pie pareizticīgajiem kristiešiem sakarā ar notiekošo Tēvijas karu, pie tam šoreiz mēs vēršamies no lielās krievu upes Volgas krastiem - no Uljanovskas. Uz šejieni, seno krievu pilsētu, kas glabā gaišās pareizticības tradīcijas, mēs, ievērojot ticīgo lūgumus, esam uz laiku pārcēlušies.

Jau piektais mēnesis, kopš sākās Tēvijas karš. Drausmīgie kara rati nepielūdzami veļas pāri tautām, lauž un šķaida cilvēku kaulus. Hitleriskais Molohs turpina stāstīt pasaulei, ka viņš ir pacēlis zobenu „reliģijas aizstāvībai” un it kā nozākātās ticības „glābšanai”.

Taču visai pasaulei ir zināms, ka šis elles izdzimtenis zem viltus dievbijības čaulas tikai cenšas noslēpt savas ļaundarības. Visās paverdzinātajās zemēs viņš nelietīgi ņirgājas par apziņas brīvību, zaimo svētumus, ar bumbām noposta Dieva tempļus, met cietumā un izpilda nāves sodu kristiešu mācītājiem, cietumos sapūdē ticīgos, kas sacēlušies pret viņa neprātīgo uzpūtību, pret viņa nodomu nostiprināt savu sātanisko varu visā pasaulē. No fašistu gūsta izbēgušie pareizticīgie mums stāsta, kā fašisti ņirgājas par dievnamiem. Gribot negribot krievu cilvēku acīs pieplūst asaras, saņemot ziņas par to, kā pareizticīgo dievnamos apšauj bezvainīgas mātes un sirmgalvjus, kā dievnamus pārvērš par zirgu staļļiem. Nežēlīgais Hitlers ne tikai vajā kristietību, viņš grib iznīcināt slāvu tautas ar postīšanu, ugunsgrēkiem, laupīšanu, nevainīgu cilvēku mocīšanu, ņirgām un nežēlību, bet dzīvi palikušos pārvērst par saviem vergiem. Visai pasaulei ir zi nāms, ka faši sti ski e necilvēki ir sātani ski e ti cības un kri stietības ienaidnieki.

...Krievu ļaudīm, visiem, kam dārga mūsu tēvija, tagad ir tikai viens mērķis - par katru cenu pieveikt ienaidnieku. īstam patriotam nenodrebēs roka, iznīcinot fašistiskos iebrucējus. Kristieša sirds ir slēgta fašistiskajiem nezvēriem, tā tikai izplata iznīcinoši nāvīgu naidu pret ienaidnieku.

Mūsu cildeno karavīru nesalīdzināmais varonības skaistums ir tajā, ka viņi „atdod savas dvēseles” ne tikai par sevi, bet arī par „draugiem saviem”, par tautām, kas uz laiku nokļuvušas fašistu jūgā...

Parakstījuši pieci augsti garīdznieki

Mūsu Pareizticīgās Krievu baznīcas vēstījums Krievu pareizticīgās Baznīcas bērniem, kas dzīvo Lietuvā, Latvijā un Igaunijā

(Saīsināti)

...Mūsu asaras nav izmisuma un bezcerības asaras.Mēs raudam par kara upuriem un aiī lepojamies, ka piederam tautai, spējīgai nest tādus upurus. Tāda tauta, bez šaubām, nav lemta būt par citas, augstākās rases „pakaišiem”, kā to vēlētos redzēt fašistiskā alkatība. Mūsu priekšā atklājies pārcilvēciskais tautas tikumiskais pacēlums - lielas nākotnes ķīla. Mēs varam cerēt un lūgties, lai tas Kungs, kas devis spēku tādam pacēlumam, arī piepildītu savus labvēlīgos norādījumus par mūsu tautas gaidāmo gaišo nākotni.

Jo sāpīgāk tādēļ ir runāt, ka tas Kungs „samierina mūs”, tautas, kas dzimtenes labā neskaita savus upurus, lej asinis un atdod dzīvības, Baznīcas cilvēkus. Tas nav tikai pie mums, bet arī Serbijā, arī Grieķijā, visur, kur vien ir patiešām dzīvas dvēseles. Bet, lūk, Rīgā augusta sākumā parādījušies mūsu pareizticīgie arhiereji (vikāri Jelganskas arhibīskaps Jakovs, Narvas bīskaps Pāvels un Daniils Kovenskis) priekšgalā ar no Maskavas atsūtīto Lietuvas metropolitu Sergiju Voskresenski, kuri „nevēlējas ciest ar Dieva tautu”, bet dod priekšroku „uz laiku baudīt grēka saldumu”, padzīvot labklājībā, barojoties no fašistu galda pabirām (vai gan fašisti vairs ilgi paliks mūsu zemē?), bet citi lai sevi upurē tēvijai. Mati ceļas stāvus, lasot par to, kā fašisti moka sievietes, bērnus, ievainotos. Bet metropolīts Sergijs Voskresenskis ar saviem „celmlaužiem” - arhierejiem telegrafē Hitleram, ka viņi „jūsmo par (Hitlera) varonīgo cīņu” (pret neaizsargātiem?!) un „lūdz Visaugstāko, lai Viņš dod svētību ieročiem (fašistu) drīzai un pilnīgai uzvarai”.

Tik negaidīts pareizticīgo arhiereju pavērsiens uz fašismu, bez šaubām, izsauc neizpratni. Kad, piemēram, krievu emigranti, kas atrodas Amerikā, kaut gan viņu ceļi ar boļševikiem ideoloģiski nesakrīt, tomēr mūsu dienās uzliesmojušajā cīņā nostājas Padomju pusē, tad tas ir saprotams...

Fašisms mums ir pazīstams kā iedzimts ar savu, līdz pēdējai fizioloģiskai galējībai novesto rasu teoriju, fašisms ir principiāli naidīgs kristietībai un nemaz nevar neparādīt savu naidīgumu. Kā tad lai izskaidro, ka krievu pareizticīgie arhiereji, nedomājot par ticības nodevību, bet pat uzsverot savu uzticību Baznīcas kanoniem, pēkšņi svinīgi sevi pasludina kopā ar fašismu? Pie visa, kas notiek acu priekšā pie mums? Notiekošais pasaka priekšā tikai vienu atbildi: mūsu Baltijas arhiereji ir pakļauti ar tām pašām metodēm, kādas fašisti lieto visur...

Neatgādināšu, ka mūsu Patriarhālā Baznīca, sākot no nelaiķa Svētā Patriarha Tihona līdz šodienai nemainīgi atzīst dieva noteikto padomju varu PSRS.

Maskavas un Kolomnas metropolīts Sergijs 1942. gada 22. septembrī

LATVIJAS PSR UN LATVIEŠI LIELĀ TĒVIJAS KARA GADOS LATVIEŠU PADOMJU KARASPĒKA FORMĒJUMI

1940. gada septembrī līdz novembrim uz Latvijas Tautas armijas bāzes tika izveidots 24. teritoriālais strēlnieku korpuss, kas piedalījās kaujās Lielā Tēvijas kara sākumā. 1941. gada jūlijā Igaunijas teritorijā no bijušās Latvijas armijas regulārā iesaukuma karavīriem un tur nokļuvušajiem Latvijas iedzīvotājiem - strādnieku gvardes kaujiniekiem un padomju aktīvistiem tika izveidoti divi latviešu strēlnieku pulki. Cīņās pie Ļeņingradas tie cieta smagus zaudējumus, un 1941, gada septembrī to pārpalikumu apvienoja 76. atsevišķajā latviešu strēlnieku pulkā.

1941, gada 3, augustā Staļins deva rīkojumu par latviešu strēlnieku divīzijas izveidošanu. 201. latviešu strēlnieku divīziju uzsāka formēt Gorohovecas nometnē, netālu no Maskavas. Tās personālsastāvu veidoja kauju zaudējumu dēļ izformēto latviešu karaspēka daļu karavīri, bet vēlāk galvenokārt Krievijas latvieši, savukārt kara pēdējā fāzē arī citu tautību karavīri. Paralēli Gorohovecas nometnē bāzējās 1. atsevišķais latviešu rezerves pulks, kurā apmācību izgāja aptuveni 33 000 karavīru, kurus pakāpeniski nosūtīja uz 201. (43. gvardes) latviešu strēlnieku divīziju, papildinot tās personālsastāvu pēc zaudējumiem kaujās

1941 .gada augustā Gorohovecas nometnē sāka formēt 201. latviešu strēlnieku divīziju (no 1942.gada oktobra - 43 .gvardes divīzija), uz kuru nosūtīja LPSR pilsoņus (ari bijušā 24. teritoriālā strēlnieku korpusa un latviešu brīvprātīgo strēlnieku pulka karavīrus). Latviešu strēlnieku divīzija un latviešu brīv-

PATIESĪBA IR DZĪVA prātīgo strēlnieku pulki bija pirmie Padomju Armijas nacionālie formējumi Lielā Tēvijas kara laikā (pēcPSRS Valsts aizsardzības komitejas 1941.gada 13. novembra lēmuma tika izveidota 21.nacionālā divīzija).

1942, gada 18, februārī Gorohovecas nometnē izveidoja

I. atsevišķo latviešu strēlnieku rezerves pulku.

1943, gada 15,jūlijā Gaisa karaspēka ierindā iekļāvās arī Latviešu aviācijas pulks - vienīgais šāda veida nacionālais formējums Padomju Armijā.

1944, gada 5,maijā, sākoties Padomju Baltijas atbrīvošanas kaujām, pēc Padomju Armijas virspavēlniecības, LK(b)P CK un LPSR Tautas komisāru padomes lēmuma tika izveidots 130. latviešu strēlnieku korpuss (43. latviešu gvardes strēlnieku divīzija un jaunformētā 308. latviešu strēlnieku divīzija). Latviešu karaspēka formējumi tika komplektēti galvenokārt no LPSR pilsoņiem, kā aiī citās padomju republikās dzīvojošiem latviešiem; kaujas un politiskās mācības notika latviešu un krievu valodā.

Personāls atspoguļoja LPSR daudznacionālo iedzīvotāju struktūru, kā arī saņemto papildinājumu sastāvu (piemēram, 43 .gvardes strēlnieku divīzij ā 1941 .gadābij а 54 procenti latviešu, 1943. gadā - 31 procents, 1945. gadā - 70 procentu latviešu). Pavisam formējumos dienēja 75 - 80 tūkstoši LPSR pilsoņu, no tiem 60 - 65 tūkstoši latviešu. Ap 18 tūkstošiem karavīru tika apbalvoti ar PSRS ordeņiem un medaļām, trijiem (J. Vilhelmam,

J. Rainbergam un M. Orlovam) piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums.

201. latviešu strēlnieku divīzija piedalījās 1942. gada kaujās pie Maskavas, Staraja Rūsas un Demjanskas. Par izcilību kaujās, oktobrī tai piešķīra 43. gvardes latviešu strēlnieku divīzijas nosaukumu.

LATVIEŠU DIVĪZIJAS KAUJU SHĒMA BOROVSKAS VIRZIENĀ PIE MASKAVAS

1943. gadā izveidoja 1591. zenītartilērijas pulku un 1. latviešu bumbvedēju aviācijas pulku, kuru pamatu veidoja bijušās Latvijas armijas apmācību izgājušie karavīri.

1944, gada jūnijā uz 1. atsevišķais latviešu rezerves pulka bāzes tika izveidota 308. latviešu strēlnieku divīzija.

1944. gada jūlijā 43. gvardes divīziju un 308. divīziju apvienoja 130. latviešu strēlnieku korpusā, kas piedalījās cīņās pie Rēzeknes, Daugavpils, Madonas, Krustpils un Rīgas, bet kara beigās cīnījās Kurzemes frontē.

Sarkanās Armij as sastāvā 1941. -1945. gadā cīnīj ās aptuveni 70 000 latviešu karavīru. 130. latviešu strēlnieku korpuss kauju darbībā piedalījās no 1944. gada 27. jūlija līdz 1945. gada 9. maijam un šajā laikā 121 dienu bija kaujas saskarē ar pretinieku,

80 dienas no tām - uzbmkuma kaujās galvenajos Sarkanās Armijas trieciena virzienos. 43. latviešu strēlnieku divīzija no 1418 kara dienām kaujas saskarē ar pretinieku bija 415 dienas, 247 no tām - uzbrukuma kaujās.

Latvijas PSR darbaļaužu piedalīšanās Lielajā Tēvijas karā (1941.-45.)

Avots: LPE

Kaujās par Latviju 317 Sarkanās Armijas karavīriem tika piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums, 105 Padomju Savienības Varoņi Latvijā krita, kas liecina par šo kauju intensitāti. Latviešu nacionālajās padomju karaspēka vienībās Padomju savienības Varoņa nosaukumu ieguvuši M. ORLOVS, J. RAINBERGS un J. VILHELMS, latviešu partizānu brigādēs -V. SAMSONSunO.OŠKALNS,kāaripagridnieksI. SUDMALIS.

Padomju Savienības Varoņa goda nosaukums par varoņdarbiem Spānijas pilsoņu karā (1936. - 1938.) un Otrajā pasaules karā tika piešķirts 28 latviešiem un Latvijā dzimušiem. Par nopelniem cīņās pret vācu nacistu karaspēku Otrajā pasaules karā aptuveni 16 latviešiem tika piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Pārsvarā tie bija Krievijas latvieši, un lielākā daļa no tiem dienēja ārpus latviešu padomju militārajiem formējumiem.

Kopš 1942. gada sākuma Padomju Armija dienvidos no Ļeņingradas turēja gandriz pilnīgā ielenkumā fašistu 16. armiju, ar bultiņām parādītas Latviešu divīzijas svarīgākās kauju vietas.

PAVĒLE 2. BALTIJAS FRONTES KARASPĒKAM

Aktīvā armijā

1944. gada 17. janvāiī

Izpildot kaujas pavēli, 43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas daļas 1944. gada 14. janvārī ar enerģisku un drosmīgu darbību pārrāvušas pretinieka ilglaicīgo aizsardzību, ar kaujām sasniedza Monakovas un M.Nasvas rajonu.

Atzīmējot 43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas kareivju un virsnieku teicamo kaujas darbību, apbalvoju 43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas komandieri ģenerālmajoruBrantkalnu Detlavu ar Sarkanā Karoga ordeni, 43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas štāba priekšnieku apakšpulkvedi Ivanovski Aleksandru - ar Sarkanā karoga ordeni, pulka komandieri apakšpulkvedi Gončarovu Denisu ar 3. pakāpes Suvorova ordeni, 43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas Politdaļas priekšnieku pulkvedi Zuti Pēteri ar Tēvijas kara I pakāpes ordeni.

Visam 43.Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas personālajam sastāvam - sarkanarmiešiem, seržantiem un virsniekiem par sekmīgo kaujas darbību, pārraujot pretinieka ilglaicīgo aizsardzību, izsaku pateicību.

43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas komandierim ģenerālmajoram Brantkalnam izvirzīt apbalvošanai ar valdības apbalvojumiem kareivjus un virsniekus, kas sevišķi izcēlušies kaujās.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka 43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas gvardi arī turpmāk veltīs visus savus spēkus vācu okupantu sakāvei un veiks šai divīzijai izvirzītos kaujas uzdevumus.

2. Baltijas frontes pavēlnieks Armijas ģenerālis (Popovs)

2. Baltijas frontes Kara Padomes loceklis Ģenerālleitnants (Bokovs)

Otraj ā pasaules karā cīņā pret hitleriešu bruņotaj iem spēkiem ne jau visi latvieši bija latviešu nacionālajās kaujas vienībās. Padomju un vācu frontē viņi piedalījās kaujās daudzās vietās. Vairāki latvieši bija Sarkanās Armijas augstākie komandieri, ieņēma armiju, korpusu, divīziju un brigāžu komandieru amatus vai arī vadīja augstākos štābus.

Tādi bija: ģenerālpulkvedis N. BERZARINS, ģenerālpulkvedis M. REITERS, ģenerālmajors E. MAGONE, ģenerālleitnants J. DZENĪTIS, ģenerālmajors A. ŠTROMBERGS, ģenerālmajors E. SEDULIŅŠ, tanku karaspēka ģenerālmajors A. POŠKUS, tanku karaspēka ģenerālmajors N. DUŠAKS, ģenerālmajors J. FOGELIS, ģenerālmajors (bij. Latvijas armijas pulkvedis) O. ŪDENTIŅŠ, ģenerālmajors K. UPMANIS, pulkvedis P. TILTIŅŠ (Pols Armāns), lidotājs ģenerālleitnants P. PUMPURS, ģenerālmajors A. NEMME, pulkvedis J. ĀDAMSONS, pulkvedis J. BĒRZIŅŠ, pulkvedis P. PŪRIŅŠ, majors J. LĪCĪTIS, majors A. BLAUS, pulkvedis P. GRECKIS, majors A. DUĻĶAITIS, kapteinis K. LIEPIŅŠ, vecākais leitnants A. LAPAINIS, parDņepras forsēšanu un placdarma noturēšanu Padomju Savienības Varoņa nosaukums tika piešķirts vada komandierim I. KRŪMIŅAM.

(Igors Vārpa „Latviešu karavīrs zem Krievijas impērijas, padomju Krievijas un PSRS karogiem”, Nordik, 2006.)

Frontes linija 1944. gada janvarī.

Ar bultu atzīmēta latviešu gvardu uzbrukuma vieta.

LATVIJAS PSR ATBRĪVOŠANA

.

1944. gads

Janvāris

Padomju Bmņoto Spēku uzbrukuma ofensīvas sākums, kuras rezultātā sākās masveidīga PSRS teritorijas atbrīvošana.

14, janvāris

Ļeņingradas un Volhovas frontes karaspēks sāk uzbrukumu Ļeņingradas un Novgorodas virzienā.

14, - 17. janvāris

43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzija, kas cīnās 2. Baltijas frontes karaspēka sastāvā, piedalās kaujās ienaidnieka aizsardzības līnijas pārraušanā Nasvas rajonā.

14, janvāris

Varoņa nāvē krīt 125. gvardes latviešu strēlnieku pulka komandiera vietnieks gvardes apakšpulkvedis Jānis Rainbergs. Par vīrišķību un varonību Jānim Rainbergam pēc nāves piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums.

27, janvāris

Pilnīga Ļeņingradas atbrīvošana no ienaidnieka blokādes.

31, janvāris

4. partizānu vienības uzbrukums Liepnas, Vīksnas, Kacenu un Upmalas pagasta policijas iecirkņiem. Vīksnas un Upmalas policijas iecirkņus partizāni sagrāva.

Febmāris

Iznāca LK(b)P Vidzemes apgabala komitejas avīzes „Mūsu Zeme” pirmais numurs.

11.-14, februāris

V.Samsona vadītā partizānu vienība atvaira soda ekspedīciju Zilupes labajā krastā.

13. februāris

Notiek, tā sauktā, Otomāra Oškalna mobilizācija Jēkabpils apriņķa Zalves, Saukas un Sūnākstes pagastos - 3. Latvijas partizānu brigādes organizēšanās sākums.

17. februāris

Ziemeļkurzemes partizānu vienības „Bulta” organizēšanās sākums.

18. februāris

Arestē Rīgas antifašistiskās pagrīdes organizatoru un vadītāju Imantu Sudmali, viņa cīņu biedrus LĻKJS Rīgas pilsētas pagrīdes komitejas sekretāru Džemu Bankoviču, Maldi Skreiju u.c.

24. februāris

Fašisti nomoka Annas pagasta LKP nelegālās pirmorganizācijas sekretāru Hugo Meijeru.

28, februāris

Sākas V. Samsona partizānu vienības štāba pārbāzēšanās no Zilupes uz Žīguru mežiem.

16. marts

Uz Latvijas partizānu 1. un 4. vienības bāzes Latvijas ziemeļaustrumu daļā noformējas 1. Latvijas partizānu brigāde (komandieris V. Samsons).

19. marts

2 500 vīru liela fašistu soda ekspedīcija Tilžas mežos ielenc A.Poča vienības partizānus. Divarpus stundas ilgi apmēram 100 partizāni aizstāv savas zemnīcas, tad izraujas no ienaidnieka ielenkuma.

29, marts

Mazstrazdē varoņa nāvē kaujā pret vācu okupantiem krīt Ziemeļkurzemes pagrīdes organizācijas vadītājs Kārlis Paldiņš.

31, marts

P. Ratiņa vadītās partizānu vienības kauja pret 2 000 vīru lielo fašistu soda ekspedīciju Olgas purvā pie Cesvaines. Kaujā, kura ilgst 9 stundas, tiek iznīcināti 127 hitlerieši.

O. Oškalna vadītā partizānu vienība sekmīgi atvaira 3 500 - 4 000 hitleriešu uzbrukumu.

4, - 6, aprīlis

Maskavā notiek Latvijas PSR padomju rakstnieku III plēnums.

8, aprīlis

Sākas 4. Ukrainas frontes karaspēka Krimas operācija.

16, aprīlis

Netālu no Mentas stacijas, ienaidnieka soda ekspedīcijas ielenkta, cīnās O.Oškalnam pakļautā partizānu apakšvienība.

Ilgā un smagā kaujā krīt komandieris Ivans Bažukovs un vairāk nekā 10 partizāni.

19. aprīlis

O. Oškalna vienības cīņa pret ienaidnieka soda ekspedīciju „Mīnu kalniņā”. Krīt komandiera vietnieks kapteinis Voldemārs Braslis.

25. maijs

Vācu okupanti izpilda nāves sodu Imantam Sudmalim un Džemam Bankovičam.

Maija beigas

Ar Padomju Armijas ģenerālštāba direktīvu uzsāk 130. latviešu strēlnieku korpusa formēšanu.

31,maijs - 6, jūnijs

A. Poča partizānu vienības kaujas pret 20 000 vīru lielu hitleriešu soda ekspedīciju Tilžas mežos. Kaujās tiek iznīcināti un ievainoti ap 700 fašistu.

6. jūnijs

Sabiedroto valstu karaspēka desantēšana Normandijā.

Otrās frontes atklāšana Rietumeiropā pret fašistisko Vāciju.

27, jūnijs

Vācu okupanti nonāvē LĻKJS Rīgas pilsētas pagrīdes komitejas sekretāru Maldi Skreiju.

3. jūlijs

3. un 1. Baltkrievijas frontes karaspēks atbrīvo Baltkrievijas PSR galvaspilsētu Minsku.

Uz Latvijas partizānu 2. un 3. vienības bāzes Lubānas - Madonas rajonā noformējas 2. Latvijas partizāņu brigāde (komandieris P. Ratiņš).

4. jūlijs

130. latviešu strēlnieku korpusu operatīvā ziņā pakļauj 2. Baltijas frontes 22. armija.

7. jūlijs

Tiek pabeigta 308. latviešu strēlnieku divīzijas formēšana.

Maskavas kara apgabala pavēlniecības pārstāvis, LKP CK pirmais sekretārs J. Kalnbērziņš un LPSR TKP priekšsēdētājs V.Lācis PSRS AP Prezidija vārdā pasniedz 319., 323. un 355. strēlnieku pulkam un 677. artilērijas pulkam kaujas karogus.

10. jūlijs

2. Baltijas frontes karaspēks sāk uzbrukumu Rēzeknes un Daugavpils virzienā.

12. jūlijs

1. Latvijas partizānu brigādes 3. vienība dienā uzspridzina hitleriešu soda ekspedīcijas mītni Sosņicā, bet naktī uzbrūk ienaidnieka garnizonam Katlešos.

Padomju Latvijas atbrīvošana 1944. gada vasarā. Shēmā redzamas vairāku laika posmu frontes linijas, kas pakāpeniski viezās uz Rigas pusi. Shēma atzimēti arī svarīgāko mūsu republikas pilsētu atbrīvošanas datumi.

13. jūlijs

3. Baltkrievijas frontes karaspēks atbrīvo Lietuvas PSR galvaspilsētu Viļņu.

14. jūlijs

1. Latvijas partizānu brigādes vienības sāk nepārtrauktus uzbrukumus hitleriešiem uz ceļiem, kas ved uz Alūksni, Gulbeni, Balviem, Baltinavu, Viļaku.

17. jūlijs

1. Ukrainas frontes karaspēks pāriet PSRS valsts robežu un sāk Polijas teritorijas atbrīvošanu.

3. Baltijas frontes karaspēks sāk uzbrukuma operācij as Tartu virzienā.

18. jūlijs

43.Gvardes latviešu strēlnieku divīzijas 125. strēlnieku pulka 1. bataljona 2. rotas kareivji kapteiņa Jāzepa Pastemaka vadībā atbrīvo Šķauni - pirmo apdzīvoto vietu Latvijā.

19. - 20, jūlijs

Nemirstīgu slavu iemanto 210. strēlnieku divīzijas 375. strēlnieku pulka 10 kareivji vecākā seržanta Hakimjana Ahmetgaļina vadībā, aizstāvot augstieni Sūnu pļavā (pie Rundēniem). Astoņi no viņiem krīt. Šiem desmit drosminiekiem piešķir Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

21. jūlijs

Krīt Rietumkurzemes partizānu vienības štāba grupas loceklis Tālivaldis Vents.

1. Latvijas partizānu brigādes 6. vienība ieņem ienaidnieka nocietināto Vorožas dzelzceļa stacij u (zi emeļaustrumos no Li epnas), iznīcina 15 fašistus, saspridzina garnizona ēku un noliktavas.

22. jūlijs

2. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Krāslavu.

23. jūlijs

2. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Kārsavu, Ludzu un Viļānus.

24. -27. iūliis

1. Latvijas partizānu brigādes vienības palīdz 3. Baltijas frontes karaspēka daļām atbrīvot Liepnu.

25, jūlijs

Ar 1. Latvijas partizānu brigādes 6. vienības partizānu palīdzību 63. gvardes strēlni eku divīzij as vads ielaužas ienaidni eka aizmugurē un iznīcina ap pusotra simta vāciešu Manuhnovas -Tuļcevas rajonā.

27, jūlijs

2. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Daugavpili un Rēzekni.

29, jūlijs

2. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Ilūksti.

30, jūlijs

3. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Liepnu un Balvus.

31, jūlijs

1. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Jelgavu.

1, - 6, augusts

130. latviešu strēlnieku korpuss pārrauj ienaidnieka aizsardzību Steķu rajonā pie Līvāniem un izlaužas līdz Aiviekstei.

2, - 6, augusts

130. latviešu strēlnieku korpuss cīnās Madonas rajonā.

3, augusts

Varoņa nāvē pie Mežāres stacij as krīt 125. gvardes strēlnieku pulka rotas komandieris kapteinis Mihails Orlovs, pēc nāves viņam piešķir Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

5. augusts

Kauju darbībā iesaistās 308. latviešu strēlnieku divīzija.

7, - 8. augusts

130. latviešu strēlnieku korpuss kopā ar citām 22. armijas daļām cīnās Krustpils rajonā.

8. augusts

Padomju Armija atbrīvo Krustpili.

10. augusts

2. Baltijas frontes karaspēka varonīgie kareivji, pārvarējuši Lubānas zemiem, izlaužas pie Cesvaines un Madonas. Par šo pārgājienu gvardes pulkvedim Ivanam Tretjakovam, gvardes pulkvedim Ivanam Kurganskim, gvardes majoram Andrejam Cerņikovam, gvardes vecākajiem seržantiem Ābramam Voloje-vam un Osipam Deņisovam piešķir Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

22. armijas daļas, to skaitā 130. latviešu strēlnieku korpusa karavīri, forsē Aivieksti tās lejastecē.

13. augusts

2. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Madonu.

17, augusts - 1. septembris

130. latviešu strēlnieku korpuss piedalās ienaidnieka grupējuma likvidēšanā Kalsnavas rajonā.

19. augusts

2. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Ērgļus un Alūksni.

19,-25, augusts

Sacelšanās Parīzē. Pilsētas atbrīvošana no fašistiskajiem okupantiem.

22, augusts

Lidotājs vecākais leitnants N.Vulfs un stūrmanis leitnants PElvihs ar trofeju lidmašīnu „Gota 145” pārlido frontes līniju un nomet vācu armiju grupas „Nord” pavēlniekam F. Šerneram adresēto Padomju virspavēlniecības paketi un feldmaršala F.Paulusa vēstuli.

24. augusts

Notiek smagas kaujas pie Vietalvas.

25, - 26, augusts

Daugavpilī notiek Latvijas PSR Augstākās padomes III sesija.

2. septembris

Latvijas PSR teritorijā atsāk LKP centrālorgāna „Cīņa” izdošanu.

14, septembris

Sākas 1., 2. un 3. Baltijas frontes karaspēka uzbrukums Rīgas virzienā.

19, septembris

1., 2. un 3. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Valku, Pļaviņas, Iecavu un Bausku.

21, septembris

Varoņa nāvē, atbrīvojot Baldoni, krīt Ivans Gorbenko. Pēc nāves viņam piešķir Padomju Savienības Varoņa nosaukumu.

22, septembris

Ļeņingradas frontes karaspēks sadarbībā ar Baltijas floti atbrīvo Igaunijas PSR galvaspilsētu Tallinu. Izcili varonīgi šajās kaujās cīnās 8. igauņu korpusa strēlnieki.

23, septembris

3. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Valmieru.

26. septembris

Ļeņingradas frontes karaspēks atbrīvo Ainažus un Salacgrīvu.

5, oktobris

1. Baltijas frontes karaspēks sāk Klaipēdas atbrīvošanas operāciju.

10. oktobris

1. Baltijas frontes karaspēks sasniedz Baltijas jūras piekrasti dienvidos no Liepāj as un atgriež vācu armijas grupu „Nord”.

12. oktobris

3. Baltijas frontes karaspēks sāk forsēt Ķīšezeru.

130. latviešu strēlnieku korpusa kareivji pārceļas pār Ķekavas upi.

13. oktobris

3. un 2. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Latvijas PSR galvaspilsētu Rīgu. Kaujās par Rīgas atbrīvošanu sevišķi izceļas 245. strēlnieku divīzija, kas uzbrūk no ziemeļu puses, un 212. strēlnieku divīzija, kas ieiet pilsētā no austrumu puses.

Maskava salutē 3. un 2. Baltijas frontes karaspēkam, kas atbrīvoj a Rīgu no fašistu jūga.

14, oktobris

Apvienojoties Abavas un Usmas partizāniem, izveidojas partizānu vienība „Sarkanā bulta”.

16, oktobris

Atbrīvotajā Rīgā iesoļo 130. latviešu strēlnieku korpusa karavīri.

22, oktobris

Rīgā notiek mītiņš, veltīts Rīgas atbrīvošanai no fašistiskajiem okupantiem.

7, novembris

Par izcilu varonību 1944. gada septembra un oktobra kaujās 130. latviešu strēlnieku korpusu apbalvo ar Suvorova II pakāpes ordeni.

308. latviešu strēlnieku divīziju par varonību Rīgas atbrīvošanā apbalvo ar Sarkanā Karoga ordeni.

Par varonību Rīgas atbrīvošanas cīņu laikā 43. Gvardes latviešu strēlnieku divīzij ai piešķir „Rīgas” divīzij as nosaukumu.

7, - 10, decembris

Notiek hitleriešu soda ekspedīcija Kurzemē pret Abavas un Dzērves - Sakas mežu masīvu partizāniem.

Hitlerieši Zlēku pagastā nodedzina 5 saimniecības, nošauj un sadedzina ap 160 mierīgo iedzīvotāju.

10. decembris

Iet bojā partizānu vienības „Sarkanā bulta” komandieris Vladimirs Semjonovs.

16. decembris

Varoņa nāvē, sedzot biedrus, krīt Rietumkurzemes partizānu vienības komandiera A.Macpāna vietnieks Voldemārs Barons.

23. - 27. decembris

130. latviešu strēlnieku korpuss piedalās smagās kaujās Džūkstes raj onā. Par drosmi un varonību šaj ās kauj ās ar ordeņiem un medaļām apbalvo 1 007 korpusa karavīrus.

1945. gads

12, janvāris - 3, februāris

1. Ukrainas un 1. Baltkrievijas frontes karaspēka Vislas -Oderas operācija.

17, janvāris

1. Baltkrievijas frontes un Poļu 1. armijas karaspēks atbrīvo Varšavu.

26, janvāris

A.Macpāna partizānu vienību pie „Braslu” mājām ielenc ienaidnieka soda ekspedīcija. Partizāni izlaužas no ielenkuma, ciešot smagus zaudējumus.

28, janvāris

1. Baltijas frontes karaspēks atbrīvo Klaipēdu. Lietuvas PSR pilnīgi tiek atbrīvota no fašistiskajiem okupantiem.

29. janvāris

1. Baltkrievijas frontes karaspēks pāriet fašistiskās Vācijas robežu.

2, -22, februāris

130. latviešu strēlnieku korpusa daļas piedalās sīvās kaujās, kuru nolūks ir pārraut ienaidnieka aizsardzību dienvidos no Zvārdes (Kurzemē).

4,-11. februāris

Notiek triju lielvalstu - PSRS, ASV un Lielbritānijas valdības vadītāju Krimas (Jaltas) konference.

11. februāris

A.Macpāna un A. Strautmaņa vadītās partizāņu grupas smagā kaujā atsit ienaidnieka soda ekspedīcijas uzbrukumu Šķupeles mežā.

21. februāris

Kauju darbībā Saldus rajonā iesaistās 16. lietuviešu strēlnieku divīzija.

26. februāris

Kaujā pret vācu soda ekspedīciju iet bojā leģendārais Rietumkurzemes partizānu vadītājs A.Macpāns.

4, - 28. marts

130. latviešu strēlnieku korpusa kareivji piedalās sīvās cīņās Saldus rajonā.

7, marts

„Sarkanās bultas” partizāni Abavas krastā sekmīgi atvaira vairākus ienaidnieka soda ekspedīcijas uzbrukumus. Kaujā krīt 70 fašisti.

17, marts

Kauju darbībā Saldus rajonā iesaistās 8. igauņu strēlnieku korpuss.

16, aprīlis - 8, maijs

1. un 2. Baltkrievijas un 1. Ukrainas frontes karaspēks piedalās uzbrukuma operācijā Berlīnei.

24. - 21. aprīlis

PSRS Augstākās Padomes XI sesija.

25, aprīlis

1. Ukrainas frontes karaspēks satiekas ar 1. amerikāņu armijas karaspēku pie Elbas Torgou pilsētas rajonā.

30. aprīlis - 1. maijs

„Sarkanās bultas” partizāni Pluču purva malā sekmīgi atvaira 600 vīru lielas ienaidnieka soda ekspedīcijas uzbrukumu.

1. maijs

Padomju karavīri Berlīnē paceļ uzvaras karogu pār reihstāgu.

6. - 9. maijs

Bruņotā tautas sacelšanās Prāgā.

8, maiis

Fašistiskās Vācijas augstākās virspavēlniecības pārstāvji paraksta Vācijas bruņoto spēku bezierunu kapitulācijas aktu.

9, maijs

Uzvaras diena pār fašistisko Vāciju.

1. Ukrainas frontes karaspēks kopā ar čehu patriotiem atbrīvo Prāgu no okupantiem.

Fašistu armijas grupas „Kurzeme” kapitulācija.

9, - 12, maijs

Latviešu strēlnieku korpuss pieņem gūstā vācu 24. kājnieku divīzijas kareivjus un virsniekus.

14, jūnijs

Publicēts PSRS Augstākās Padomes dekrēts par VĻKJS apbalvošanu ar Ļeņina ordeni.

22, - 23, jūnijs

Notiek PSRS Augstākās Padomes XII sesija, kura pieņem likumu par vecāko gadagājumu demobilizēšanu no regulārās armijas.

24. jūnijs Maskavā, Sarkanajā laukumā notiek Uzvaras parāde, kurā piedalās latviešu strēlnieku korpusa un divīziju pārstāvji.

28. jūnijs

PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrēts par Latvijas partizānu apbalvošanu ar ordeņiem un medaļām.

17. jūlijs - 2, augusts

Triju sabiedroto valstu - PSRS, ASV un Lielbritānijas valdību vadītāju Potsdamas konference.

3, septembris Uzvaras diena pār lapānu - Otrā pasaules kara beigas

LATVIEŠU PADOMJU KARAVĪRU VĒSTULES NO FRONTES

Politiska vaditaja Jēkaba Duškina (kritis 1942. jūlija) vēstulē sievai Martai Duskinai. Rakstīta 1942. gada 29. janvārī. LVA, 185. f, 5. apr, 27. 75. Ip.

Mana nelaime, Eļļuk, ka es vienmēr neatzīmēju numuru savām nosūtāmām vēstulēm, un tā arī šai vēstulei nezinu. Vakar nosūtīju, kad tiku un pēdējo vēstuli rakstīju 20.III, bet iespējams, ka tā neaizgāja, jo sīvās cīņās vēstuļu maiss varēja aiziet bojā. Kā jau nupat rakstīju, esam palaiduši garām sīvu kauju periodu. Ir izgājuši no ierindas diezgan daudz puišu, ar kuriem kopējās cīņās pārdzīvots daudz. Nācās aizstāvēt pret neatlaidīgiem prūšu uzbrukumiem no gaisa un zemes kādu sādžu. Divas dienas mūs neatlaidīgi bumboja no gaisa un sita ar mīnmetējiem un tad nāca uzbrukumi. Daudz fašistu palika sniegu laukos, bet beigās fašistiem izdevās mūs apiet no flangiem, nogriežot ceļu, un tā nācās zem automātu un mīnu uguns atiet pa klaju lauku dziļā sniegā. Tas bija smags gājiens. Atšaudoties un gulstoties,

lienot uz vēdera, puiši parādīja spilgtus varonības paraugus, iznesot ievainotos biedrus. Man pašam personīgi bija lielas šaubas, vai izdosies sveikam sasniegt tālumā rēgojošos meža malu. Sasniedzot beidzot to, pārskaitījām retāk kļuvušās rindas un ieņēmām aizstāvēšanās pozīciju jaunā līnijā, kurā mūsu nedaudzie puiši neēduši, novārguši dienām ilgi turēja spēcīgu vācu spiedienu, iznīcinot daudz fašistu.

Turpat mūsējie nojūdza vienu smago tanku, iznīcinot ekipāžu, kuras vidū bija arī kāds augstāks vācu oficieris. Vienīgais fašistu glābiņš ir viņu aviācija, zaldātu masa ir salasīta no dažādām šķirām, tie nav vairs vakarējie uzvarētāji.

Viens ir skaidrs, kādu tehniku viņi arī mums nestādītu pretim, cik viņi arī mūs nebumbotu, mēs viņus tomēr sasitīsim. Vācu fašisti pie mums spiež neatlaidīgi, to diktē viņiem ielenkto daļu katastrofiskais stāvoklis mūsu aizmugurē, un tomēr vēl līdz šai dienai viņiem nekas izšķirošs nav izdevies. Uz katru vienu sitienu mēs atbildam ar pretsitienu.

Kā jau kartiņā minēju, liekas diezgan drošs, ka Fricis D. Ir gājis bojā. Ir daži cilvēki, kas viņu redzējuši ievainotu grūtā brīdī, un tas bija tādos apstākļos, kad nebija gandrīz nekādu iespēju izkļūt laukā no elles. Oficiāli uzskatāms viņš par bezvēsts pazudušu, bet tiešamībā viņa vairs nebūs starp dzīvajiem. Kā ievainots aizgāja arī mans kombats (tas nebija Jančus, tas jau agrāk aizgāja no manis uz citu vienību). No veciem ļaudīm, kas iznāca no lēģera, var uz pirkstiem skaitīt. Nāk jaunā maiņa, arī latviešu puiši, kas līdz šim bija kaut kur „aizķērušies” un kas „nav zinājuši” par divīziju. Protams, kvalitāte nedaudz savādāka.

Tu jautāji puišus, kam neviens neraksta, tādu ir gan. Šai reizei pietiks ar manu tagadējo kombatu. Viņš kārtīgs puisis, nosvērts, partijas kandidāts, sauc viņu Vaišļu Osipu, nāk no Latgales. Var rakstīt kā latviski, tā krieviski, saprot abas. Rakstīt viņam neviens neraksta, piederīgo šeit nava, sūrojas, ka nav neviena, kam naudu aizsūtīt. Tātad, pagādā meitu, kas uz mieru sarakstīties. Adrese tāda pat kā man.

Par Pumpuriņu nezinu nekā. Abi vecie Frišenbrūderi dzīvi, bet Kārlis esot kritis. Tikos nesen ar Bamburu, viņš kopā ar Grantu un Kadiķi. Mazais Opincāns gājis bojā. Ar laikrakstiem mums šai frontē nav tik slikti kā agrāk, saņemam regulārāk un svaigākas kā Maskavas frontē, tāpēc politiskos jaunumus, ko laikraksti dod, tev nav ko rakstīt, sevišķi tāpēc, ka vēstules no tevis saņemu samērā vēlu un nekārtīgi. Vakar, aizvakar saņēmu.

Rakstu pašreiz zemnīcā uz ceļa gala, no augšas pil virsū ūdens pilieni. Kāda sanitāre no Ļeņingradas frontes esot jautājusi par mani, kas - nezinu.

Tev nevajag domāt, ka tavas vēstules niecīgas, man neinteresantas. Tā nav, bez tam, par ko tu arī nerakstītu, man vienmēr būs prieks saņemt un lasīt. Priecājos jau, kad redzu tavu noteikto rokrakstu uz aploksnes, nerunājot jau par pašu vēstuli. Tu jau aff esi bagātāka par mani pašu, tev ir foto, kuru pats neesmu redzējis, un pēc tā tev nevar būt ne mazāko tiesību uzskatīt mani par tievu. Toreiz aukstās dienās bijām saģērbušies tik daudz ādās, cik vien bija iespējams.

Gvardes kapteiņa Armīna Ankupa (kritis 1942. decembrī) vēstule sievai Ellai Ankupei. Rakstīta 1942.gada 7. aprīlī. LVA, 185. f, 5. apr., 4. /., 35. Ip.

Politiskā vadītāja Jēkaba Duškina (kritis 1942. jūlijā) vēstule sievai Martai Duškinai. Raksūta 1942. gada 26. maijā. LVA. 185. f, 5. apr., 27. 78. Ip. 93

Sveiki, mīļie! 29.V 1942.

Sūtu jums visiem mīļus un karstus sveicienus no nometnes. Esmu šeit jau no 14. V, kad vēlu vakarā ierados no Gorkijas. Patreiz ļoti intensīvi mācamies un pielieku visas zināšanas un pūles, lai pamatīgāki iegūtu kara mākslu, kā to pavēl b.Staļins. Ja es nebūtu bijis šo laiku slims un ar to organismu, kas man bija priekš slimības, tad esmu pārliecināts, ka viss man veiktos ļoti labi, bet tagad dažkārt nākas tā pagrūti, sevišķi skriešana, bet es cenšos visu darīt pēc labākās sirdsapziņas. Man ļoti patīk taktiskās un uguns mācības, un es pielieku visas pūles, lai pamatīgāki iemācītos lietot ieročus, lai frontē varētu sist nolādētos fašistus. Es ļoti ceru, ka drīzi jo drīzi es tikšu tur, lai gan pirms prombraukšanas es ļoti gribētu redzēt tevi, mīļo Linčuk, un mūsu mīļo Attu, bet laikam gan nekas neiznāks; es tev esmu bieži teicis, ka satiksimies Rīgā, un tagad es to zinu droši, ka tas būs noteikti, jo šis gads būs mūsu Dzimtenes atbrīvošanas gads. Ja tev, mīlulīt, iet pašreiz grūti, tad nezaudē tikai dūšu un turies stingri, zini, ka tagad mums visiem jāpieliek visas pūles un jāpārcieš visas grūtības, lai drīzāki tiktu galā ar mūsu nāvīgo ienaidnieku - vācu fašistiem.

Par mani nebaidies, es ticu, ka viss būs labi, bet sevi saudzē, jo mums taču jāaudzina mūsu mīlulīte. Pieskati viņu labi un kārtīgi, māci, lai viņa aug par krietnu mūsu dzimtenes meitu, lai viņa kļūst par īstu mūsu zemes patrioti. Viņas ceļš ir pionieros, komjaunatnē un mūsu partijas pareizais ceļš.

Dzīve nometnē paiet vienā intensīvā darbā, ceļamies pīkst. 5, tad vingrošana, līta tualete, tad brokastis un prom - uz mācību lauku. Pusdienas ēdam ap 13.00 un tad atkal līdz 19.00 nodarbības uz lauka, tad vakariņas, pārbaude un gultās pīkst. 22.00. Es jūtos tagad gandrīz pilnīgi vesels, tikai organisms vēl ir pavājš, bet pēc tās slimības, ko veicu, tas vēl ir ļoti labi. Mīlulīt, es ļoti gaidu no tevis vēstuli, jo tikai pa šiem mēnešiem esmu vienu pašu saņēmis. Vai tu būtu tik maz rakstījusi? Ja raksti, tad raksti garāki.

Tu vari pat nosūtīt telegramu, lai tik es zinātu, ka jūs visi esat veseli.

Tagad nolasi mazajai Attai jeb lai viņa pati lasa.

MĪĻĀ ATTIŅA! KĀ TEV, DĀRGUMIŅ, LABI ГЕТ? VAI TU DŪŠĪGI SKRAIDI PA SAULĪTI? TAVS PAPUS TAGAD STAIGĀ ŠINELĪ. UN BRAŠI MARŠĒ PA_ LAUKU. GAIDI PAPU, ES BRAUKŠU РГЕ TEVIS VAI ARĪ BRAUC TU PIE MANIS UZ RĪGU! TUR ES TEV NOPIRKŠU ŠOKOLĀDEI! UZVEDIES LABI, TAD BŪS ARĪ BONBONCIŅAS. SŪTU TEV SIMTU DUČU SALDU BUČU! NOBUČO ARĪ MAMMĪTI! TAVS PAPS.

Gvardes vecākā seržanta Georga Landes vēstule tuviniekiem. Rakstīta 1942. gada 29. maijā. LVA, 185. f, 5. apr., 48. /., 8. Ip. 94

Sveiki, mīļie!

Nosūtu Jums daudz labas dienas un vēlētos, lai šīs rindiņas Jūs atrastu visus pie mīļas veselības. Man iet labi, es pašreiz atrodos apmācībā un drīz mēs, latvieši no lāģera, atkal dosimies uz fronti. Šoreiz ir atkal te sanākuši daudz latvieši, jo mēs, kas bijām ievainoti, esam izveseļojušies un daudzi ir mobilizēti latvieši un šoreiz mēs laikam dabūsim vācus sist uz Latvijas zemes un drīz, varbūt, tāpat kā pavasara putni atgriezīsimies reizē ar pavasari savā dzimtenē un sāksim atkal jaunu dzīvi. Tie septiņsimts gadu vācu barbari šoreiz, domāju, tiks sakauti uz visiem laikiem. Es jūtos ļoti labi un drīz došos atkal uz fronti, ja liktens būs lēmis, tad arī šoreiz varēšu sist tāpat kā pirmā gājienā fašistus.

Mana vienīgā vēlēšanās ar jums kopā satikties, bet tagad es no jums visu laiku neesmu vairāk saņēmis, kā divas pirmās kartiņas, jо frontē pastu ir grūti saņemt un arī šoreiz neraksti man uz šīs adreses, jo drīz aizbrauksim, un būs cita adrese. Es satiku Riekstiņu, kad braucu uz divīziju. Riekstiņš teica, ka Baginckis kritis. Ja gadīj ienā tev iznāks satikt kādreiz viņa sievu, tad pasaki, ka viņš ir kritis no fašistu mīnas, mēs, dzīvie, atmaksāsim savus kritušos biedrus, man šoreiz vairāk nav ko rakstīt, cerēsim visu to labāko, jo taisnība ir mūsu pusē un uzvara būs mūsu.

Paliekat mīļi sveicināti, varbūt, ka drīz redzēsimies!

Ierindnieka Miķeļa Šmita vēstule tuviniekiem. Nedotēta.

LVA, 185. f, 5. apr, 213.1, 22. Ip. 101

VI

Mīļo, dārgo draudziņ!

Vairāk kā nedēļu jau esam gājuši un braukuši katru dienu (pareizāki sakot - katru nakti) - arvien uz priekšu pa vāciešu pamesto, mūsu armijas atbrīvoto teritoriju. Laimīgā kārtā mūsu ierašanās frontē sakritusi ar lielā lūzuma sākumu, mūsu pirmaj ām lielajām uzvarām, pie kurām pagaidām mums nekādu nopelnu nav, bet, jācer, jau tuvākajās dienās būs. Vācieši atkāpjas tik straujā tempā, ka mēs gandrīz nevaram tos noķert - ar visām mūsu mantām un vezumiem netiekam līdzi.

Esam tagad pastāvīgi ceļā, uz īsu brīdi apmetamies kādā sādžā un dodamies atkal tālāk. Ar apmešanās vietām slikti: gar šosejām un lielākiem ceļiem vācieši atkāpjoties sādžas nodedzina; no dažām lielām sādžām palikušas pāri tikai kūpošas drupas vai 2-3 būdeles. Kur dedzināts mazāk, atgriezušies jau izbēgušie kolhoznieki un sametušies kopā nenodedzinātās mājās - biezs stāvgrūdām. Kārtīgi izgulēties izdodas reti, labi, ka tikt siltumā, pajumtē pavadīt atpūtas laiku sēdus vai pat stāvus. Vāciešu atstātās sādžās nav palikusi nevienas cūkas, aitas, vistas vai zosis (izņemot kādas, ko vācieši nav varējuši noķert) -visu vācieši aprijuši. Iedzīvotāji aplaupīti pamatīgi, nav taupīti pat bērnu krekliņi un drēbītes, paņemts viss iespējamais. Viss tas, kas rakstīts laikrakstos, ir tikai maza daļiņa no hitleriešu varoņdarbiem: katrā sādžā var par tiem dzirdēt un pārliecināties. Tāpat jums aizmugurē, laikrakstos lasot, kādreiz var uznākt šaubas par lielajiem trofeju skaitļiem - mēs ikdienas esam tiem aculiecinieki. Visas ceļmalas ir pilnas vācu atstātiem automobiļiem, bruņumašīnām, tankiem - sašautiem, izbojātiem, sadedzinātiem. Vienā pašā sādžā caurbraucot mēs saskaitījām atstātus 53 tankus, bruņu un transportmašīnas. Var redzēt, ka vāciešiem sāk trūkt degvielas motoriem - tie atstāj mašīnas, sadedzina, nomet mantas un mūk. Sastopam vēl nenovāktus līķus un nobeigtus zirgus, kurus pa daļai apsedzis uzsnigušais sniegs. Uz priekšu jāvirzās uzmanīgi: ceļi un ceļa malas, tāpat kā bija Somijā, ir mīnēti, var viegli uzskriet uz mīnām. Arī mums ir jau pirmie ievainotie no mīnu sprādzieniem. Mūsu vīriem gara stāvoklis možs, cīņas griba liela, katru dienu lasām laikrakstos par pirmām uzvarām. Katrs no mums pats grib būt uzvaru līdzizcīnītājs. Zīmīgi ir tas, ka pēdējās dienās mēs vairs neredzam ienaidnieka lidmašīnas - tās visas pazudušas - kur -izpaliekjautājums.

Šodien mēs esam pie kādas lielākas stacijas, gaidām automašīnas, lai rīta agrumā virzītos tālāk - tuvāk frontei. Iekārtojāmies labi - dzelzceļnieku sarkanajā stūrītī.

No rīta bija dzirdami rietumu virzienā nepārtraukti spēcīgi grāvieni, kas tagad paliek klusāki. Tālāki - acīmredzot arī šeit fronte virzās strauji uz vakariem. Redzējām vienudien vācu gūstekņus - nožēlojami, lupatām aptinusies, apsaldētām ausīm un deguniem, bez ziemas apģērbiem. Pretstatā mūsējie -jaunās ziemas cepurēs (ausainās, kādas mums uz laukiem bij), pufaikās, vatētās biksēs, šineļos un [..] zābakos, daudziem arī ādas kažociņi. Pārnākot uz fronti, visi dabūjām vaļenkus - tagad kājas tik siltas, par tām vairs nav ko bēdāt. Vienīgi rokas vēl salst - arī labie dūraiņi vieni neaiztur salu. Tavus sūtītos arvienu vēl neesmu saņēmis. Vēstules vēl arī nē. Saprotu, piecietīšu, lai gan, saprotams, lielāks prieks par saņemtu vēstulīti šeit nevar būt.

Mīļais draudziņ! Turies, sargi mazos. Izturēsim - pavasaris būs mums kopējs. Mēs jau zalaukām ceļu uz mājām. Fašisti vairs ilgi neizturēs. Uzbrukums, ja sāksies, var iet strauji. Ivanu neesmu pēdējās dienās saticis, bet cik zinu, viņam nekas nekait. Sveicini Nastju un biedrenes! Apmīļo puisīšus. Sveicini Mirdzu.

Ar mīļu skūpstu Kārlis

Mīnmetējnieka Kārļa Laskopa (1907-1942)

1941. e. 18. decembrī sievai rakstītā vēstule LVA, 185. f., 5. apr., 52. /., 25., 26. Ip.

VII

Mīļo sieviņ!

Šodien saņēmu Tavas rakstītās vēstulītes no 1. I. 42 un kartiņu no 29. XII.

Priecīga diena, lasu un domās aizklaiņoju uz kolhozu pie jums.

Patiesība, ka es mazlietiņ biju nolaidies un vienu laiciņu nerakstīju. Bet tā vien tas laiciņš aizskrēja. Te rīts, te vakars. Un nemanot aizskrien nedēļa, mēnesis.

Jauno gadu jūs tiešām jauki esat sagaidījuši, kāīsti padomju patrioti. Arī man bija jauns gads, tikai mazlietiņ savādāks. Saņēmu arbiedriem vecgada vakarā kauj as uzdevumu. Devāmies to izpildīt. Kā parasts pirms uzdevuma apskatīju kartiņu, kur mēs visi kopā. Likās, jūs visi smaidījāt, kļuva tā siltāk. Devāmies tālāk. Savāda miera pilnas stāvēj a baltās bērzu birztalas. Tuvoj as j auns gads. Te pēkšņi saskare ar ienaidnieku. Balto bērzu birztala atdzīvojās. Lodes sīca kā bites ziedos. Nokritām pār bērzu stumbriem un atklājām uguni pār ienaidnieku.

Cik šādās reizēs mīļš ir ikviens celms un vēl mīļāka zeme. Tā gribās viņiem pieglausties.

Tā mēs saņēmām jauno gadu. Pēc kaujas, turpinot ceļu, spiedām viens otram roku un vēlējām laimīgu jauno gadu -Padomju zemē - Latvijā. Krūmos sakņupuši, sieviešu lakatiņiem ap galvu gulēja vairāki friči. Mēs viņiem bijām novēlējuši priecīgu jauno gadu. [aizsvītrots teksts]

Tāds sākās jaunais gads. [aizsvītrots teksts]

Un līdz šim tas tiešām ir bijis laimīgs un tādam tam jābūt arī uz priekšdienām. Zini, es priecājos par Tevi, ka esi tik dūšīga. Katra vēstulīte runā skaidru valodu, ka sieviņa ir izaugusi par komunisti, padomju zemes patrioti.

Turpini vien tāpat, tad būs vienmēr labi. Ja mazlietiņ grūtāk pašlaik, tad to var viegli pārciest, jo pēc pelēkām dienām nāks saulainas dienas.

Tavs vēlējums - kļūt par gvardes divīziju, arī būs piepildījies, nebūs nemaz ilgi jāgaida.

Lasi tik labi dūšīgi avīzes un seko Sarkanās armijas gaitām.

Mazlietiņ par ātru jau ir, sieviņ, domāt par braukšanu uz Rīgu, jo pirmie būsim mēs tur, tad tikai varēsiet braukt jūs. Vēl būdiņā kādu laiku jāpaciešas, jāpagaida. No Dimitrijeva saņēmu trijās vēstules pilnas ar patriotiskiem vārdiem. Tukšām frāzēm. Varonis viņš varbūt ir, bet tikai ne frontē, bet aiz Margas brunčiem.

Tādu varoņu jau ir vairāk. Runā, plātās ar patriotiskām frāzēm. Darbos līdzinās sievietei, kura slima. No Dimitrijeva es gan to nebiju sagaidījis, bet taisnība sakāmvārdam - neskaties vīru no cepures. Daudzās lietās es savu uzskatu esmu grozījis, jo ir liela starpība starp vārdiem un darbiem.

Es šinīs dienās nosūtīšu jums mazlietiņ naudiņu (125 rub.) kā apsveikumu jaunā gadā. “Cīņu” pasūtīju 10 eksemplārus uz trijiem mēnešiem. Izdaliet visiem latviešiem. Par to paciņu, ko teicās nosūtījis Rūdis, nezinu kāpēc neesat saņēmuši. Varbūt nepareiza adrese.

Par sīkumiem nav daudz ko bēdāt. Pat Ādams ar Ievu iztika bez “ancukiem”, mums jau tādas lietiņas nebūs jāpiedzīvo, kaut kāda drēbīte jau būs.

Raksti, kā iet. Iepriekšējā vēstulē ieliku mazu uzņēmumu, tikai nenobaidies.

Visu labiņu

Vilis

Štāba rotas komandiera Viļa Rutmaņa (1911-1977) 1942. gada

25. janvārī sievai Martai Rutmanei rakstītā vēstule

LVA 185. f, 5. apr, 93. /., 4., 5. Ip.

RĪGAS OPERĀCIJA

Rīgas operācija ir Sarkanās Armijas 3., 2., un 1. Baltijas frontes karaspēka operācija (1944.14. - 27. septembris un 10. -21.oktobris) Lielajā Tēvijas karā, Baltijas operācijas sastāvdaļa. Ienaidnieka grupējums bija atkāpies jaunā aizsardzības līnijā (Somu līcis - Peipuss - Vertajervs - Gulbene - Pļaviņas -Jelgava - Dobele), izveidojis ap Rīgu 3-4 īpašas aizsardzības līnijas. Baltijas frontu karaspēks ar vienlaicīgiem triecieniem pārrāva galveno ienaidnieka aizsardzības līniju un virzījās uz priekšu. Otrās Baltijas frontes karaspēkā cīnījās aiī 130.latviešu strēlnieku korpuss (komandieris ģenerālmajors D.Brantkalns). No 16.septembra līdz 24.septembrim Dobeles apvidū ar 400 tankiem izdarīja pretuzbrukumu 1.Baltijas frontes karaspēkam. Oktobra sākumā padomju karaspēks sasniedza pretinieka aizsardzības līnijas pie Rīgas, kur bija koncentrēti hitleriešu grupējuma galvenie spēki (36 kājnieku, tanku un motorizētās divīzijas). Straujā uzbmkumā 2. un 3. Baltijas frontes karaspēks 13.oktobrī atbrīvoja Rīgu (Pārdaugavu - 15.oktobrī) , pēc tam atsvieda ienaidnieku Kurzemes pussalā („Kurzemes katlā”). Rīgas operācijas gaitā tika atbrīvota LPSR lielākā daļa, sakauta fašistu armijas grupa „Ziemeļi”.

Latvijas Padomju enciklopēdijz.

Rīga, Galvenā enciklopēdiju redakcija, 1984.

LATVIEŠU PADOMJU PARTIZĀNI

Jau 1941. gadā Austrumi atvij ā un Kurzemē īslaicīgi darbojās nedaudzas sīkas vietējās pretnacistisko partizānu vienības un grupas. Pirmie šādi formējumi bija spontāni radušies. Tie sastāvēja galvenokārt no vietējiem vācu mobilizācijas sabotieriem, izbēgušiem karagūstekņiem un ar vācu varu neapmierinātiem iedzīvotājiem. Pēc vērmahta pavēlnieka Ostlandē galvenā intendanta statistikas, 1942. gada 25. jūnijā Rīgas, Salaspils, Daugavpils, Rēzeknes un Jelgavas nometnēs vien uzskaitē esot bijuši 43 440 karagūstekņi.

Šīs partizānu vienības sākumā bija vāji bruņotas, 1941. - 1942. gadā pretnacistiski noskaņotie iedzīvotāji sāka vākt ieročus kauju vietās, lai aizstāvētu sevi un tuviniekus.

Lai iebaidītu iedzīvotājus, nacisti ķērās pie nežēlīgiem terora aktiem, node-dzinādami vairākas apdzīvotas vietas un to iedzīvotājus pilnīgi iznīcinādami. Tā notika ar Rēzeknes apriņķa Audriņu sādžu, Rundēnu pagasta Barsuku ciemu. Līdzīgs liktenis vēlāk piemeklēja arī piecas Ventspils apriņķa Zlēku pagasta viensētas.

.

AUSTRUMLATVIJĀ

Latgalē spēcīgu impulsu partizānu kustībai deva nacistu drošības dienesta (SD) Latgales akcija 1942. gada maijā, kad tika arestēti, kā arī „nosūtīti darbā” uz Vāciju liels skaits „politiski neuzticamo”.

Rezultātā Daugavpils gebītskomisārs Rikens savā 1942. gada 20. maija atskaitē jau sūrojas, ka „Partizānu darbība Latgales apgabalā iegūst draudošus apmērus, ... katru dienu latviešu šucmaņi un vācu karaspēks cieš zaudējumus”. Paredzot iespējamu „organizētu partizānu kam”, viņš lūdza piegādāt 1000 šautenes policistu apbmņošanai.

Tūkstoši represēto un viņu tuvinieki bija potenciālais partizāņu kontingents. Attiecīgi daudzi cilvēki, baidoties no iespējamām represijām, meklēja glābiņu mežos. Iemesls plašākai daudzu Latvijas iedzīvotāju aiziešanai mežos, kur arī draudēja briesmas un bads, bija 1943. gada jūnijā sāktā mobilizācija latviešu SS leģionā.

1. iesaukšanas periodā (jūnijā, jūlijā) iesaukšanai bija reģistrēts 81 471 vīrs, ieradušies iesaukšanas punktos bija 70 643, no tiem uz leģionu tika nosūtīti 17 969 iesauktie, no kuriem 2 pavēlei nebija paklausījuši 2318. Kopā no iesaukšanas leģionā bija izvairījies 13 141 vīrs.

2. iesaukšanas periodā (oktobra beigas, novembra sākums) bija uzaicināti ierasties iesaukšanas punktos 6414 vīru, ieradušies 2193.

Vērmahta pavēlniecība un aizmugures drošības spēki pret partizāniem izmantoja dažādas cīņas formas:

1) masveida soda akcijas pret iedzīvotājiem;

2) drošības di enesta un abvēra aģentu i efiltrēšana partizānu vienībās aiz it kā izbēgušu karagūstekņu un dezertējušu leģionām maskas;

3) policijas un šucmaņu atbalsta punktu izveide, SD un dažādu zonderkomandu pretpartizānu darbība;

4) plaši izvērstas mežu ķemmēšanas akcijas.

Otra veida partizānu formējumiem bija centralizēta vadība, organizētība un arī jūtamāka militārās darbības efektivitāte.

Šīs - padomju partizānu - nodaļas organizēja dažādi padomju resori un struktūras, frontes un armijas kara padomes, Sarkanās Armijas štāba galvenā izlūkošanas pārvalde, kā arī PSRS Valsts drošības tautas komisariāts. PSRS Valsts aizsardzības komitejas

1941. gada 3. augusta lēmumā, kurā bija paredzēts nodibināt Latvij as strēlnieku divīzij u, tika uzdots arī „sākt formēt partizānu vienības un grupas darbībai pretinieka aizmugurē.”

... Garais un bīstamais ceļš pāri frontei un ienaidnieka aizmugurē jau pārgājiena sākumā prasīja jūtamus upurus. Visā kara laikā pavisam Latvijas teritorijā tika iesūtīti apmēram 700 cilvēki.

1942. gada maijā trīs latviešu padomju partizānu vienības pārgāja frontes līniju, sakoncentrējās Ļeņingradas partizānu novadā di envidaustrumos no Staraj a Rūsas un gatavoj ās tālākam pārgājienam. Katrai latviešu partizāņu vienībai jau iepriekš bija noteikts darbības rajons Latvijā. 1. vienību komandēja Hugo Vinde, 2. vienību - Arturs Balodis, 3. vienību - Vilis Samsons. Visas trīs vienības izveidoja kopīgu reida militārās vadības štābu. Par reida komandieri tika iecelts Vilhelms Laiviņš, par komisāru iecēla Otomāru Oškalnu.

Latviešu padomju partizāni savu tālo reidu pa vērmahta ieņemto teritoriju sāka naktī uz 1942. gada 20. jūniju. Gandrīz nepārtraukti izcīnīdami smagas un asiņainas kaujas, tie lauzās uz Latviju. 30. jūnija vakarā latviešu partizāni sasniedza Veļikajas austrumu krastu un forsētā maršā devās Latvijas virzienā. Prasmīgi manevrējot, viņi apgāja pretinieka posteņus un 6. jūlija rītā Kārsavas apkaimē sasniedza Latvijas pierobežas mežus. Partizāni bija jau zaudējuši 30 vīrus.

8. jūlijā 2. vienība un viena 1. vienības rota aizgāja dienvidu virzienā, lai tur pārietu robežu, 3. vienība un pārējās divas 1. vienības rotas tajā pašā naktī sasniedza robežu, tomēr tikt tai pāri neizdevās. Tika pieņemts lēmums pārkļūt pāri robežai sīkās

grupās - rotās, pa 20 - 25 cilvēku katrā. 12. jūlijā visas rotas izsūtīja savus izlūkus un no jauna gatavojās robežas pāriešanai.

Beidza darboties rācijas, jo nebija bateriju, trūka munīcijas, pārtikas. Tas viss piespieda partizānu grupām pārtraukt kaujas un atgriezties Ļeņingradas partizānu novadā. Atiešana bija ļoti grūta, jo vācieši jau kopš 1. jūlija bija pilnīgi slēguši robežu, pastiprinot apsardzību, izbūvējot blindāžas un pastāvīgus ugunspunktus.

Cauri pretinieka nocietinājumu joslai Latvijas teritorijā bija izdevies iekļūt trim nelielām 3. vienības grupām, kuras vadīja

J. Freimanis, V. Ezemieks, A. Raškevics. Jūlija beigās viņi Liepnas mežos apvienojās un izveidoja nelielu Ziemeļlatvijas partizānu nodaļu.

1942. gada novembrī Maskavas tuvumā tika saformēta Atsevišķā latviešu partizānu vienība. Tā bija komplektēta galvenokārt no kaujas praksi apguvušajiem latviešu strēlnieku divīzijas karavīriem. Atsevišķā latviešu partizāņu vienība, labi apbruņota ar automātiskajiem ieročiem un divām rācijām, pārgāja fronti ziemeļos no Veļikije Lūkiem naktī uz 1942. gada 5. decembri. Nelielā partizānu kolona smagos ziemas apstākļos kājām nogāja vairāk nekā 300 kilometru pa bezmežu joslu Kaļiņinas apgabalā. Jau 5. decembrī pie Poddubjes sādžas latviešu partizānu vienība sakāva vācu marša rotu. Lielas kaujas starp regulāro vācu karaspēku un partizāniem notika tuvāk Latvijai, Sebežas rajonā. Partizāni izlauzās uz dienvidiem un pārgājuši Sebežas - Zilupes dzelzceļa līniju, izvietojās Osvejas mežos un sāka izvērst kauju darbību Latvijas teritorijā.

Naktī uz 1943. gada 13. janvāri apvienotie partizānu spēki, iegājuši dziļi Latvijā, ieņēma Vecslabadas pagasta centru, 35 kilometrus dienvidaustrumos no Ludzas. Partizānu trieciengrupa Vecslabadā sagrāva Ludzas apriņķa policijas iecirkni, ieņēma trīs lielas vāciešu labības noliktavas. Latviešu partizānu vienība pašu spēkiem bieži veica mazākas operācijas. To darbība pierobežas joslā saniknoja Ostlandes pārvaldes aparātu. Tika izveidota robežas zona - 30 kilometru plata josla pa bijušo Latvijas valsts robežu ar Krieviju un Baltkrieviju. 1943. gada

27. janvārī vācu armijas austrumu grupējuma kājnieku vienības, aptuveni 12 tūkstoši karavīru, tanku un aviācijas atbalstītas, sāka uzbrukumu partizāņu novadam no līnij as Dretuņa - Jaznas ezers. Partizāni cieta jūtamus zaudējumus un atkāpās partizānu novada dziļumos. Lai aizpildītu robu partizānu frontē, tieši no marša latviešu partizānu vienība tika novirzīta uz Prohorovas sādžu, kur tā ieņēma aizsardzības pozīcijas. Ienaidnieka mēģinājums triecienā ieņemt sādžu bija neveiksmīgs. Latviešu partizānu vienība atsita ienaidnieka uzbrukumu un noturēja pozīcijas līdz pievakarei, kad atnāca palīgspēki. Nākamajā dienā partizāni pārgāja prettriecienā visos „frontes” iecirkņos, no flangiem un aizmugures uzbrūkot ienaidnieka ieņemtajām sādžām un ienaidnieka sagrābtajā teritorijā uz galvenajiem ceļiem ierīkojot slēpņus. Tikai vienu dienu ienaidnieks izturēja partizānu niknos uzbrukumus. 11. februāra vakarā vācu daļas sāka strauji atkāpties.

... 1943. gada februārī tika izveidotas trīs SD „Sonder-kommando Letgallen” vienības ar vadības štābu Ludzā. Bez tam pierobežas pagastos, Vidzemē un Zemgalē izveidoja policijas atbalsta punktus. Ludzas apriņķa 1. policijas iecirknī bija 14 atbalsta punkti un 2 triecienvadi. Šie policisti - šucmaņi naktīs patrulēja, ierīkoja slēpņus, lai izķertu dezertierus un partizānus. Nepārtraukti notika mežu ķemmēšana ar SS un policijas spēkiem. Tā, pēdējā gada laikā 1. Latvijas partizānu brigādes formējumu „apdzīvotos” mežu masīvus pārmeklēja 82 soda ekspedīcijas.

No iespaidīgākajām akcijām pret iedzīvotājiem varētu minēt

1943. gada jūnija policijas akciju Ludzas apriņķī, kuras rezultātā tika arestēti apmēram 700 partizānu atbalstītāju. Otra masveida

iedzīvotāju terorizēšanas akcij a bij a Latgales apriņķos notikušais SD pasākums „Sommerreise”. 1943. gada 25. augusta naktī tika vienlaicīgi arestēti un izvesti uz Salaspils koncentrācijas nometni 3284 iedzīvotāji, ieskaitot bērnus. Represēto saimniecības izlaupīja. Akcijas veikšanai no Rīgas ieradās apmēram 1 000 SD vīru.

1943. gada pavasarī un vasarā Latvijas austrumu un ziemeļaustrumu daļā izveidojās jaunas partizānu grupas un vienības. Arī j au esošās vi eriības bij a skaitli ski izaugušas. Piesai stot vietējos pretestībniekus, Atsevišķā latviešu partizānu vienība strauji auga, un ar Latvijas partizānu kustības štāba 1943. gada 21. marta pavēli tā tika pārveidota par Latvijas partizānu brigādi. Par brigādes komandieri iecēla V. Laiviņu. 1943. gada beigās brigādē bija 1052 kaujinieki, no tiem 122 bijušie karagūstekņi un 89 leģiona sabotieri.

Valkas apriņķī esošā V. Ezemieka vienība tajā laikā vēl darbojās patstāvīgi, un tai nebija sakaru ne ar padomju aizmuguri, ne ar brigādi. V. Ezemieks un vairāki pieredzējuši partizāni traģiski gāja bojā 1943. gada 18. jūlijā. 1943. gada vasarā un rudenī 1. vienība bijušās V. Ezemieka vienības nostiprināšanai nosūtīja aptuveni 50 pieredzējušu partizānu un komandieru, kā aiī apbruņojumu un rāciju.

1944. gada 17. martā Latvijas ziemeļaustrumu daļā tika izveidota 1.Latvijas partizānu brigāde.

Top pirmā Latvijas partizānu brigāde

Partizānu radiogrammas

Publicētās radiogrammas rāda, kā 1944. gada pavasarī sasaucās partizānu raidstacijas no Zilupes līdz Gaujai. Lasot aprautās radiogrammu rindas, var izsekot 1. Latvijas partizānu brigādes organizatoriskajai tapšanai sarežģītajā militāri politiskajā situācijā.

1944.g. 21. februārī

Sproģim

Daudz cilvēku slapstās un bēg no mobilizācijas. Lūdzas, lai mēs viņus pieņemam. Mūsu grupā, kas darbojas uz dienvidiem no Abrenes, grib iestāties 30 cilvēki. Bez ieročiem pieņemt nevaram, tā atstāt arī nedrīkst - viņus notvers... Pārējās mūsu grupās, kas atrodas Latvijā, bez ieročiem ir 25 cilvēki, neieskaitot tos, kas izvairās no mobilizācijas un grib pārnākt pie mums. Ja drīzumā nesniegsiet palīdzību, darbību nevarēsim izvērst un paveiktajam nebūs nozīmes.

Samsons, Jānis

28. februārī

Kalnbērziņam

Iedzīvotāju vidū 60 prethitleriskas grupas, pavisam ap 200 cilvēku. Darbojas partijas un komjaunatnes apriņķu komitejas un nepilnā sastāvā apgabala komiteja. No 30 septembra līdz 31. janvārim izdotas skrejlapas un apgabala avīze „Mūsu Zeme”. Vienībā ir 167 cilvēki, 30 no viņiem nav ieroču: pieņemšana vienībā ierobežota. Iznīcināti 67 fašisti, 2 policijas iecirkņi, 2 pagastu valdes, 6 lokomotīves un 60 vagoni ar materiāliem. No sliedēm nolaisti 7 ešeloni, 1 - ar dzīvo spēku. Uzspridzināts dzelzceļš 6 km garumā ar 890 sliedēm. (Mums) 7 cilvēki krituši, tai skaitā leitnanti - Kalvāns un Niedra, 2 ievainoti, 2 pazuduši bez vēsts.

Sūtiet kravu, komandierus un politdarbiniekus... Bez ieročiem un munīcijas nav iespējams cīņu turpināt.

Rieksts

28. februāri

Samsonam, Raškevicam

Desantu gaidiet sešas vai septiņas naktis pēc kārtas, varbūt pat ilgāk, tāpēc, kad saņemat kravu pirmo reizi, gaidiet arī nākošajās naktīs, kamēr ziņosim, lai vairs negaidāt.

Ziņojiet, ka esat sapratuši.

Sproģis

3. martā

Kraiņevam*

Ar korespondentu Nr. 15. paziņojiet Jānim:

Nokļuvu galā. Pāriešana ir grūta. Ruskulovā un Saļņevā daudz karaspēka, mūs aplenca vācieši. Šurp jānāk pa nelielām grupām, ar tādu aprēķinu, lai Ruskulovu apietu naktī. Ja vien iespējams, paliec pāris dienu vēl turpat, kamēr šeit kļūs mierīgāk.

Ar aģentūru steidzīgi sūtiet šurp palikušos biedrus.

Samsons

* Latvijas partizāņu kustības štāba radiomezgla priekšnieks

5. martā

Sproģim

Esmu nokļuvis Latvijā un atrodos 7 km no Tilžas. Pārgājiens bija ļoti grūts, vairākas reizes tikām aplenkti.

Samsons

25. martā Sproģim

Lūdzu nokārtot spridzinātāju apbalvošanu pēc aizsūtītajiem materiāliem. Pēdējā laikā nācis klāt daudz jauna materiāla. Nosūtīt tos nevaram.

Vēlams, lai ari šos spridzinātājus apbalvotu. Spridzinātājs Kononovs uzspridzinājis 11 vērtīgus ešelonus un 4 automašīnas, Paeglis - 9, bet Kuzmins - 6 ešelonus.

Dodiet norādījumus.

Samsons

17. aprīlī

Samsonam, Jānim

Apstiprinu brigādes un vienību komandējošo sastāvu: brigādē- brigādes komandieris Samsons, komisārs Jānis; 1. vienībā - komandieris Počs, komisārs Kadakovskis, štāba priekšnieks Burbo; 2. vienībā - komandieris Andžāns, komisārs Dergačs; 3. vienībā - komandieris Otaņķis, komisārs Bērziņš, štāba priekšnieks Kasels; 4. vienībā - komandieris Savickis, komisārs Raškevics, štāba priekšnieks Strautmanis.

Sproģis

2. Latvijas partizānu brigāde noformējās 1944. gada jūnijā Lubānas - Madonas rajonā. Brigādi komandēja PRatiņš, štāba priekšnieks bija H.Bendiks, izlūku darbu vadīja A.Stradiņš. Cīņu nobeiguma posmā brigādē bija 4 vienības, 3 atsevišķi vadi un grupas, un tajā bija 762 bruņoti kaujinieki.

1944. gada jūlijā un augustā Zemgalē izveidojās 3. Latvijas partizānu brigāde. Tās pamati tika likti Zalves mežos uz O. Oškalna vienības bāzes. Brigādes štābs bāzējās pie pamatvienības Zalves mežos. Kopā ap 430 vīru.

Latgales dienvidu daļā nodibinājās tris atsevišķas partizānu vienības ar aptuveni 500 bruņotiem partizāniem - Ludzas vienība, Rēzeknes vienība un „Daugavietis” (pie Daugavpils, Višķu un Biķernieku pagastā). Visas šīs vienības bija mobilas. Tās uzturējās nelielās grupās, pa dienu apmetoties pie saviem atbalstītājiem. Lai veiktu lielākus uzdevumus, reizēm tika sapulcināti vadi. Dienvidlatgales partizāni vasarā sagrāva vairākas pagasta valdes un policijas iecirkņus, uzspridzināja vairākus ienaidnieka ešelonus, rīkoja uzbrukumus vācu transportam uz ceļiem.

Apbruņoto partizāņu skaits 1944. gada pavasarī un vasarā pieauga 3 reizes, neapbruņoto - 8 reizes. 1944. gada 1. janvārī Latvijas partizānu kustības štāba uzskaitē bija 856 apbruņoti un 391 neapbruņots cilvēks no tā sauktās partizānu rezerves. 1.septembrī -jau 2698 apbruņoti un 3 229 neapbruņoti partizāni. Šajā skaitā neietilpa Kurzemes un divu vēl Padomju karaspēka neieņemto Vidzemes apriņķu partizāni.

Partizānu darbības rajonos bija liela ienaidnieka karspēka un soda vienību koncentrācija. Lai gan 1944. gada vasarā soda ekspedīcijas mēģināja pilnīgi bloķēt meža masīvus, kur atradās partizānu bāzes, tas sevišķus rezultātus nedeva. Smagus triecienus izturēja 1. Latvijas partizānu brigādes 1. vienība A.Poča vadībā. Ruskulovas - Tilžas mežā bija aptuveni 200 partizānu un vairāki desmiti Sarkanarmijas izlūku. Septiņas dienas, no 31. maija līdz 6.jūnijam vācu bataljoni ķemmēja meža biezokni. Partizāni trīs reizes tika iesaistīti lielās meža kaujās un trīs reizes pārrāva ielenkuma loku, bet septītajā dienā paši no slēpņa uzbruka ienaidnieka kolonai.

Kad 1944. gada vasarā Sarkanarmijas daļas sāka Latvijas teritorijas ieņemšanu, partizāni pastiprināti grāva pretinieka komunikācijas. Vērmahta pavēlniecība savu komunikāciju apsargāšanai bija spiesta atvilkt no frontes ievērojamus spēkus.

Zaubes pagasta mežos 1944. gada pavasarī un vasarā veiksmīgi darbojās ap 60 dezertējušu leģionāru un karagūstekņu grupa, ko vadīja brāļi Konstantīns un Kārlis Bokta. Šie partizāni bija pārsteiguši un sagrāvuši Rēzeknes apriņķa policijas priekšnieka A.Eiheļa policijas nodaļu, kura atkāpdamās bija „tīrījusi” mežus. Šajā operācijā ieguvuši apbruņojumu, Zaubes partizāni plašākā apkārtnē izvērsa militāras operācijas. Tika uzspridzināta Mores mežā savestās munīcijas noliktava, ko bija paredzēts izmantot, izveidojot aizsardzības līniju pret strauji uzbrūkošajām Sarkanarmijas daļām.

Uzbrūkošajām Sarkanarmij as daļām ļoti noderēja partizānu iegūtie izlūkošanas dati.

No 22. līdz 24. jūlijam, tas ir, līdz 3. Baltijas frontes 123. strēlnieku korpusa priekšējo daļu atnākšanai, partizānu štāba vienība un brigādes izlūki nodibināj a pilnīgu kontroli pār Viļakas - Žīguru - Liepnas ceļu. 24. jūlijā sākās 1. Latvijas partizānu brigādes vienību kopīgā darbība ar 123. strēlnieku korpusa daļām, kas uzbruka Liepnai. 26.jūlijā partizānu brigādes izlūki slepus izveda Sarkanarmijas 254. strēlnieku divīzijas bataljonu cauri purviem dienvidos no Liepnas ienaidnieka divīzijas aizmugurē. Pusaplenktā ienaidnieka divīzija sīvi pretojās, tomēr gandrīz pilnībā tika sagrauta.

6. partizānu vienība nogādāja ienaidnieka aizmugurē sarkanarmiešu trieciengrupu, kas ieņēma un līdz divīzijas apakšvienību atnākšanai noturēja tiltu pār Vorožas upi.

4. partizānu vienības sapieri rietumos no Liepnas atmīnēja un līdz padomju karaspēka atnākšanai nosargāja Balupes tiltu pie Ramukstu mājām.

2. Latvijas partizānu brigādes partizāni palīdzēja 2. Baltijas frontes karaspēkam pārvarēt stipri purvaino Lubānas zemieni. Ar mīnām un slēpņiem partizāni paralizēja kustību pa Meirānu-Cesvaines ceļu, ko ienaidnieks centās izmantot, atkāpjoties no Aiviekstes līnijas.

3. Latvij as partizānu brigādes cīnītāj i sniedza jūtamu atbalstu padomju 4. triecienarmijas daļām, kas uzbruka gar Daugavas kreiso krastu.

KURZEME

Jau kopš 1943. gada rudens Kurzemes svarīgākajos rajonos bāzēj ās dažas operatīvās grupas. Partizānu vienību organizēšanās Kurzemē sākās tikai 1944. gada pavasarī. Grūtības radīja lielais attālums no frontes, kā arī no Latvijas partizānu kustības pamatrajoniem.

1944. gada pavasarī vācu varas iestādes Latvijā izsludināja kārtējo mobilizāciju. Sākas mobilizācijas masveida sabotēšana un bēgšana no leģiona. Sākās aiī pastiprinātas policijas represijas, īpaši dezertieru ķeršana. Dezertieri no slēptuvēm pārgāja mežos. Sarkanās Armijas frontes štābu iesūtītie organizatori izvērsa darbību, lai šos dezertierus, ar vācu okupācijas varu neapmierinātos apvienotu pagrīdnieku un bruņotu partizānu grupās. Vācu dienesta sabotieru skaits lēšams vairākos desmittūkstošos. Tikai viens piemērs ir Ostministrijas ierēdņa Veishauzera telegramma uz Berlīni 1944. gada 16. maijā. Tajā uzrādīts, ka Latvijā bēguļo kādi 10 000 dezertieru.

E. Āboliņa Centra grupa

1944. gada rudenī uz Ventspils, Popes, Puzes un Ances pagastu pretnacistisko grupu bāzes izveidojās partizānu vienības „Bulta” un „Vairogs”. Pirmā sāka veidoties Popes partizānu vienība. To vadīja Baltijas flotes štāba izlūks Ernests Āboliņš. Kopš jūlija vienība saucās „Bulta”.

Drīz vien, lai varētu veikt daudzo mežabrāļu pulciņu darbību saskaņošanu, „Bultas” centra un štāba grupās nobrieda doma apvienot visus Kurzemes ziemeļu daļā darbojošos mežabrāļu pulciņus vienotā partizānu organizācijā. Tā, 1944. gada augustā no „Bultas” vadošā aktīva tika izveidota partizānu organizācijas Centra grupa, kas bija pakļauta un atskaitījās E. Āboliņa vadītajai grupai, kurai bija regulāri radio sakari ar padomju frontes pavēlniecību.

E. Āboliņš bija nepielūdzami prasīgs konspirācijas lietās -gan attiecībā pret citiem, gan pats pret sevi. Nekad viņš neraidīja ziņas no savas apmetnes, bet gāja jebkuros laika apstākļos nakts tumsā kilometriem tālu, lai hitleriešu peilējamās ierīces, sekodamas viņa raidstacijas darbam, neatklātu arī paša radista -izlūka uzturēšanās vietu. Droši vien tādēļ pretiniekam neizdevās atklāt Āboliņa - Grišas bāzi 1944. gada pavasarī, kad fašistu drošības dienests Kurzemē kļuva varen acīgs un visuresošs. Tieši šis pavasaris izrādījās viskritiskākais posms vairāku Kurzemes antifašistisko centru darbībā: naktī uz 29. martu tika ielenkta

K. Paldiņa raidstacija. Paša izcilā modrība Āboliņam ļāva izvairīties no policistu patruļas 9. marta rītā, kad tā iegriezās pārbaudīt Ābolniekus, kur padomju izlūks tonakt bija iegājis paciemoties pie tuviniekiem. Apkārtnē kļuva nedroši, it sevišķi, ja staigāja viens pats. Lai gan Centrs atgādināja, ka iesaistīties partizānu vienībā nav ieteicams, Āboliņš izlēma to darīt.

Padomju izlūka pievienošanās grupai savukārt spēcīgi ietekmēja partizānu darbības tālāko izvēršanos Ventspils novadā. Ar E. Āboliņa pievienošanos partizāniem tika atrisināta raidstacijas un radista apsardzības problēma; savukārt jaundzimusī partizānu formācija ieguva prasmīgu vadītāju.

Āboliņš (Griša) kopā ar saviem palīgiem izveidoja meistarīgi noorganizētu, plaši sazarotu un labi konspirētu antifašistisko pagrīdi. Vasarā Sarkankarogotās Baltijas flotes štābs pieprasīja sīkākas ziņas par visu Kurzemes piekrasti un īpaši par ostām. Tādēļ uz ziemeļiem no Ventspils daudzkārt pabija Bultas izlūki. Miķeļtoma apkārtnē F. Ceplis un O. Rītiņš noorganizēja un apmācīja vairākus ziņotājus, tādējādi nodrošinot ziņu sistemātisku saņemšanu arī no šī apvidus. Grišas raidītajai informācijai par lielāko hitleriešu kara ostu okupētajā Baltijā bija ārkārtīga vērtība.

1944. gada pavasarī, kad visā Ventspils apriņķī E.Āboliņš bija vienīgais partijas un pavēlniecības sūtītais organizators, kuram bija radiosakari ar aizfronti, viņš nevarēja vairīties no pastāvošajām antifašistiskajām organizācijām.

Pat zinot vienu posmu, fašistu okšķeriem bija ļoti grūti izsekot sakaru ķēdīti un praktiski neiespējami pa to nokļūt līdz Centra grupai un radiostacijai. Tā laika fašistiskās policijas un SD materiālos Bulta pat netiek pieminēta. Liela nozīme bija arī segvārdu konsekventai lietošanai. Provokatori labākajā gadījumā varēja stāstīt par grupu, kuru vadot kaut kādi Griška un Robka.

Novērtēj ot Bultas uzbūvi un sakaru sistēmu, j āteic, ka tā bij а viena no vislabāk izveidotajām padomju izlūku organizācijām okupētajā Latvijā.

Izmantojot savas nelielās iespējas, Ziemeļkurzemes partizānu vienībā tika ar roku rūpīgi uzrakstīti atsevišķi uzsaukumi. Lūk, viens no tiem:

„Latvijas zemnieki un strādnieki! Jau atkal tuvākajās dienās pret jūsu gribu vācu fašisti un viņu algotņu banda grib nosūtīt jūs uz fronti, lai noslepkavotu. Biedri, esiet apzinīgi, jūs esat nolemti iznīcināšanai...

Nāciet mežos, stājieties mūsu rindās, kuras ar katru dienu aug, lai kopīgiem spēkiem stātos pret mūsu sētu izpostīšanu un piederīgo aizvešanu! Mēs brīdinām visus policistus, „С” grupniekus un citus okšķerus, kā arī pļāpas un nodevējus būt piesardzīgiem ar mežabrāļu tvarstīšanu, jo ar to jūs nostādāt savas dzīvības briesmās.”

Nelegālistu grupas spontāni veidojās arī blakus pagastos - gan Dundagas, gan Piltenes pusē. To skaits īpaši pavairojās Dundagas koncentrācijas nometnes likvidēšanas laikā jūlija beigās. Ventspils apriņķa priekšnieks 19. augustā rakstīja,

ka „Dundagas Sēlāgera” evakuēšana, baraku un noliktavu dedzināšana esot sacēlusi lielu uztraukumu vietējos iedzīvotājos. Tiešām, par spīti esesiešu konvojnieku nāvējošajai ugunij, ceļā no Dundagas līdz Zlēkām, kā stāsta aculiecinieks M. Vestermanis, no „nāves kolonas” izdevies izbēgt apmēram trim simtiem cilvēku. Lielākā daļa no viņiem ar vietējo iedzīvotāju atbalstu mežā ierīkoja bunkurus un tajos slēpās.

1944. gada augustā dzima Ziemeļkurzemes partizāņu orga-nizācij as štābs, to izveidoj a no Bultas štāba grupas, kam turpmāk vienlaicīgi bija arī jāformē jaunas apakšvienības, jāpārzina to darbība un j ākoordinē.

Zambes (Sniedziņa) partizāni

Labvēlīgi apstākļi jaunas apakšvienības dibināšanai nobrieda arī dienvidaustrumos no pilsētas - tā saucamajos Zambes mežos starp Elkšķenes staciju un Pilteni. Jau vasarā, pēc Bultas 3. grupas neveiksmīgās sadursmes Plateļu pļavās, ievainotais komandieris K. Salmiņš (Sniedziņš) ar vairākiem partizāniem pārcēlās uz dienvidiem - pāri Ventspils - Rīgas dzelzceļam. Sākumā partizānu grupa uzturējās Kamarces upes krastā netālu no Elkšķenes stacijas, bet augustā, kad sāka nākt klāt jauni cīnītāji, devās vēl tālāk uz dienvidiem un nobāzējās mežā netālu no Zambes pusmuižiņas. Apkārtnes darba zemnieki labprāt atbalstīja mežabrāļus. Uzzinājuši par partizānu parādīšanos, mobilizācijai vācu armijā padotie, kas līdz tam slēpās savu māju tuvumā, devās meklēt sakarus ar cīnītājiem, un daudzi pievienojās grupai.

1944. gada 14. augustā netālu no Zūru mežniecības ar izpletņiem piezemējās 2. Baltijas frontes 11 izlūki, kurus vadīja Padomju Armijas leitnants V. Haritonovs un viņa vietnieks I. Malašonoks. Šī izlūku grupa - ar kodēto nosaukumu „Zaslu-žennijs” - drīz saistījās ar Zambes partizāniem.

Armijas izlūkiem bija veicams ne jau vieglais darbs -nepārtraukti jāinformē pavēlniecība par vācu karaspēka daļu virzīšanos caur Ventspils ostu. Par vienu no efektīvākajiem operatīvo ziņu vākšanas paņēmieniem izlūki uzskatīja „mēļu medības” - fašistu armijas, policistu un citu militārpersonu sagūstīšanu, kuri parasti deva labu informāciju. Izlūkiem bija liela pieredze, labi ieroči un aiī cilvēku pietika. Tā bija pirmā lielākā izlūku grupa Kurzemē. Trūka labu un drošu ceļvežu, vietējo apstākļu un iedzīvotāju pazinēju, kā aiī vietējās un vācu valodas pratēju. Šādus cilvēkus izlūkiem varēja dot Zambes mežabrāļi. Tā sākās ļoti auglīga frontinieku un partizānu sadarbība.

Lūk, kā V Haritonovs atceras vienu no kopīgajām operācijām 1944. gada septembrī:

’’„Mēles” mēs parasti ņēmām Piltenes apkārtnē, uz Ventspils - Tukuma ceļa, bet divreiz gājām pēc „mēlēm” arī uz Ventspili. Pirmo reizi neveicās, un mēs bijām spiesti atiet tukšā, bet otru reizi - Ventspils ziemeļaustrumu nomalē - mums palaimējās. Šajā operācijā piedalījāmies vairāki: es, mans vietnieks I. Mala-šonoks, četri izlūki, partizānu grupas komandieris Sniedziņš, viņu komisārs un vēl trešais partizāns. Tas notika 1944. gada septembrī, laiks pieturējās vēl silts. Sniedziņš bija uzģērbis vācu kareivja formu, un, kad pievakarē pilsētas nomalē sastapām vācu pajūgus, viņš droši piegāja tiem klāt, pieprasīja paroli un uzzināj a, uz kurieni viņi dodas. Vācieši pateica paroli un izstāstīj a, ka viņi braucot ķert partizānus, bet Sniedziņš no savas puses paskaidroja: „Mēs nākam jau atpakaļ.” Tā mierīgi šķīrāmies no hitleriešiem un devāmies iekšā pilsētā, kur sadalījāmies divās grupās. Mana grupa, kurā bija arī Sniedziņš, sadūrās ar diviem vīriem SS formās. Kad puiši uzsauca „Rokas augšā!” - viens no esesiešiem metās bēgt, to nošāvām. Otrs nepretojās, viņu saņēmām dzīvu; izrādījās, ka tas ir no latviešu SS leģiona. ... Sagūstītais esesietis mūs atpakaļceļā izvadāja līčločiem caur vācu zenītbaterijas novietni. Mežā viņš mums deva vērtīgas ziņas. Līdz 1944. gada 31. decembrim, t.i., līdz Sniedziņa bojā ejas dienai, mūsu izlūku grupa ar šo drosmīgo cīnītāju uzturēja ciešus sakarus, Sniedziņš pildīja tulka pienākumus.”

Bijušais Zambes partizāns Voldemārs Bogdanovs atceras, ka pavisam notikuši kādi 6-7 sekmīgi partizāņu reidi pēc „mēlēm”. Oktobrī tajos piedalījušies arī divi dezertieri no vācu armijas - kādreizējie sociāldemokrāti Hamburgas un Vīnes strādnieki Hansis un Fricis (uzvārdi nav zināmi). Reiz Pārventā, pārģērbušies vācu žandarmu formās, viņi „kontrolējuši” ceļu, aizturējuši mašīnu ar virsnieku un atveduši uz mežu.

Sākoties ziemai, vienība sadalījās divās daļās. Aptuveni 30 - 40 partizānu, galvenokārt vietējie iedzīvotāji Kārļa Salmiņa (Sniedziņa) vadībā palika bāzēties meža zemnīcās Zambes muižas tuvumā. Pārējie partizāni Vasilija Redjko vadībā pārgāja uz mobilu dzīvesveidu un ik pēc pāris dienām mainīj a apmešanās vietu. Redjko vienība, taktiski pareizi manevrējot, veiksmīgi izvairījās no bīstamajām decembra soda ekspedīcijām.

Sniedziņa nodaļa krita par upuri aplamajai bāzēšanās taktikai. Viņu labi nomaskēto zemnīcu žandarmi Jaungada naktī aplenca un gandrīz visus tās iemītniekus iznīcināja. Krita arī komandieris K. Salmiņš.

A.Macpāna komandētā Rietumkurzemes partizānu vienība izvietojās Cīravas - Apriķu - Alsungas mežos. 1944. gada maiju, kad to sastāvā ietilpa vairāki desmiti bruņotu vīru, var uzskatīt par šo abu partizānu vienību noformēšanas laiku. Jau vasaras otrajā pusē partizāņu skaits katrā vienībā sniedzās pāri simtam.

Stihiski bija izveidojušās arī diezgan daudzas nelielas partizānu grupas, kas nebija saistītas ne ar komunistu pagrīdes organizācijām, ne arī ar Sarkanarmijas izlūku grupām. Taču šo grupu darbība bija pasīva un neorganizēta, un daudzas no tām ātri tika atklātas.

1944. gada 14. jūnijā Rietumkurzemes partizānu vienības komandieris radiogrammā Latvijas partizānu kustības štābam norādīja, ka partizānu grupas organizētas Gudenieku, Basu, Klosteres, Apriķu, Dzērves un Jūrkalnes apkārtnē. Vienības štāba grupa ar rāciju un apsardzi atradās pastāvīgā kustībā Dzērves -Apriķu mežu apvidos.

1944. gada 17. augustā A.Macpāns ziņoja, ka Alsungas Sakas rajonā organizēti jau 120 partizāni, kas bāzējās dažādās vietās. Rietumkurzemes partizānu vienības izaugsmi kavēja ieroču un munīcijas trūkums. Līdz ar to partizānu kaujas spējas bija ļoti zemas. Bija vajadzīgs vismaz minimāls apbruņojums, lai šīs partizānu grupas būtu spējīgas aizstāvēties kaut vai pret policistiem un gūstītāju patruļām. Tikai atbruņojot šucmaņus un mežsargus, A.Macpāna partizāniem izdevās iegūt dažus desmitus kara šauteņu, medību bises un pistoles.

Latvij as partizānu kustības štābs 1944. gada vasarā, pievēršot uzmanību Latvijas austrumu novados esošo partizānu brigāžu vajadzībām, pilnīgi bija atstājis novārtā Kurzemes partizāņu organizēšanu un apgādāšanu. 1944. gada oktobra sākumā, izpildot Augstākās Virspavēlniecības norādījumu, sakarā ar ’’Padomju Savienības teritorijas atbiīvošanu”, tika likvidēti visu republiku partizānu štābi, arī Latvijā, lai gan paprāva Latvijas teritorijas daļa joprojām bija vācu okupēta. Līdz pat 1945. gada 9. maijam Kurzemē atradās apmēram 300 000 vīru lielā vērmahta armiju grupa „Nord”, vēlāk pārdēvēta par „Kurland”, kas atradās padomju karaspēka ielenkumā.

Daudzām partizānu vienībām, kas bija palikušas bez sakariem, ieroču un munīcijas apgādes, šādi apstākli izrādījās katastrofāli un radīja lielus zaudējumus. Kurzemes partizānu spēku apvienošana bija jāatliek. Galvenā vērība tika pievērsta diezgan daudzo vietējo grupu nostiprināšanai un sagatavošanai ziemai.

1944. gada rudenī 1. un 2. Baltijas frontes štāba izlūkošanas daļas pastiprināti sāka Kurzemē nogādāt savus izlūkus, iesūtīja aptuveni 50 bruņotu grupējumu ar rācijām. Popes, Ances un Zambes vienībās bija jau vairāk nekā 250 partizānu

Pirmā savu organizatorisko un kaujas darbību izvērsa Gudenieku grupa. Šajā apkārtnē vietējie partizāni parādījās 1944. gada pavasarī. Tos A. Macpāna uzdevumā apvienoja un vadīja padomju aktīvists Arvīds Zīle (Alksnis).

Partizāni galvenokārt uzturējās Apriķu mežniecības apgaitās. Šajos mežos - vairāk gan Padures pusē, tā saucamajā Miķelīšu mežā - vasarā parādījās vēl viena mežabrāļu grupa. Te pulcējās dezertējušie Apriķu pagasta jaunieši, kurus vadīja kādreizējais komjaunatnes aktīvists Arvīds Skude no Iesalnieku mājām. Iesalnieku mājas, kurās dzīvoja padomju patriota Andreja Skudes ģimene, bija viens no galvenajiem partizānu atbalsta punktiem Apriķu pusē. Andrejs Skude apcietinājumā jau bija 1941. gada rudenī. Visi trīs viņa bērni Arvīds, Ilgvars un Austra 1944. gadā iestājās partizānu vienībā. Tēvs pirka Liepājā ieročus un piegādāja partizāniem. 1944. gada decembrī tēvu Andreju apcietināja otrreiz un pēc spīdzināšanas Aizputē nošāva. Dēls Ilgvars krita 1944. gada novembrī, bet Austra 1945. gada februārī tika smagi ievainota, nokļuva hitleriešu rokās, tika spīdzināta. Dēls Arvīds sekmīgi komandēja partizānu grupu Strautmaņa apakšvienībā. (Pašlaik ir Latvijas Sociālistiskās partijas Kuldīgas nodaļas sekretārs).

1945. gada februāra sākumā Rietumkurzemes aktīvie pretestības spēki - Macpāna vienības štābs kopā ar pussimt vīriem un I.Kuļikova izlūku grupa, sataustījuši visklusāko apvidu triju apriņķu robežjoslā (Grāveres un Lielīvandes muižu apkārtnē) uzkrāja spēkus, piesardzīgi veica apkārtnes izlūkošanu. Izrādījās, ka tai snā līnij ā no Mežbrūveri em, kur bāzēj ās Kul i kova (Drosmīgā) izlūki, līdz Strautmaņa nometnei mežā pie Zvirgzdu ezera bija tikai kādi 10 kilometri. Taču viens par otru izlūki un partizāni neko nezināja.

11. februārī no rīta Sķupeles mežu sāka pārmeklēt ķēdē izvērsusies Ēdoles jagdkomanda - apmēram pusotra simta policistu. Pulksten 9.00 policisti tuvojās nometnei; partizāni pēc pirmā uztraukuma ieņēma pozīcijas uzkalna vidū un sagaidīja uzbrucējus ar uguni. Policisti sagūla un, lai gan komandieri skubināja, nebija pieceļami. Pret tiem, kas gribēja nometni apiet gar labo flangu, tika sviesti Eglīša un Skudes vīri; aiī te policisti tika apturēti. Macpāns pats ar pāris izlūkiem devās raudzīties, vai kaut kas negatavojas kreisajā spārnā. Te viņš sadūries ar esesiešu virsseržantuLodi, kas tāpat izlūkojis apkārtni. Macpāns nošāvis Lodi. Partizāni, bez zaudējumiem izturējuši pirmo triecienu, atgāja uz rietumiem un sagūla jaunās pozīcijās pēc kāda kilometra. Esesieši nesekoja.

Vakarā partizānu komandieri apspriedās un nolēma uz laiku pamest Sķupeles mežu. Pulksten 2.00 naktī vienība sadalījās un šķērsoja Gudenieku ceļu: Macpāns ar štāba grupu devās uz Salienu - Cīravu, Strautmanis ar saviem ļaudīm - uz Miķelīšu mežu.

... Strautmaņa apakšvienībai neizdevās noslēpt pēdas, 13. februārī partizānus Miķelīšu mežā panāca tā pati jagdkomanda no Ēdoles. Partizānu pretestība bija daudz vājāka, vīru bija divreiz mazāk nekā Sķupeles mežā. Partizāni atkāpās, nesot līdzi sakamieci Austru Skudi, kura bija ievainota krūtīs.

...Kaut kādā veidā šucmaņi bija sadzinuši pēdas Macpāna vīriem un 26. februārī uzbruka štābam mežā pie Saldiniekiem.

„Gatavojāmies kurt ugunskuru,” stāsta Žani s Ermsons. „Mac-pāns sēdēja pie bērza, blakus atsliets automāts. Arī pārējie vīri sēdēja visapkārt sniegā, sardzē stāvēja Voldis Vītols. Macpāns pēkšņi satvēra ieroci un nometās guļus. Viņš bij a kaut ko ievērojis. An mēs, vēl nezinādami, kas draud, ieņēmām kaujas pozīcijas. Pirmais izšāva Macpāns, tad uguni atklāja uzbrucēji, kuri bija klusām pienākuši puslokā ap mums. Atceros, ka Macpāns sauca: „Pa vienam atkāpties!” Atmiņā iespiedies mirklis, kad Macpāns pēkšņi atraisīja vidusjostu un kopā ar abiem automāta diskiem aizsvieda to krūmos - it kā nepanesamu smagumu. Tikai tad apjautu, ka komandieris ievainots. Ievainota bija kreisā kāja -cauršauts stilba kauls, tomēr sākumā viņš, vīrišķīgi pārvarot sāpes, gāja pats; vēlāk viņam piepalīdzējām. Grupa atrāvās, vajātāji palika apmetnē, meklējot apslēptas mantas un šaujot visapkārt. Grupas vadīšanu uzņēmās Zālītis. Viņš aizsūtīja divus vīrus uz tuvējām mežsarga mājām Dubeņiekiem pēc pajūga. Mājās bija tikai sieva un mazi bērni, bet mežsargs kaut kur izbraucis ar zirgu. Pārbraukušo mežsargu ar visu pajūgu mobilizējām ievainotā komandiera pārvešanai.

Tad dodamies uz Plieņu tiltu. Izsūtītais izlūks atgriežas un ziņo: tiltu apsargā. Mēģinām pārkļūt pār Tebru bez tilta, bet ledus sāk plaisāt, tas zirga svaru nenes. Atgriežamies mežā, spriežam, kā tālāk rīkoties. Mūsu priekšlikums - ievainoto komandieri pagaidām novietot partizāna Krauliņa māj ās - Macpāns noraida.

Viņa pēdējie vārdi bija apmēram šādi: „Štāba grupu noteikti jāsaglabā, bet manas dienas skaitītas. Tādēļ atstājiet man automātu ar pāris diskiem un granātas; pirms nāves aizraidīšu uz viņpasauli ne vienu vien nelieti.”

Mēs, partizāni, šo priekšlikumu noraidījām. Macpāns ilgi domāja - acīmredzot viņš saprata, ka partizāni viņu neatstās. Un pēkšņi atskanēja revolvera šāviens - komandieris pats bija šķīries no dzīves.”

Jā, Macpāns izšķīrās, ievainotais komandieris, kas bija vienības sirds un smadzenes, tagad smagā ievainojuma dēļ kļuva par nastu štāba grupai un atņēma tai iespējas manevrēt. Kaujas iznākums bija paredzams viens - pie upes piespiestā štāba grupa tiks pilnīgi iznīcināta. Ne sava dzīvība, bet doma par cīņas perspektīvām nodarbināja komunista Macpāna prātu šajās liktenīgajās minūtēs.

Partizāni izkala ar dunčiem sasalušajā zemē kapu un ar dziļām sāpēm sirdī apbedīja savu komandieri.

„Sarkanā bulta”

11. oktobrī 2. Baltijas frontes izlūku daļa desantēja pie Usmas ezera triju izlūku grupu, kuras komandieris bija frontes izlūks, bijušais latviešu divīzijas karavīrs jaunākais leitnants Kārlis Maciņš. Viņš 14. oktobrī apvienoja no 283. (Latgales krievu) policijas bataljona dezertējušos 19 karavīrus, kurus vadīja daugavpilietis apakšvirsnieks V.Semjonovs un Usmas partizānu grupu kopējā partizāņu vienībā, kuru nosauca par „Sarkano bultu” par jaunās partizānu vienības komandieri kļuva 20 gadus vecais V.Semjonovs. K.Mačiņš kļuva par štāba priekšnieku un vienlaikus vadīja arī izlūkošanas darbu. Pateicoties K.Mačiņa pūlēm, frontes štābs 18. novembrī nometa „Sarkanajai bultai” bagātīgu ieroču kravu. Partizāni bāzējās vienuviet pie Abavas.

1944. gada novembrī un decembrī Abavas ziemeļu krastā pret hitleriešiem cīnījās arī leitnanta Roberta Rubeņa dezertējušo leģionāru bataljons, kas pirms tam bija atdalījies no ģenerāļa Kureļa grupas. Bataljons izturēja divas niknas kaujas, taču 7. decembrī to izklīdināja. 8. decembrī bataljons izbeidza savu eksistenci. Aptuveni 70 - 80 vīru pievienojās „Sarkanās bultas” partizānu vienībai. Rezultātā „Sarkanās bultas” partizāniem atšķirībā no Ziemeļkurzemes un Rietumkurzemes vienībām izdevās izveidot militāri visspēcīgāko partizānu vienību.

PATIESĪBA IR DZĪVA Decembrī, kad vienība bija izaugusi, K. Mačiņs un E. Āboliņš saņēma rīkojumu pievērsties tikai izlūkošanai un atstāt vienību. „Sarkanās bultas” komandieris V.Semjonovs gāja bojā 10. decembrī, kad ar savu vienību virzījās uz Abavas upi, lai pie Braslu mājām pārceltos otrā krastā.

1944. gada beigās vienības pamatsastāvā, neskaitot Usmas grupu, ietilpa 139 partizāni. Neilgi pirms Vācijas bruņoto spēku kapitulācijas no „Sarkanās bultas” 295 partizāniem, kas bija devuši zvērestu, 138 bija kādreizējie karagūstekņi, 83 - bijušie latviešu leģionāri, 48 - no Krievijas Federācijas un Baltkrievijas evakuētie iedzīvotāji, 23 - vietējie kurzemnieki, 3 - ārzemnieki no vērmahta.

Kauja un uzvara ielenkumā (7. marts)

Sākot ar februāra otro pusi, stāvoklis ar katru dienu sarežģījās, pārtikas bāze izsīka, apdzīvotās vietas ieņēma policija un karaspēks. Bija jūtams, ka gatavojas nopietns uzbrukums Abavas partizāniem, kuri vēl spītēja pretiniekam. Apkārtējās izlūku grupas bij a iztriektas no saviem ziemas mitekļiem un tagad meklēja glābiņu pie „Sarkanās bultas” Abavas krastā. Pavisam bija sanākušas kādas 7-8 grupas no Ugāles, Rendas, Zlēku un Kuldīgas puses. Ziemas kauj ās partizāniem un izlūkiem bij a kādi pāris desmiti ievainoto, pie tam vairākiem bija nepieciešamas operācijas. Ievainojumus operēja LVU Medicīnas fakultātes students (izcilā latviešu ķirurga Paula Stradiņa kādreizējais asistents) Jānis Tērauds.

Vienības kaujinieki dzīvoja jurtām līdzīgās teltīs ar atvērtu spraugu augšā dūmu izlaišanai. Tā kā telšu sienas bija pītas no zariem, tad vienīgais glābiņš salā bija ugunskurs. To dedzināja dienu un nakti. ... Lazaretes telts maz atšķīrās no citiem vienības mitekļiem. Tā tikai bij a plašāka un to sildīj a trīs ugunskuri. Gultu vietā bija no egļu zariem sakrautas iegarenas gubiņas.

Hospitāļa apsardzes un saglabāšanas jautājums arī bija viens no iemesliem, kādēļ „Sarkanās bultas” vadība nolēma gaidāmo kauju pieņemt, nevis manevrējot, bet gan aizstāvoties izdevīgās pozīcijās. Apvienotie Abavas mežabrāļu spēki bija ietekmīgi, un tie varēja dot nopietnu prettriecienu meža tīrītāju izstieptajām ķēdēm, sakaujot tās pa daļām.

Partizāni bija izvēlējušies izdevīgu nometnes vietu, kurai bija jākļūst arī par izšķirošās kaujas vietu.

7. martā, jau no paša rīta, izlūki ziņoja, ka Abavas dienvidu krastā parādījušās bruņotu ļaužu grupas baltos maskēšanās tērpos. Nometnē tika izziņota trauksme, partizānu vadi ieņēma iepriekš noteiktās pozīcijas. Austrumu sektorā izvietojās labi bruņotais, kaujinieciskais partizānu 1. vadsN. Drobotova vadībā un tam blakus līdz Abavas krastam -N.Kapustina nodaļa un frontes izlūki. Pārējie trīs kaujas vadi ieņēma pozīcijas pārējos trīs sektoros, bet izlūku vads tika atstāts rezervē pie slieteņiem. Nometnē palika arī saimniecības vada vīri, hospitālis un visi radisti ar raidstacijām-gatavi katru brīdi sākt atiešanu norādītajā virzienā.

Vēsturnieks, bijušais partizāns, Padomju Savienības Varonis Vilis Samsons grāmatā „Kurzemes meži šalc...” (R., Liesma, 1974.) raksta, ka pamatojoties uz ienaidnieka dokumentu fragmentiem par šo operāciju (Usmas, Ugāles policij as ziņoj umi), noskaidrots, ka ienaidnieka grupējumi bijuši 3 reizes lielāki. Uz izejas pozīcijām soda ekspedīcijas spēki izbrauca automašīnās iepriekšējā naktī, lai partizānu izlūki nepaspētu bildināt savējos par akcijas sākumu. Pirmais grupējums sapulcējās Cirkales - Zlēku ceļa apvidū; pulksten 5.00 izvērsās ķēdē un devās pa Krojupes abiem krastiem uz dienvidiem ar uzdevumu izķemmēt mežu līdz Abavai. Tajā ietilpa vairākas žandarmu nodaļas un jagdkomandas, tuvējo pagastu policistu daudzās grupas -kopskaitā vairāki simti esesiešu, apmēram bataljona vai pusotra bataljona stiprumā. Uz austrumiem no Cirkales pulcējās otrs uzbrucēju grupējums, kurš savas izejas pozīcijas pie Pluču purva sasniedza krietni vēlāk un tikai ap pusdienlaiku varēja doties uzbrukumā pret partizānu nometni no Pluču māju puses. Šis grupējums sastāvēja no kompaktām esesiešu vienībām, to sastāvā bija ieslēgta arī kāda vlasoviešu nodaļa, kas dzīvoja Usmas skolā. Arī šie spēki sasniedza armijas bataljona apmērus.

Un, beidzot, uz Kuldīgu no frontes pārsviestais vāciešu pulks kopā ar apriņķa policijas nodaļām bloķēja Abavas krastu no dienvidiem. Krojnieku māju apkārtnē koncentrējās pāris simti vācu kareivju.

Pirmā apšaude notika ziemeļu sektorā ap pulksten 11.00. virzīdamies pa Krojes kreiso krastu, mežu pārmeklētāji vispirms uzdūrās partizānu posteņa ložmetējam un zem tā spēcīgās uguns atkāpās. Savākuši spēkus, uzbrucēji vairākkārt ķēdē tuvojās partizānu kaujas līnijai, kas stiepās cauri purvainajam meža izcirtumam. Partizānu spēcīgā šauteņu un automātu uguns tos vienmēr atsvieda atpakaļ.

„Pa Kroj es kreiso krastu un gar stigu no Cirkales puses fašisti nāca uzbrukumā līdz pat vakaram, bet ne sevišķi spēcīgi, tā kā negribīgi. Klaigāja visādās valodās - gan vāciski, gan latviski, gan krieviski, „stāsta 2. vada komandieris I.Tīrums.

Vācu majoram Bereheitam tā aiī neizdevās savākt lielākus spēkus pret partizānu aizsardzības ziemeļu sektoru. Policijas grupas, ko vadīja vācu žandarmi, noklīda. Daļa noklīda nejauši, jo lielajā mežā tiešām bija grūti orientēties, bet lielākā dala „noklīda” apzināti, vairīdamās un apiedama kvartālus, kur bija dzirdams kaujas troksnis. Dažas policistu nodaļas, kā, piemēram, Usmas šucmaņi, atgriezās māj ās tikai trešaj ā dienā. Traģikomisks ir Usmas pagasta policijas virskārtībnieka „varonīgās odisejas” pieraksts:

Usmas policistu un šucmaņu 20 vīm lielu gmpu šai akcijā vadījis kāds žandarmērijas apakšvirsnieks Spinke ; virzījušies viņi pa Krojes labo krastu, tādēļ līdz Abavai ar partizāniem nav „sadūrušies”, lai gan blakus dzirdējuši kaujas troksni.

Virskārtībnieks stāsta: „2 km attālumā no Abavas atradām tukšu nometni, kas nesen atstāta. Te dzīvojuši kādi 100 bandīti (bailēm lielas acis, — tā varēja būt kādas izlūku grupas nometne). Pa ceļam uzdūrāmies vēl siltam līķim vācu formā (itātad šausmas sāk pārņemt vācu kalpus).

Izgājām Abavas krastā iepretim Krojniekiem - esam atrāvušies (?!) no galvenajiem spēkiem (tas jau skan tīri priecīgi, kā atvieglota nopūta, ka briesmas aiz muguras, bet, izrādās, ka tās vēl tikai sāksies). Spinke dod rīkojumu virzīties pa Abavas ziemeļu krastu Pluču virzienā. Pulkstens apmēram 15.00 -16.00. Upes krasti stāvi, apauguši. No kreisās - stipra uguns. (Šucmaņi iemaldījušies partizānu dienvidrietumu aizsardzības sektorā). Metamies aizsegā pie paša krasta, šaujam (Vai šāva, tas ļoti apšaubāms, bet aizsegā slēpās — tas droši). Baidījāmies no ielenkuma, mūs varēja apmētāt ar rokas granātām no augšas. Spinke ar dažiem metās pāri upei un veikli uzrāpās stāvajā krastā (tātad, žandarmu apakšvirsnieks, pametis „iedzimtos”, uzticēja savu likteni paša veiklajām kājām).

Piekraste no bandītu ložu trāpījumiem kūpēja... Stāvoklis kritisks, tālāk virzīties ari nevarējām - priekšā neaizsalis atvars. Man blakus kādu ievainoja, tas nometa savu šauteni un arī trofeju šauteni. Tā kā nekāda pavēle nepienāca un citas izejas nebij a, ari mēs metāmies uz pretēj о krastu (beidzot sadūšojušies, jo partizānu lodes sasniedza arī pacerēm pieplakušos). Aiz tīruma sapulcējāmies vairs tikai divpadsmit. Lai izvairītos no varbūtējas ielenkšanas, devāmies uz Kuldīgas pusi (tātad veselus 20 kilometrus mukuši, kaut partizāni nemaz nedomāja sekot)”

Minētā šucmaņu grupa uz Abavas ledus uzkūlās nejauši. Abavas labo krastu pirms tam - pulksten 12.30 - jau bija sturmējusi pēc visiem kara likumiem pretinieka rota - kādi 60 cilvēki. Viņus no mežmalas sagaidīja ar pēkšņu un sīvu uguni partizānu vads, no kreisāflanga izlūki piepalīdzēja ar automātiem. Un, kad palīgā piesteidzās kaujas grupa, kuru štāba priekšnieks Kirjanovs personīgi atsauca no Krojupes pozīcijām, hitlerieši bēga atpakaļ pāri upei, pārklādami ledu ar saviem līķiem. No mežabrāļu ciešās uguns pretējais krasts tiešām kūpēja, bet viņu mestās granātas rāva robus ledū un bēdzēju rindās. Bija izcīnīta uzvara arī dienvidrietumu sektorā.

Visgrūtāk klāj ās mežabrāļiem aizsardzības austrumu posmā. Te pret vienu partizānu vadu un Kapustina nodaļu vērsās ap 400 hitleriešu. Tātad, hitleriešu pārspēks bija pieckārtīgs. Trešajā triecienā esesiešiem izdevās pārraut partizānu aizsardzības ķēdi l.vada un Kapustina izlūku pozīciju saskarē. Fašisti apšaudīja partizānu pozīcijas ar granātmetēju un „faustpatronām”. Uzbrucēju ķīlis tuvojās štāba mītnei, stāvoklis bija nopietns. Partizānu vienības vadība meta pretim uzbrucējiem pēdējo rezervi - partizānu kaujas izlūkošanas vadu V. Semjonova vadībā. Rezultātā ienaidnieks tika padzīts atpakaļ aiz grāvja, aizsardzības līnija atjaunota. Bija izcīnīta uzvara - skaitliski pārākais ienaidnieks sakauts pa daļām visos aizsardzības sektoros. Partizāni kaujas laukā saskaitīja 70 kritušos hitleriešus. No Abavas ledus novākt savējo 40 līķus meža ķemmētāji iedrošinājās tikai pēc vairākām dienām. Partizāniem bija 3 kritušie un 6 ievainotie, starp tiem arī drosmīgais štāba priekšnieks V. Kirjanovs.

Pēdējās abaviešu kaujas (1. maijs)

Pavasara pusē pretpartizānu operācijas Abavas mežos visumā pierima un nebija vairs tik bīstamas, toties viņu atbalstītāju vajāšanas SD un lauka žandarmērija vēl pastiprināja. Pavasaiī Kurzemē visvairāk ālējās vlasoviešu un latviešu mežakaķu bandas. Antifašistisko valstu koalīcijas drīzā uzvara, kas tuvināja aiī kara noziedznieku taisnīgā soda dienu, viņus galīgi satracināja.

Marta vidū „Sarkanajā bultā” ieradās trīs Macpāna vienības sakarnieki. Ievainotā Drobotova vietā par 1. kaujas vada komandieri tika iecelts Raimonds Zālītis. Ar to tika izrādīta cieņa un uzticība Rietumkurzemes varonīgajiem mežabrāļiem, kuriem nācās piedzīvot daudz skarbāku likteni nekā abaviešiem. Jau

13. martā 60 vlasovieši, pārcēlušies pāri Abavai, bija sadzinuši partizānu jaunās nometnes vietu pie Dāmiem. Pozīcijās tika izvirzīts 3. partizānu vads, kas bija lielākais, un vācu fīrera pakalpiņi bēga, atstādami 3 kritušos. 29. martā pussimt vīru liela jagdkomanda negaidīti iebruka 3. vada novietojumā. Partizāni ātrumā organizēj a pretestību, izvirzīja 2 kauj as grupas iebrucējiem flangā, un esesieši atkal ar kaunu pameta kaujas lauku.

30.aprīlī partizāni uzturējās Abavas labajā krastā pie Cērp-jiem. Fašistiskie salašņas divu rotu stiprumā virzījās uz nometnes pusi. Partizāni izbīdīja ugunspozīcijās 2 ložmetējus. Tie divas stundas apšaudīja uzbrucējus, kas savākuši ievainotos, atkāpās. Partizānu vienība apmetās turpat Pluču purva dienvidu malā un uzstādīja teltenes pusapaļā paugura ielokā, izvērsa saimniecību, sakūra ugunskurus. Izlūki ziņoja, ka fašisti no Plučiem negatavojas aiziet; tātad rīt bija iespējama jauna sadursme. Partizāni bija ieņēmuši izdevīgu vietu - aiz muguras atradās tālu pārskatāmais staignais Pluču purvs, tas pilnīgi sedza pieejas nometnei no ziemeļiem. Nākot no Plučiem pa stigu, hitleriešiem bija jāšķērso retām priedēm apaugušais paugurs. Tādēļ aiī tika dots rīkojums kaujas vadiem ierakties paugura virsotnē. Vēsturnieku ekspedīcija 1961. gadā saskaitīja puskilometru garajā uzkalnā pavisam 24 divvietīgas ložmetēju ligzdas un apmēram 60 strēlnieku ierakumus. Kaujas vadiem tika noteikts turpat ierakumos atpūsties un sagaidīt lītu. Izlūku vads, kā vienmēr, palika rezervē pašā nometnē.

1. maija rītā nometnei pa pielijušo un staigno mežu tuvojās ekspedīcijas spēki apmēram bataljona stiprumā. Viņus vedis kāds spiegs brūnos svārkos. Uzbrucēji brida, lādēdamies visās trijās valodās. Pirmo triecienu pulksten 10.30 uztvēra paugura dienvidrietumu stūrī izvietotais 1. vads, kuru komandēja R. Zā-lītis. Vlasoviešu priekšējai rotai tika ļauts izbrist no biezokņa, tad ar nāvējošas uguns zalvi to sadzina atpakaļ dumbrājā.

Pēc pirmā sāpīgā prettrieciena hitlerieši ilgi kārtojās, tad uzsāka jaunu ilgstošu kalna sturmēšanu visā gammā. Jāatzīmē, ka Zālītis, paredzot vada pozīcijas apiešanas iespēju no rietumiem, bija izvirzījis vienu rokas ložmetēju spēcīgās sprosta pozīcijās dziļāk mežā sava labā flanga un visas uzkalnu grēdas segšanai. Šī piesardzība bija vietā - vairākkārt pretinieka nodaļa mēģināja tikt garām partizānu flangam, bet saņēmusi spēcīgu pretuguni, lādēdamās rāpoja atpakaļ. Kaujā no pretinieka puses - kā atzīmēts dokumentos - piedalījās 600 karotāju. Kalna virsotni apšaudīja jagdkomandas ložmetēji, esesieši laida darbā pat „faustpatronas”. Ja aiī vienā otrā vietā hitleriešiem izdevās pietuvoties kalna pakājei, tad no augšas tos apbēra ar granātu kmsu, un tie bija spiesti atkāpties. Trīs stundas hitlerieši, dusmās zobus griezdami, lēja savas asinis purva dangās, bet uzkalnā netika. Atvilkusies mežā, jagdkomanda mēģināja pa rāciju izsaukt palīgspēkus, taču bija vajadzīga puse dienas, lai no tuvākajiem garnizoniem varētu atbrist palīgi.

(Spriežot pēc tā laika radiogrammām, „Sarkanās bultas” tuvumā bija izvietoti ievērojami pretinieka spēki: Usmā - vērmahta bataljons, Ugālē - 2 bataljoni, Cirkalē - 200 karavīru, Zlēkās - 300, Leišos - 2 vlasoviešu bataljoni.)

„Vācieši blīvo partizānu uguni neizturēja un atkāpās,” atceras vienības komandieris V.Stolbovs. „Visu pēcpusdienu viņi gulēja mežā un gaidīja palīgspēkus. Lai neatstātu kritušos, esesieši visādiem paņēmieniem centās tos izvilkt no kaujas lauka, piemēram, uzmeta cilpu ap līķa kāju, un garās virves galā vairāki friči, slēpdamies aiz kokiem vilka savējo klāt. Kājās stāvēt nevarēja, partizāni tūdaļ nopļautu no augšas. Partizānu uguns, tiešām, hitleriešus bija pļāvusi rindām. Nākamās 2-3 dienas bataljons nodarbojas tikai ar to, lai izgādātu savējo līķus un ievainotos no meža. Mums krita Mihails, viņu nogalināja mīna, 2 bija ievainoti. Kritušo aprakām turpat uzkalnā, un vēl dienā, apgājuši fašistu ķēdi, kas gaidīja palīgus, devāmies uz Abavu. Upei pārkļuvām brišus, jo laivu nebija. Apmetāmies aiz Lemzeriem, kur arī sagaidījām Uzvaras dienu.”

Izrādījās, ka partizānu atiešana pēc pretinieka atspiešanas bija savlaicīga. Vakarā uz Plučiem virzījušies trīs citi hitleriešu bataljoni, lai nobloķētu Abavas krastu. Taču palika ar garu degunu; jau pulksten 16.00 partizāni bija šķērsojuši upi.

Rietumkurzemē - traģiski (Grīni)

Grīņu partizānu vienība izveidojās Grīnu purva masīvā gar jūrmalu, starp Ziemupi un Saku. Grupas pamatā bija vietējie jaunieši, kas izvairījās no mobilizācijas latviešu leģionā. Trīs Grīņu partizāņu grupas vi enā apakšvienībā apvienoj a A.Macpāns, kas bija ieradies Grīnos 1944. gada vasarā. Par centra grupas vadītāju viņš iecēla Jāni Kroni. Grīnu apakšvienībā bija 30 - 40 apbruņotu partizānu.

Grūti bija partizāniem manevrēt sadrumstalotajā Cīravas -Sakas masīvā un retajos piejūras silos abpus Pāvilostai, tomēr partizānu un frontes izlūku darbība nopietni traucēja nostiprināt šo svaiīgo 18. vācu armijas aizmugures zonu.

Tā kā jagdkomandas un policijas spēki nespēja neko efektīvu iesākt pret mežabrāļiem, 18. vācu armijas štābs, kas atradās Rudbāržos, pats ņēma partizānu apkarošanu savās rokās, izdalīdams speciālas vērmahta komandas partizānu vajāšanai.

9. decembra vakarā, kad tikko bija rezumēta Zlēku slepkavības bilance, štāba kaujas darbības žurnālā ir izdarīts jauns ieraksts par armijas un policijas vienošanos rīkot ekspedīciju Pāvilostas rajonā, kura tad arī notika decembra vidū ar SS oberfīrera Jekelna akceptu.

Vairākus soda ekspedīcijas viļņus decembrī pārdzīvoja Rie-tumkurzemes partizāni: jau mēneša sākumā, sevišķi draudīgus decembra vidū un pašā mēneša nogalē.

Vispirms hitlerieši ķērās pie Grīņu meža „tīrīšanas”. Šis piejūras masīvs, kam visā garumā piekļāvās ienaidnieka komunikācijas, partizāniem gan bija izdevīgs diversiju darbiem, bet ekspedīcijas gadījumā to varēja noslēgt kā lamatas. Ar pāris simts labi apbruņotiem esesiešiem nelielā partizānu nodaļa nevarēja uzsākt kauju. Vajadzēja bieži mainīt apmetnes vietas, jaukt pēdas. Nereti gadījās, ka partizānu ķērāji lādēdamies brida cauri Tīrpurva neaizsalstošajām dūkstīm, bet partizāni no kādas purva salas viņus novēroja. Partizāniem pavisam grūta dzīvošana kļuva tad, kad decembra sākumā Pāvilostas apkārtnē ieradās 18. armijas štāba izdalītās speciālās komandas - armijas bataljoni. Tie izvērsās milzīgā ķēdē no jūras līdz pat dzelzceļam. Kaut arī nevienu no abām grīniešu grupām tieši neizdevās ielenkt, pēc daudzajiem pārskrējieniem un izvairīšanās manevriem vairāki partizāni atpalika un noklīda. Palikuši bezizejas stāvoklī - bez pārtikas, viņi devās „uz malu” pie tuviniekiem, bet tur bieži gaidīja ķērāju lamatas. Daži krita dzīvi esesiešu rokās, un rūdītie nelieši prata no jauniešiem izspiest informāciju, kas deva orientierus jaunām lenkšanām.

Palielās mežabrāļu grupas sāka noasiņot un kust. Jagd-komandai decembra pirmajā pusē izdevās nemanīti pielīst

PATIESĪBA IR DZĪVA Gržibovska grupai un sagūstīt posteni. Pusielenktie partizāni atšaudīdamies atgāja, krita vietējais puisis Dunaiskis.

14. decembrī gūstītāji bija atklājuši arī Jāņa Kroņa grupas apmētai purva kalvā starp Lielgulēniem un Ligzdiņiem; tai bija pievienojušies vairāki otrapulciņacīnītāji. Simsonajagdkomandas glūniķi arī šoreiz gribēja pārsteigt partizānus un rīta krēslā tuvojās nometnei. Taču postenis laikus saklausīja lūstošā ledus troksni un sacēla trauksmi. Tā partizāni laikā paguva atstāt savu apmetni.

Atkāpšanos sedza komandieris un ložmetējnieks. Ar spēcīgu uguni viņi noguldīja pirmos hitleriešus, kas ar suņiem pa pēdām sekoja grupai. Pārmaiņus vedot uguni, sedzēji cerēja tikt pāri pļaviņai uz meža puduri, bet pēdēj ā pārskrēj ienā J. Kroni ievainoj а vēderā. Atejošie partizāni pēc kāda laika dzirdējuši divus dobjus sprādzienus un garas automātu kārtas. Otrajā dienā viņi uzzināja, ka pirms nāves partizānu komandieris vēl bija uzspridzinājis divas granātas. Zaudējumi bija ari vaj ātājiem.

Leģionāri pret hitleriešiem

Kurzemes mežos 1944. gada rudenī izveidojās ari vairākas dezertējušo leģionāru nodaļas. Tās, diemžēl, neprata izmantot partizāniem nepieciešamo manevrēšanas tehniku un bieži vien pēc pirmās neveiksmīgās kaujas izira.

1944. gada oktobri mežā, dienvidos no Engures ezera izveidojās bijušās Latvijas armijas leitnanta Edvīna Zelmeņa vienība ar aptuveni 180 partizāniem. Viņš kopā ar aptuveni 40 leģionāriem bija dezertējis no 19. latviešu ieroču SS grenadieru divīzijas. Vienībai pievienojās ari aptuveni 50 dezertējuši ROA karavīri (vlasovieši), galvenokārt krievi un ukraiņi. Mazliet vēlāk ceļu uz vienību atrada vairāki desmiti citu latviešu karavīru un vietējo Laucienas nelegālistu. E.Zelmenis un viņa sieva ļoti neieredzēja nacistus. Vācu virsnieki piedzērušies ar automašīnu

bija sabraukuši viņu meitu, kas mirusi. Vācu gaisa spēku izpalīgos bij a kriti s viņu dēls. E. Zelmeņa karstākā vēlēšanās bij а sist hitleriešus, kur vien tie sastopami. Pēc tikšanās ar padomju frontes izlūka Vladimira Sļepņova grupu 1944. gada oktobra otrajā pusē E.Zelmenis V. Sļepņova uzdevumā sāka novērot kustību pa ceļiem un vākt izlūkziņas.

1944. gada 26. oktobrī nometni ielenca lielas soda ekspedīcijas vienības. Otrās dienas rītā ar gaismiņu sākās uzbrukums. Zelmeņa vienība kopā ar nelielu Sarkanarmijas frontes izlūku grupu vi su di enu atsita niknus vāci ešu uzbrukumus. Tika satriekti trīs ienaidnieka uzbrukuma viļņi, kas vēlās uz partizāniem ik pēc 2-3 stundām. E.Zelmenis kopā ar frontes izlūku grupas komandieri pieņēma lēmumu straujā triecienā pārraut pretinieka loku un iziet no ielenkuma. Tas izdevās, kaut arī prasīja smagus upurus. Nodaļas komandiera E.Zelmeņa un viņa drosmīgās dzīvesbiedres Mildas dzīves pavediens aprāvās traģiski. Vācu uzbrukuma laikā Milda tika ievainota, un, kad visapkārt atkal parādījās vācieši, lai nekristu gūstā, E.Zelmenis nošāva sievu un nošāvās pats.

Liels bija Latvijas pretnacistisko partizāņu formāciju skaits. Bija izveidojušās trīs partizāņu brigādes, 24 spēcīgas partizāņu vienības, 33 partizānu apakšvienības un atsevišķi vadi. Dažādos Latvijas rajonos ar desantu tika nogādāts vairāk nekā 100 frontes izlūku grupu ar 2 - 12 cilvēkiem katrā, kuru darbība veicināja arī pretnacistisko partizānu kustības izvēršanos Latvijā. Kurzemē bija aptuveni tūkstotis bruņotu kaujinieku partizāņu vienībās un pustūkstotis - frontes izlūku grupās.

Avoti: Igors Vārpa „Lah’iešu karavīrs zem Krievijas impērijas, padomju Krievijas un PSRS karogiem ”, Nordik, 2006.

Vilis Samsons „Kurzemes meži šalc... ”, Liesma, 1974.

.

Ienaidnieka aizmugurē

1943. gada jūlija beigās uz Rīgu tika nosūtīts LKP un LĻKJS CK Operatīvo grupu pilnvarotais Imants Sudmalis. Viņa uzdevums bija apvienot Rīgas pagrīdes organizācijas. 1944. gada janvārī viņa vadībā darbojās 11 komjauniešu grupas, 7 atsevišķi komjaunieši un 2 pagrīdes organizācijas Rīgā un tās apriņķī, kā aff 4 grupas Jelgavā.

Taču aff ienaidnieks nesnauda. Ar nodevēja radista Sedli-nieka un aģentu - provokatoru Gudlovska un Ragozina palīdzību drošības policijai izdevās nokļūt uz pagrīdnieku pēdām. Hitleriešu rokās nokļuva arī I.Sudmaļa tuvākie līdzgaitnieki Dž. Bankovičs un M.Skreija.

IMANTA SUDMAĻA pirmsnāves vēstule

25. maijā 1944.g.

Dārgo Marusīt, Aijuk, Sarmuk!

Nezinu, vai Jūs šos pēdējos manus vārdus kādreiz lasīsiet, bet tomēr uzrakstīšu. Pēc pāris stundām man izpildīs nāves spriedumu. Tiesa bija 13. maijā jau, un tā man ir bijis diezgan laika pārdomāt savu dzīvi. Es atskatījos uz aizvadītām dienām un nekā man nav sev ko pārmest. Esmu bijis cilvēks un cīnītājs šajās tik izšķirošajās cilvēku cilts dienās! Kaut nākotne būtu labāka un laimīgāka, tai tādai ir jābūt! Veltīgi tik daudz asiņu nevar tikt izliets.

Nebēdājies, Marusīt, daudz, - mūžīgi neviens vēl nav dzīvojis. Audzini Aijuku un Sarmīti, lai viņas kādreiz par mani piemin, lai viņu dzīve ir priecīga un labāka.

Dzīvo vesela, Marusīt, pateicos par visu labo, ko man devi. Zini, noglaudi Aijuku un Sarmuku no manis.

* * *

Lieli nopelni mobilizācijas jaukšanā bija Rīgas antifašistiskās pagrīdes grupai, ko vadīja Hado Lapsa un komjaunietis Eduards Indulēns. Ar uzticama cilvēka - Annas Sitkes - starpniecību centrālaj ā mobilizācij as komi sij ā Rīgā izdevās iegūt dokumentus vairāku simtu līdzinieku atbrīvošanai no iesaukšanas vācu armijā. Pagrīdnieki paši tomēr gāja bojā.

HADO LAPSAS pirmsnāves vēstule

Labo māšel!

Tu droši brīnīsies par manu lielo rakstīšanas kāri, kad saņemsi no Pētera šo garo vēstuli. Tomēr tur neko nevar darīt; pirms mani šodien apbalvos ar 8 gr svina, gribu nokratīt no sirds visu, kas pa šiem diviem mēnešiem uzkrājies. Šai vēstulē vairs nerunāšu par sevi, bet gan par tiem nelaimīgajiem biedriem, ar kuriem es biju kopā. Tā kā jūs mani atriebsiet, tā, lai aiī viņu necilvēcīgās mokas tiktu simtkārt atriebtas, lai viņi dabūtu gandarījumu. Nezinu, vai spēšu to attēlot, - tomēr mēģināšu.

Esmu redzējis izraktos, vāciešu sakropļotos mirušos, kas bija gulējuši zemē jau pāris mēnešu. Toreiz man vēl nenāca prātā, ka šādā izskatā cilvēkus redzēšu dzīvus un šeit pat Rīgā, Reimersa ielas pagrabos. Lai nolādēts šis nams ar visiem tā apdzīvotājiem, gan vāciešiem - slepkavām, gan viņiem paklausīgajiem bendēm - sadistiem Tabakiem un citiem suņiem.

Mani apcietināja š.g. 2. jūlijā. Tai pašā dienā tiku ievietots šā drausmā nama pagrabā. Sēdēju 1. kamerā, kur starp 7-8 apcietinātajiem atradās arī kāds kalējs Kļava vai Kļaviņš, cik atceros, no Ogres pagasta. Sākumā nevienu neievēroju, jo biju satraukts par savu apcietināšanu. Pēc kādām pāris stundām nomierinājos un sāku sarunāties ar saviem biedriem. Katrs stāstīja savas klizmas un rādīja spīdzināšanas zīmes miesā. Skats bija drausmīgs, bet kaut kas neiedomājams atklājās manām acīm tad, kad, lēni vilcinoties, ar gandrīz trulu izteiksmi sejā, novilka kreklu visu laiku nomaļus sēdošais ap 40 -45 gadus vecais, bālais vīrs Kļava. Tā, ko mēs redzējām vairs nebija cilvēka miesa. Viss augums, no kāju pēdām sākot līdz pakausim, bija nevis kā citiem zils jeb citā varavīksnes krāsā, bet gan izskatījās, ka šis nelaimīgais būtu dzīvs cepts - visa miesa bija brūni uztūkusi...

Kalēj s Kļava pastāstīj a par sevi, ka viņš esot precēj ies, 2 bērnu tēvs un 1940./41. gadā bijis arodbiedrības aktīvists. Par aktīvista darbību pēc vācu ienākšanas apcietināts, bet pēc kaimiņu labām atsauksmēm atkal atsvabināts. Otro reizi apcietināts un novests Ogres SD policijā. Tur viņš arī tā apstrādāts, kā mēs to redzējām. Kāds nožēlojams provokators, SD ziņotājs viņu apvainojis simpatizēšanā boļševikiem un par to, ka viņam it kā esot noslēpts revolveris. Par šo neesošo ieroci latviešu policisti viņu situši sešas dienas no vietas. Pirmā diena esot bijusi briesmīga, otrā vēl briesmīgāka, bet turpmākajās vairs sāpes nav sajutis.

Kungi slepkavas lielākoties vienmēr bijuši pilnā: tie visi trīs „strādājuši” pārmaiņus, līdz moceklis kritis bezsamaņā. Pēc pamošanās „darbs” atkal turpināts. Kā jau teicu, tas ildzis sešas dienas, un tad Kļava atgādāts uz Rīgu. Apcietināta arī viņa sieva, un, kas ar to un bērniem noticis, to viņš, protams, nezināja. Šo nelaimīgo mocekli vēl satiku kādas trīs līdz četras reizes, braukdams uz pratināšanu. Ka arī šeit viņu sita, tas nemaz nav jāsaka, jo visa Vācijas vara un „taisnība” balstās tikai uz necilvēcīgo varas darbību. Pēdēj о reizi redzot Kļavu pēc pratināšanas, no šausmām un bezspēcīgām dusmām nezināju, ko iesākt. Pēc dažām prombūtnes stundām viņu ielaida mūsu kamerā. Viņš neieradās kā dzīvs cilvēks, bet gan kā no moku sola noņemts moceklis. Ja pārējie kameras biedri viņu nebūtu saturējuši un nosēdinājuši uz sola pie centrālapkures radiatora, kuru viņš izlietoja savas sasistās sejas dzesēšanai, viņš būtu nokritis uz grīdas. Moceklis bija pusnesamaņā; seja viņam bija drausmīgi sasista, kreisā auss atplēsta, asiņaina un uzpampusi, seja miroņa bālumā, izņemot sitienu atstātās pēdas, gaišie mati pilni sviedru. Neesmu nekad raudājis, bet tas, ko redzēju, man sadzina acīs asaras.

No tā laika man ir tikai viena vēlēšanās; lai viņš un tie daudzie citi, piemēram, Ludvigs un Malvīne Kukurēviči, kurus nogalināja 8.augustā, tiktu atriebti.

Vēl, mīļā māsiņ, es Tev varētu daudz ko pastāstīt, bet mans laiks ir īss - ik brīdi gaidu, kad mani vedīs uz Biķernieku mežu.

Māsiņ, Tu esi vienmēr bijusi īsta latviešu sieviete, un Tavs pienākums ir gādāt, lai tad, kad šī izkurtējusī iekārta būs sabrukusi, lai visi to nelaimīgo mocekļu vārdi, kurus var lasīt uz Centrālcietuma 2. korpusa kameras sienām, lai tie būtu sūdzētāji pret šiem nolādētajiem hitleriešiem un vēl jo vairāk nicināmajiem latviešu nodevējiem - bangerskiem, Tabakiem un citiem slepkavām - sadistiem. Visiem šiem vācu suņiem jāsaņem atmaksa.

Nekad nedrīkst piedot šiem izdzimteņiem to, ka viņi mērdējuši politiskos ieslodzītos ar savārītu ūdeni, līdz aiz bada un nespējas, kā tas gadījās arī man, tie krīt gar zemi.

Neaizmirstiet, jūs, dzīvie cilvēki, ka mēs par katru nieku esam si sti pa sej u un bai dīti ar nošaušanu. Mēs esam pārcietuši tās šausmas ik nakti, gaidot, kad vedīs uz kāršanu vai uz Biķernieku mežu. Mēs esam dzirdējuši savu biedreņu un biedru vaimanas, kad tos veda prom. Mēs esam redzējuši, ka pēc ievešanas kamerā sasistais, nenākot pie samaņas, pēc pusstundas nomirst. (Šāds gadījums notika 1. korpusa 26. kamerā. Liecinieki ir mani biedri Andrejs Grauds un M. Klānis.)

Nāvi SD asinssuņiem un vācu fašistu palīgiem!

Es ceru, ka Tev nenāks prātā šo īso rakstu apšaubīt. Viss šeit rakstītais ir pārākbāls, salīdzinot arīsteriību, bet, kāj au Tev teicu,

mans laiks ir ļoti īss. Nezinu, vai šo lapeli paspēšu pierakstīt. Tādēļ vēl teikšu šādu vēlēšanos. Es ticu un miršu pārliecībā, ka es un mans pēdējais līdzgaitnieks Indulēns un šie daudzie noslepkavotie un nomocītie cīnītāji tiks pienācīgi atriebti un viņu piederīgiem gandarīts. Bet es vēlētos, lai tad, kad Latvija atkal būs brīva un Tu šo vēstuli saņemsi, tā tiktu publicēta, lai vēl dzīvi palikušie zinātu to, kā mēs - tūkstoši mirām.

Vēlreiz lūdzu Tevi, manis dēļ nesēro un nepārplūsti asarās, jo mirstu par savu pārliecību, apziņā, ka esmu darījis daudz šīs vergu valsts Vācijas ārdīšanā un ka uz laikiem palikšu savu biedru atmiņā kā vīrs, kas nebaidījās atklāta vārda, nedz nāves.

Tavs brālis Hado

(J.Dzintars „Neredzamāfronte ”, Zvaigzne, R., 1970., LaNijas Komiteja kultūras sakariem ar tautiešiem ārzemēs)

ANDREJA UPĪŠA UZSAUKUMS LATVIEŠU JAUNATNEI

Nāvi vācu okupantiem!

G1 ab āj i et cilvēcību!

Vē stul e 1 atvj u jaunatnei!

Ja hitleriskā fašisma trakošanu sauktu par necilvēcību, tas nebūtu īsti pareizi: cilvēcībai pretstatu var stādīt tikai tajā pašā plāksnē, kuras apzīmējuma saknē ir vārds „cilvēks”. Fašismam ar šo cēlo sakni nav nekā kopēja. Runāt par fašistisko bandu zvēri skumu pavedina paša Hitlera un viņa tuvāko rokaspuišu runas un raksti.

„Esiet kā jauni zvēri!” viņi sauca savai vācu jaunatnei, mācīdami tai saplosīt visu, ko līdzšinējā kultūras pasaule turēja par tikumu - cieņu pret vecākiem, ģimeni, sievieti un līdzcilvēkiem, - audzinādami un dresēdami savus zeņķus par profesionāliem netikļiem un bandītiem.

BET ARĪ ZVĒRAM NAV PIELĪDZINĀMS ŠIS FAŠISTISKĀ, BRŪNĀ PŪĶA PERĒJUMS, KAS PATLABAN JAU DIVUS GADUS APGĀNA PADOMJU SAVIENĪBAS ZEMI.

Pat maitu rijējai hiēnai un asiņu dzērājai ērcei būtu pilnas tiesības ņemt ļaunā, ja tās nostādītu blakus fašistiem. Zvērs uzbrūk un saplosa tad, kad izsalcis, bet pierijies viņš guļ. Asiņu piesūkusies ērce atkrīt no dzīvas miesas zālē un pati tur nosprāgst.

Faši stu ordām nekad nav di ezgan, j о vairāk tāds faši sts ēd, j о vairāk viņam salkst, kad viņš ir padzēris līdz kaklam, tad viņam slāpst vēl līdz acīm un pāri galvai.

Līdzšinējā kara gaita tādu mums rāda ne vien briesmoni „fīreru” un viņa ģenerāļus, bet arī fašistisko zaldātu lielāko vairumu.

Pirms kara franči noķēra kādu pasaulē neredzētu kaklu griezēju un uzšķērdēju, vācieti Hārmani - tad visi sprieda, ka tas ir deģenerāts, psihiski slims izdzimtenis. Tagad mēs redzam, ka tas bijis vēl gluži negatavs, par agru izlēcis fašists, fašisma tips un simbols, drausmīgs brīdinājums miermīlīgai cilvēcei.

Pasaule ir piedzīvojusi visādus briesmu laikus, vēsturē un tautu atmiņā kā asiņaini šausmu rēgi paglabājušies barbari, vandaļi, huņņi un kanibāli. Tomēr šie vārdi tiklab pa vienam, kā visi kopā ir par nevarīgiem kaut aptuveni apzīmēt fašisma būtību.

Varbūt tikai kāds apokaliptisks vizionieris jaunajā Jāņa parādīšanās grāmatā varētu uzrakstīt pareizo nosaukumu miljon-galvainajam un miljonkājainajam polipam, kam tikai Sarkanā Armija mūsu Tēvijas plašumos lika apmest kūleni atpakaļ un atjēgt, ka ir vēl pasaulē arī kaut kas, ko nevar nožņaugt un aprīt. Šī neradījuma pēdējais loceklis un cīpsla, sākot ar fīreru, ģenerālmaršalu un iztrenētu bendes kalpu gestapovieti, ir vienas pašas dziņas apņemti - sadistiskā tīksmē graut, slepkavot, mocīt, iznīcināt cilvēces gadu tūkstošu darbu un pašu cilvēku tam līdzi.

Drīz pienāks laiks, kad vēsturnieki un sociologi nosēdīsies pie asinīs samirkušiem dokumentiem, lai no tiem nemaldīgi apgaismotu fašisma ģenealoģiju. Bet tā būs zinātniska diagnoze par brīdinājumu, bilance un konstatējums, ne attaisnojums.

FAŠISMU ATTAISNOT NEVIENS UN NEKAS NEVAR, ТIKАI SPRIEDUMU PASLUDINĀT UN IZPILDĪT!

Un Austrumu frontē šis izpildījums jau ir sācies.

Mēs esam šīs frontes kareivji - un, kamēr vēl kaut jel viens dzīvs fašists - okupants ar savu smirdošo elpu sagāna mūsu tēvijas gaisu, mēs paliekam cīņā iznīdēt šo negantnieku sugu no pasaules...

Vācu fašistā mēs nīstam tikai tās sugas pēdējo, riebīgāko izdzimteni, kura gadu simteņiem mīdījusi Latvijas zemi un verdzinājusi latviešu tautu.

Cīņā pret fašistiem atmetiet katru ierunu, attaisnojumu un mīkstinājumu! Jūs bez saudzības klājat plaukstu virsū odam, un jums ne prātā nenāk iebildums, ka šai radībiņai slāpst un ka tāpēc viņa nometusies padzerties no jūsu dzīslas. Kad prusaki pierāpojuši istabu, jūs bez žēlastības gāžat tiem virsū verdošu ūdeni. Un Ja čūska ir sadzēlusi jūsu bērnus, jūs grābjat rungu un sitat viņu nost, nemaz neprātodami, kāds dievs aiz pārskatīšanās vai muļķības arī viņu palaidis starp citiem kustoņiem. Vēl vairāk. Jūs meklējat viņas midzeni un iznīcināt arī to līdz pamatiem, lai pats un jūsu kaimiņi nākotnē būtu pasargāti no indīgām briesmām.

Tāds čūsku midzenis ir Vācijas hitleriskā valsts, un tāpat viņai jātop iznīcinātai.

CĪŅĀ PRET FAŠISTIEM ŽĒLSIRDĪBA IR KAUNA PILNS GĻĒVUMS, HUMĀNISTISKAS SENTENCES -NOŽĒLOJAMS AKLUMS, SAUDZĪBA - SAVAS TAUTAS UN TĒVIJAS NODEVĪBA!

Tagad vācu fašisti bļauj par necilvēcību, kad angļi un amerikāņi, Hitlera rūpniecību bombardēdami, trāpa arī viņu sievas un bērnus. Tāpēc, ka tās ir viņu sievas un viņu bērni, nevis tie simti un tūkstoši sirmgalvju un zīdaiņu, ko viņu zaldāti nobendējuši un bendē joprojām visās okupētajās zemēs. Ar šiem stulbeņiem nav vērts diskutēt. Tie stāv viņpus labā un ļaunā jēdzieniem. Ārpus katras cilvēcīgas morāles, tikumiem, saprāta un loģikas - viņus vajag tikai sist bez paguruma, neatlaidīgi, arvien nāvīgāk, līdz pēdējam, un zemi nolīdzināt pār viņu maitu bedrēm, lai apaug ar zāli, lai nākamo paaudžu sauli neaptumšo pat atmiņa par tām šausmām, kas līdz ar fašistu divkāju ordām uz visiem laikiem aizgājušas no pasaules.

Tā viņus patlaban sit Sarkanā Armija un tās rindās mūsu gvardes strēlnieki.

No kurienes un kā ir radusies šī nežēlīgā un varonīgā kaujinieku cilts, kas, liekas, dzimusi kara uguņu apblāzmotā zemē un izaugusi lielgabalu dārdoņas līgotā šūpulī? Ak, nē! Vai tad mēs viņus nepazīstam? Tur ir latvju arājs un fabrikas strādnieks, kas bij stājies mieffgā, ražīgā darbā celt savu sociālistisko dzimteni. Tur ir kluss gara darbinieks, inteliģents un latviešu dzejnieks, kas līksmoja par savas zemes skaistumu un savas tautas dzīves prieku.

Un, ja šie rāmie darba un dailes cilvēki tagad deg tādā bezgalīgā naidā pret fašistiem un kauj tos ar tādu neatslābstošu niknumu, tad nevis tāpēc vien, ka tie nospieduši vergu jūgā viņu tautu, bet aiī tāpēc, ka tie spieduši viņus pašus grābt ieročus rokā, mēzt smirdošos cilvēces atkritumus no zemes laukā, būt nežēlīgiem atriebes kārē.

Pirmā pasaules kara laikā franču rakstnieks Anff Barbiss rakstīja savu slaveno darbu ,,Le Feu” („Ugunī”), un vācietis Stilgebauers kara šausmas satricinoši tēloja romānā „Inferno” („Elle”). Tadnevaiīgaj ā Tautu Savienībā, šajā valstu organizācijā, kas mētājas no vienas puses uz otru, mēģinādama ar skaistām runām un svinīgām deklarācijām novērst visiem nojaušamās nākamās sadursmes briesmas, naivais pacifists Aristīds Briāns sita dūri pret krūtīm un asarām acīs patētiski sauca: „Ne mūžam vairs nebūt karam!”

Un Strezemanis īstā vācieša viltībā vilcinādamies pasniedz viņam roku uz to, labi zinādams, uz ko viņam aiz muguras, slepeni, bet drudžaini gatavojas Vācija. Ne kara šausmu tēlojumi, ne miermīlīgas runas, ne visa pacifistiskā propaganda neaizkavējа melnkreklu Itālijas uzbrukumu Abesīnijai, tāpat kā neaizkavēja brūnkreklu Vācijas uzbrukumu civilizētajai Eiropai. Valstis, kas noticēja Versaļas apzīmogotam atbruņošanās papīram vairāk nekā veselam saprātam un savām acīm, neizdalīja nekādu pakalpojumu miera lietai - gluži otrādi, tikai pateicoties pacifistiskai aklībai, bija iespējams labi organizētais Hitlera laupītāja uzbrukums.

Hitlera pasaules verdzināšanas plāni sabruka vienīgi tāpēc, ka Padomju Savienība bij paturējusi acīs reālos faktus un audzējusi spēkus, kas varēja dot nāvīgu prettriecienu cilvēces un cilvēcības iznīcinātājam - fašismam.

Kamēr nav atrasta pareizāka terminoloģija, sacīsim tā: cīņa pret fašismu ir cilvēcības cīņa pret necilvēcību. Patlaban cilvēcības jēdzienu vairs neizsmeļ vecie pašaizliedzības, altruisma, humānisma un visa piedošanas un panesības apzīmējumi. Antiņu morāle mūsu laikiem vairs nav nekāda cilvēcība. Cilvēcība modemā izpratnē aptver visu to labāko dzīves attīstības veidoto un vēstures pierādīto, kas atsevišķā indivīdā, ģimenē, tautā, valstī un pasaules valstu savienībā rosās kā lielākais sargātājs, veidotājs un vadītājs spēks. Ar šādu aktīvu zaļoksnas cilvēcības spēku Padomju Savienība patlaban sit necilvēcisko fašismu, parādīdama visai pasaulei arī to, kā un no kurienes viņš izaudzis par tādu nesalaužamu varu.

Viņš ir izaudzis cieņā pret visām pārbaudītām pagātnes kultūras vērtībām dzīvē, zinātnē un mākslā, licis tās par pamatu savai tagadējai attīstībai. Ģimenes satversme ir dabūjusi jaunu stiprumu, saites viņas atsevišķo locekļu starpā tikušas brīvākas un līdz ar to drošākas, sociālistiskajā dzīvē vecā un jaunā paaudze ir līdzīgas gadskārtējiem, organiski izaugušiem lokiem koka stumbrā. Starp tām nav nekādas plaisas, viena dzīvības sula caurstrāvo viņas abas - vecāku un bērnu, brāļu un māsu savstarpējā saskaņa, mīla un citi ģimenes tikumi, tie ir tie cieši kopā savijušies audi, kas šo koku padara nekādai vētrai nenolaužamu.

Un tikpat cieši radniecīgas ģimenes ir saaugušas lielajā vienībā, ko sauc par tautu, par kultūras nāciju ar kopēju valodu un dzīves parašām, ar vienādu pagātnes likteni un kopēju ceļu nākotnē. Ka tautas savā būtībā nav cita citai naidīgas, to pasaulei uzskatāmi parāda Padomju Savienības paraugs ar savu simtu tautu apvienību vienā saimē, kur nepazīst kungu un kalpu tautas, valdošās majoritātes un pakļautās minoritātes, kur valda vispilnīgākā nacionālā vienlīdzība tiesībās un savstarpējā solidaritāte pienākumos.

Taisni šī brālīgā kultūras tautu savienība tagad attīsta to milzīgo spēku, kas, sevi sargādama, pasargā visu pasauli no postītāja fašisma necilvēcības.

Es nedomāju, ka dzīvības spējīgā, zaļoksnā latvju jaunatnē postītāja un demoralizētāja kara sekas nepaliks tik ilgi samanāmas, kā tas bija savā laikā pilsoniskajā Latvijā. Sociālistiskā valsts iekārtā un vispārējās dzīves satversmē tautas darba un sabiedriskas disciplīnas organizācija pati sniedz galveno ierosmi un atbalstu katrā indivīdā iemītošiem labā, morālā, tikumīgā instinktiem un pašizkoptām dziņām, kamēr kapitālistiskās buržuāzijas pasaulē kara bagātnieku, spekulantu un visādu izdzīvnieku plašais slānis vēl gadiem ilgi vilka lejup un joprojām maitāja nenobriedušo, lielās katastrofas iedragāto jauno paaudzi.

Bet visa mūsu skaistā nākotne ziedošā Padomju valstī uzliek katram par vispirmo pienākumu jau tagad apzinīgi gādāt un censties pēc tā, lai tiktu parīstu cilvēcisku kultūras personību un savas valsts cienīgu pilsoni.

Šī CILVĒCĪBA UN Šī NĀKOTNE PRASA, LAI JŪSU DEGOŠAIS IENAIDS PRET NECILVĒKIEM - V ĀCU FAŠISTIEM - UZLIESMO VĒL KARSTĀK, LAI JŪS SITAT UN PALĪDZAT SIST FAŠISTUS TĀ, KĀ TO DARA MŪSU SLAVENĀS DIVĪZIJAS STRĒLNIEKI!

Bet acumirkli neaizmirstiet, ka šis naids nav jūsu pašu dabā, neģēlīgais fašisms ar varu jūs piespiedis viņu nīst un iznīcināt. Kad smirdoņa būs prom un gaiša saule atkal spīdēs pār Padomju zemi, paturiet šīs asiņainās dienas tikai kā drausmīgu brīdinājumu katram, kas vēl kaut kad iedomātos uzbrukt jūsu tēvijai un dzimtenei.

Apzinīgi centieties, lai jūsu būtnē divkārt ražīgāk uzzied visi labā, dzīvības, prieka un dailes uzturētāji, jau vairākkārt minētie spēki - brāļu, māsu un vecāku mīla, padomju tautas, padomju dzimtenes un tēvijas mīla.

LAI LIELĀKAIS IEGUVUMS NO ŠĪM VARENAJĀM CĪŅAS UN UZVARAS DIENĀM LATVJU JAUNATNEI PALIEK - NEATSVERAMĀ UN NEUZVARAMĀ CILVĒCĪBA!

Andrejs Upīts

1943. gada oktobris

LĻKJS CK izdevums

Jaroslavļas latviešu strēlnieku slimnīcas medicīniska personāla, ievainoto virsnieku un kareivju atklātā vēstule ANDREJAM UPĪTIM

Biedri Andrej Upīt! Mēs, Jaroslavļas latviešu strēlnieku slimnīcas virsnieki, seržanti, ierindnieki un medicīniskais personāls, ar dziļu interesi izlasījām Jūsu vēstuli latviešujaunatnei. Ar lielu dedzību mēs pievienojamies jūsu kvēlajam saucienam latviešujaunatnei - sist vācu fašistus, līdz pēdējais vācu iebrucējs būs aprakts mūsu zemē un hitlerisms samīts pašā Vācijā.

Mūsu rindās, b. Upīt, ir neskaitāmās kaujās norūdīti karavīri - bijušie Padomju Latvijas strādnieki, zemnieki, inteliģenti un sabiedriskie darbinieki ^Ļeņingradas, Maskavas, Narofominskas un citu slaveno kauju dalībnieki.

Bagātīgā frontes pieredze mūs rūdījusi un vēl spožāk iededzinājusi mūsu sirdīs karsto naida uguni pret fašistu barbariem. Mēs esam redzējuši pelēkas pelnu kaudzes tur, kur agrāk bija ziedoši ciemi un pilsētas, mēs esam redzējuši degošu grāmatu sārtus, saplēstas gleznas un sagrautus pieminekļus, mēs esam redzējuši nežēlīgi nobendētus sirmgalvjus, bērnus un sievietes, mēs esam dzirdējuši liesmās iemesto cilvēku pēdējos kliedzienus un lāstus vācu slepkavām. Mēs esam svēti apņēmušies atdot visus savus spēkus un dzīvību cīņā pret šiem slepkavām, sadistiem, dedzinātājiem un kultūras postītājiem. Ar ilgām mēs gaidām to brīdi, kad atkal kā veseli karavīri varēsim atgriezties mūsu galvenās gvardes divīzijas cīnītāju rindās.

„Cīņa pret fašismu ir cilvēcības cīņa pret necilvēcību!” - šie vārdi, b. Upīt, iespiedušies dziļi un neizdzēšami mūsu sirdīs.

Sūtām Jums, dārgais un mīļotais latviešu tautas rakstniek Andrej Upīt, mūsu karstākos kaujinieku sveicienus un solāmies savus slavenos gvardu cīņas karogus nenolikt, līdz pēdējais vācu iebrucējs nebūs izdzīts no mūsu zemes un cilvēce, droša un brīva, varēs dziedēt savas karā sistās brūces un iet pretim laimīgai nākotnei.

1944. gada 22. janvārī

„ Cīņa "

Fon Drekslera uzsaukums latviešu leģionāriem (skrejlapas)

Jūs, „brīvprātīg” latvēš leģionār,

Kas ir uz to kaušanos varen kār!

Jūs stāj tik ēkš Eirop likten cīņ’!

Aber mēs gādās, lai jums no to ac’ krīt zvīņ’.

Un redzēs tad jūs, ka kopš septiņsimt gad’

Mēs ar jums draug un tikpat kā rad’.

Un, ja ar mēs kādreiz jums uzdev ar kok’,

Tad pēcāk par to jūs mums bučoj rok’.

Lai neriktīg dom’ jums neskrien ēkš pēr’,

Mēs dod jums riktīg deutsch Offizēr!

Uz smilkt ēkš front lai nav gulēšan cēt’,

Mēs nosūt jūs uz tād’ purvaināk vēt’...

Bet, kad līdz Dancig mēs iztaisnos front,

Tad Lettland mēs norakstīs jums, ēkš jūs kont’.

Un zem’ tad jūs dabūs - septiņ pēd’,

To cit, ja ņem boļševik - nav mums bēd’.

(Uzh’erts pa ziemas vēju radio prethitleriskajā nometnē Viršu silā zem egles.)

* * *

„Tu latvēš taut, klaus, ko tev teic:

Tā špāsēšan tev jāizbeidz!

Ko tu tur muld par gaismiņ pil,

Kas nākšot ār no miglaiņ sil,

Par latvēš tikums, latvēš gars -

Tas ir prēkš vācēš taut vēn fars!

Tev, latvēš baur, vajg tikai just,

Kas knipel ir, tad pārēs lust

Uz viss to aplam domāšan,

Uz loder dzīšan, slinkošan.

Ēkš jauno Eirop ir no mums

To riktīg vēt jau nolikt jums.

Un ar sav dzlvīb, ar sav mant

Jums turēt būs to vācēš kant!

Jūs, meit un puiš, un vecis ar,

Zem vācēš vagar strādāt var.

Tur nopelnīt sev iztikšan

Un koka tupel arīdzan.

Un tāpēc, lai nav mugur zil.

Jūs nedomā par gaismiņ pil.

Par latvēš tikums, latvēš gars,

Bet fīrer kļaus kā aitiņ bars,

Tad jūs ēkš jauno Eirop vēt

Kā godīg kalp lab dzīvosēt... „

Aicinājums latviešiem, kas mobilizēti vācu armijā!

Šodien, kad vācu fašisti sūta jūs uz fronti cīnīties viņu labā, mēs, latviešu strēlnieku pulku veterāni, kas cīnāmies varenās Sarkanās Armijas rindās, turam par savu pienākumu sacīt Jums sekojošo:

LATVJU TAUTAS DĒLI! Jūs nedrīkstat apgānīt savu tēvu tēvu un senču tradīcijas un godu. Jūs varat karot tikai pret savas tautas niknākajiem ienaidniekiem - vāciešiem.

Izdzimteņa Hitlera pavēli par latviešu mobilizāciju vācu armijai izpilda riebīgie kangari, latviešu tautas nodevēji, Hitlera spiegi, vācu repatrianti - dankeri, spekulanti - bangerski. Šie bendes kalpi šodien mēģina pasludināt latviešu tautas mūžseno verdzinātāju - vācu iekarotāju par latviešu tautas draugu un labvēli.

Neticiet šiem krāpniekiem! Neļaujiet sevi pievilt!

Vienīgais latviešu tautas draugs ir Sarkanā Armija, kas tai palīdz nokratīt no pleciem vācu iebrucēju asins jūgu.

LATVIEŠI! Neļaujiet izlietot sevi par aklu ieroci Hitlera glābšanai. Vērsiet ieročus pret Hitlera varmākām un viņu kalpiem bangerskiem un dankeriem

DEZERTĒJIET NO VĀCIEŠU UN BANGERSKU RADĪTAJIEM PULKIEM!

Organizējiet partizānu grupas! Iznīciniet vācu okupantus un viņu rokaspuišus aizmugurē! Neļaujiet izlaupīt un aizvest uz Vāciju latviešu tautas mantu: rūpnīcu mašīnas, izejvielu krājumus, kokus, labību, lopus! Neļaujiet vāciešiem aizdzīt uz Vāciju katorgā jūsu tuviniekus! Neļaujiet vāciešiem sagraut jūsu mājas, rūpnīcas, skolas!

PĀRNĀCIET ar visiem ieročiem Sarkanās Armijas pusē, kas tuvojas Latvijai, lai atbrīvotu to no vācu verdzības.

Sarkanās Armijas rindās jau no pirmās kara dienas kopā ar citām brīvību mīlošām tautām par savas dzimtenes atbrīvošanu no vācu verdzības jūga cīnās latviešu gvardu pulki. Pievienojieties tiem!

Nesaudzīgi sitiet vācu iebrucējus!

Veco latviešu strēlnieku sanāksmes dalībnieku uzdevumā: Hansis ŠPONBERGS(Ložmetēju kalna kauju dalībnieks, Jura krusta kavalieris)

Kārlis LIDĀNS (bij. 4. Vidzemes pulka strēlnieks)

Kārlis DRUBINS (bij. 5. Zemgales pulkaunteroficieris) Pauls MATISONS (bij. 4.Vidzemes pulka kapteinis)

Ernests ĀBOLIŅŠ (bij. l.Daugavgrīvas pulka strēlnieks) Ernests LAKINS (bij. 8.Valmieras pulka vec. unteroficieris) Juris PADONS (bij. 6.Tukuma pulka poručiks)

Augusts KRŪMIŅŠ (bij. 3. Kurzemes pulka strēlnieks)

1944.g. jūnijā

Avots:,, Par Padomju Latviju ” .Nr. 17

OSTLANDE

1941

8.julijs Visa Latvijas teritorija ir vācu nacistiskā karaspēka rokās, sākas

Ostlandes veidošana

11 jūlijs Aizliedz LR karogu, armijas un aizsargu formastērpu valkāšanu

27 - 28jūlijs Varas iestādes paziņo, ka visa manta ir Vācijas kara laupījums un agrākie privātīpašnieki tiek ignorēti

1942 Okupācijas sākumā izveidotie latviešu brīvprātīgo bataljoni tiek nosūtīti uz Ļeņingradas fronti Krievijā

10.februāris Pēc armijas sagrāves pie Staļingradas vācu virspavēlniecība (Hitlers un Hinders) paraksta pavēli par Latviešu leģiona dibināšanu Waffen SS karaspēka ietvaros (SS Lettische Freiwd-ligen-Legion). SS bija vācu nacistu brīvprātīgo karaspēks, bet leģionu veidoja piespiedu mobilizācijas ceļā (kopumā četras mobilizācijas). Iekļaujot leģionu SS spēkos, tika radīts mīts par latviešu brīvprātīgo iekļaušanos vācu armijā

18.februāris Attiecību uzlabošanai ar latviešiem tiek pasludināta privātīpašumu atdošana un palielinātas pārtikas devas

1943 Izsludināta pavēle par 1919.-1924.g. dzimušo personu mobili-

23.februāris zāciju darba dienestā. Faktiski iesauca:

25 000 vācu armijas izpalīgos 16 000 - 17 000 leģionā 10 000 militarizētās darba vienībās 6 000 palīgdienesta bataljonos

13.augusts Konstantīns Čakste nelegāli kopā ar pēdējās Saeimas lielāko partiju deputātu pārstāvjiem nodibina Latvijas Centrālo Padomi ar mērķi cīnīties par neatkarīgas un demokrātiskas Latvijas valsts atjaunošanu

16.novembris yīsu 1904. - 1924.g. dzimušo mobilizācija

Vienlaicīgi sākās izvairīšanās no armijas, kam sekoja bargas represijas. Piem., Salaspils koncentrācijas nometnē vien bija 3 000 personu, kas tika represētas par izvairīšanos no dienesta. Aktivizējās nacionālās pretestības kustība

1944

22.marts 189 latviešu politiķi iesniedz prasību par LR atjaunošanu

17. apnlis 7 000 latviešu meiteņu un zēnu mobilizācija Vācijas gaisa

spēku palīgdienestā

15jūlijs Totālā mobilizācija - 50% visu 16 - 55 gadu vecu vīriešu iesaukšana.

Kopumā tika iesaukti 150 tūkst. 1906. - 1928.g. dzimušu vīriešu, to skaitā bija 15 gadu veci jaunieši.

Leģiona sastāvs: 15.divīzija (komandieris ģen.Piklers), 19.divīz. (ģen. Štrekenbergs), Jelgavas rezerves brigāde (ģenŠtolcs). Leģiona ģenerālinspektors bijušais LR armijas ģenerālis R.Ban-gerskis, kam nebija praktiskas rīcības iespēju.

Jūlijs Vācu armijas sastāvā 15. un 19.divīzija nonāca Krievijas frontē

pie Veļikajas upes. Pēc sakāves 15.divīziju pārcēla uz Vāciju, kur tā padevās amerikāņiem. 19.divīzija cīnījās Kurzemes frontē.

18. jūlijs Sarkanā armija ienāk Latvijas teritorijā, padzenot vācu armiju

no Šķaunes

1944 - Kurzemes cietokšņa (jeb katla) izveidošanās - pēdējais vācu 22.oktobris armijas grupējums Eiropā (Kurland), kas cīnījās līdz

1945 - kapitulācijai. Platība - 14 208 kv.km (robežlīnija Klapkaln-9 maijs ciems -Tukums - Džūkste - Auce - Vaiņode - Bārta. Tur

atradās 230 000 vietējo iedzīvotāju, 150 000 bēgļu, vācu 16. un 18.armija (pavisam 24 divīzijas, ieskaitot Latviešu leģiona

19.divīziju)

1945 Kurzemes cietokšņa kapitulācija - Ezeres pag. (Saldus raj.)

9 maijs Sarkanās armijas 43.gvardes latviešu strēlnieku divīzija pieņēma 24 vācu armijas divīziju kapitulāciju

9.-12.maijs Sarkanās armijas 130. latviešu strēlnieku korpuss saņēma gūstā Leģiona 19.divīzijas karavīrus

Dokuments PS-1017

MEMORANDS NO 1941. g. 2. APRĪĻA PAR AGRESIJAS MĒRĶIEM UN KUNDZĪBAS NODIBINĀŠANAS METODĒM OKUPĒTAJĀS PADOMJU TERITORIJĀS

[•••]

Militārā sadursme ar PSRS novedīs pie ārkārtīgi atras svarīgas un lielas telpas okupācijas. Visai ticami, ka pēc mūsu bruņoto spēku pirmajiem triecieniem ļoti diīz sekos pilnīga PSRS militāra katastrofa. Šajā gadījumā teritorijas okupācija būtu jāstādās priekšā ne tikdaudz kā militāra, bet adminstratīva un ekonomiska problēma.

[...]

Igaunija, Latvija, Lietuva

Jāizlemj jautājums, vai šiem apgabaliem neuzlikt sevišķu uzdevumu kā nākotnes teritorij ai vāciešu pārvietošanai ar misiju asimilēt rasu ziņā vairāk piemērotos vietējos elementus.

Ja tāds uzdevums tiks izvirzīts, tad šiem apgabaliem nepieciešama īpaša attieksme šo kopējo uzdevumu ietvaros.

Vajadzēs nodrošināt ievērojamas inteliģences masu, sevišķi latviešu, aizplūdumu uz centrālajiem krievu apgabaliem, pēc tam uzsākt lielu vācu zemnieku masu nometināšanu Baltijā. Varētu, iespējams, šim nolūkam izmantot lielu kolonistu kontingentu no Pievolgas vāciešu skaita, iepriekš atsijājot nevēlamos elementus. Tāpat nav izslēgta arī dāņu, norvēģu, holandiešu, bet pēc uzvaras karā aiī angļu pārvietošana uz šiem rajoniem, lai pēc vienas paaudzes šo valsti pievienotu pie Vācijas pamatzemēm kā pilnīgi pārvācotu.

Šajā gadījumā, acīmredzot, nebūs iespējams iztikt bez skaitliski ievērojamas, rasu ziņā nepilnvērtīgas Lietuvas iedzīvotāju pārvietošanas aiz Baltijas robežām.

НЮРНБЕРГСКИЙ ПРОЦЕСС, ТОМ 3

CILVĒKU IZNICINĀŠANAS AKCIJAS

Vācu armijas daļas iebruka Rīgā 1941. gada 1. jūlija dienas vidū. Tajā laikā Rīgas radiofonā ieradās Veiss, buržuāziskās Latvijas bijušais militārais atašejs Tallinā, un pavēlēja diktoram nolasīt paziņojumu, kurā aicināja brīvprātīgos ierasties Rīgas latviešu biedrības namā, lai stātos pie „iekšējā ienaidnieka” iznīcināšanas.

Kas bija šis „iekšējais ienaidnieks”? Atbildi uz šo jautājumu ar konkrētiem piemēriem varēja dot jau tās pašas dienas vakarā: tie bija komunisti un komjaunieši, padomju aktīvisti, padomju varas iestāžu darbinieki, viņu piederīgie - sievas un bērni, tēvi un mātes, brāļi un māsas, pat to attālākie radinieki. Latviešu fašisti par „iekšējiem ienaidniekiem” pasludināja ari visus ebrejus. Viņi pilnīgi atklāti, dienas laikā, iebruka dzīvokļos, nolaupīja zeltlietas un citas dārglietas, savus upurus piekāva un apcietināj а un apcietināto mēbeles, drēbes un citas mantas piesavinājās.

Latviešu policijas vadītājs Veiss ar savu adjutantu Hāzneru, Rīgas prefekts Štiglics, buržuāziskās armijas virsnieki Osis, Lobe un citi steidzināja komunistu, antifašistu un ebreju iznīcināšanas akciju. 4. jūlijā arī Rīgas cietumos sāka malt nāves dzirnavas.

Desmit dienas, no 1. jūlija līdz 11. jūlijam, galvenie cilvēku likteņu noteicēji Rīgā bija latviešu fašisti. Citās pilsētās viņu vara turpinājās vēl ilgāk, līdz tai dienai, kad nāves lietu kārtošanu savās rokās pārņēma vācu drošības policija, gestapovieši.

Valmiera

ZIŅOJUMS PAR 1941. GADA OKTOBRA MĒNESI

(izvilkumi)

Esmu arī pārliecināts, ka komunistu šaušanas, kas aizvien vēl turpinās, uz vienu daļu iedzīvotāju atstās ļoti nelabvēlīgu iespaidu. Pie tam, es negribu noliegt, ka Vidzeme bija samērā stipri inficēta ar komunismu. Taču manā apgabalā jau pirmajās dienās pēc vācu karaspēka daļu ienākšanas, latviešu pašaizsardzības, resp. latviešu policijas locekļi nošāvuši simtiem komunistu. Vācu drošības policija pirmajā apšaušanu laikā turējās samērā nomaļus. Taču tagad, kad ir iekārtots īpašs vācu drošības policijas iecirknis (Diensstelle), likvidēšanas veids man šķiet turpmāk neciešams. Par visiem arestētiem esot lietas, ko gan sastādījusi latviešu palīgpolicija vai vācu drošības policijas latviešu pārstāvji. Lielā apjoma dēļ vācu drošības policijas pārstāvji vēl nav varējuši atsevišķus gadījumus pārbaudīt. Es pat šaubos, vai ar nošaujamo komunistu lietām vācu pārstāvis katrā gadījumā ir iepazīstināts. Cik man zināms, apvainoto nopratināšana vai konfrontācija ar lieciniekiem nav notikusi nevienā pašā gadījumā. Tāpēc, pēc manām domām, ir pilnīgi neiespējami, ka par nošaušanu atbildīgajiem drošības policijas pārstāvjiem būtu precīza aina par apvainotajiem. Tāpēc es esmu pārliecināts, ka tiek nošauti daudzi cilvēki, no kuriem pēc ilgāka ieslodzījuma koncentrācijas nometnē un audzināšanas mūsu garā būtu izveidojušies lietojami cilvēki. Pēdējā laikā notikušās apšaušanas iedzīvotāji noteikti uzskatīs par mūsu darbu, un līdz arto mēs iedzīvotāju noskaņojuma ziņā cietīsim lielu zaudējumu.

Cik man zināms, pēdējā laikā manā apgabalā tikuši likvidēti 30 - 40 arestēto. Gandiīz visi tie bijuši kādreizējie komunisti. Ebreji tikuši iznīcināti jau iepriekš. Apšaušanas notikušas, iepriekš man par tām neziņojot. Vietējās drošības policijas vadītājs man to paziņoja tikai tad, kad daļa jau bija tikusi likvidēta. Es saņēmu tikai informatīva rakstura ziņojumu. Kā paskaidroja drošības policijas pārstāvis, man neesot tiesību šeit kaut ko iebilst. No savas priekšniecības viņš saņēmis stingru pavēli šajā ziņā rīkoties patstāvīgi. Ar šādu kārtību es esmu ārkārtīgi neapmierināts, jo, pēc manām domām, nevar vieglprātīgi teikt pēdējo vārdu par kāda apvainotā dzīvību vai nāvi. Tiesības izlemt, vai kāds cilvēks ir jālikvidē, pēc manām domām, pienāktos tikai gebītskomisāram.

(Ziņojumu sniedzis Valmieras gebītskomisārs Hanzens)

Berlīnē, 1942. gada 26. martā

Impērijas ministrs okupētajiem Austrumu apgabaliem 1/1/2177/41

Austrumzemes reihskomisariātam Rīgā

Ukrainas reihskomisariātam R о v n ā

(pārdrukājot ģenerālkomisāriem un apgabalu komisāriem) Saturs: vietējo valodu apgūšana

Attiecībā uz vietējo valodu apgūšanu dodu šādus vadošus norādījumus:

Kādreizējās Baltijas valstīs vācu civilās pārvaldes locekļiem nav vajadzīgs mācīties turienes vietējās valodas, jo paredzams, ka lielākā daļa iedzīvotāju drīz runās vāciski. Arī vēlāk pievienojamos apgabalos, kur runā krieviski, visumā lieki ir mācīties krievu valodu.

Parakstījis Dr. Meijers, gauleiters un impērijas vieNaldis Noraksts pareizs, Parakstījis Sulcs, biroja ierēdnis

BAISĀ STATISTIKA

Vācu fašistisko iebrucēju un to līdzdalībnieku pastrādāto noziegumu konstatēšanai un izmeklēšanai pēc hitleriešu padzīšanas iecēla Valsts ārkārtējo komisiju. Lūk, ko tā ziņoja:

. vācu iebrucēji Latvijā ar iepriekšēju nodomu iznīcinājuši vairāk nekā 250 tūkstošus mierīgo iedzīvotāju, 327 tūkstošus padomju kara gūstekņu.”

Fašistu bendes Rīgā vien nogalināja vairāk nekā 170 tūkstošus civiliedzīvotāju - vīriešus, sievietes, bērnus un vecus cilvēkus. Rīgas apkārtnē nacisti bija ierīkojuši koncentrācijas nometni Salaspilī, Mežaparkā, Strazdumuižā, Bišumuižā, Mīlgrāvī... Tūkstošiem pilsoņu bija arestēti un ievietoti Centrālajā, Termiņa, Citadeles un citos cietumos. Nometnēs un cietumos ieslodzītos spīdzināja un slepkavoja. Centrālcietumā ik dienas no sakropļojumiem vien mira 30 - 50 cilvēku. Tie, kas palika dzīvi pēc spīdzināšanas, atgriezās kamerā vienās asinīs, apdedzināti, saplosītām ķermeņa daļām.

Biķernieku mežā, Rīgas nomalē hitlerieši nošāvuši 46 500 mierīgo iedzīvotāju. Lieciniece M. Stabulniece, kas dzīvojusi netālu no šī meža, stāsta:

„Piektdienā un sestdienā pirms 1942. gada Lieldienām cauru diennakti autobusi ar cilvēkiem brauca no pilsētas uz mežu. Es saskaitīju, ka piektdien no rīta līdz pusdienai gar manu māju pabrauca 41 autobuss.”

Dreiliņu mežā, kas atrodas 5-7 kilometrus uz austrumiem no Rīgas pa Lubānas šoseju, nošauti vairāk nekā 13 tūkstoši cilvēku. Masu nošaušanas vieta bija arī Rumbulas mežs. Tur nošauti 38 tūkstoši mierīgo iedzīvotāju.

Daugavpilī „Zolotaja Gorka” teritorijā pie Mežciema nošauti ap 40 tūkstošiem cilvēku.

Pavisam uz Vāciju aizdzīti 279 615 Latvijas iedzīvotāji.

Tādu faktu ārkārtējās komisijas ziņojumā ir daudz. Visā Latvijā atrodami masu kapi, kuros guļ fašisma upuri.

Vainīgajiem neizdevās noslēpt savu noziegumu pēdas. Degvielas mucas, kas 1944. gadā bija atvestas Biķernieku mežā aprakto upuru sadedzināšanai, palika neizmantotas. Padomju Armijas straujā uzbrukuma rezultātā hitlerieši šo nodomu nepaguva realizēt.

...Tiesas prāvā, kurā 1946. gada sākumā uz apsūdzēto sola sēdēja vācu kara noziedznieki - SS un policijas ģenerāļi, kas bija pastrādājuši noziegumus pret cilvēcību Latvijas, Igaunijas un Lietuvas teritorijā, galvenais apsūdzētais bija SS obergrupenfīrers Jekelns, iedzīvotāju masveida iznīcināšanas akciju vadītājs, SS un policijas augstākais pavēlnieks fašistu okupētajās Baltijas republikās un Baltkrievijā. Kad viņam jautāja, cik ebreju no 1941. gada līdz 1944. gadam pavisam iznīcināts Latvijas teritorijā, Jekelns ciniski atbildēja:

„Šo skaitli precīzi nevaru noteikt. Kad 1941. gada vasarā ierados Rīgā, vietējie paši jau bija nogalinājuši tūkstošiem ebreju. Tas pats bija noticis arī citās Latvijas pilsētās.”

„1943. gada beigās vairāk nekā 5 miljoni vīriešu, sieviešu un bērnu strādāja impērijā. Tiem jāpieskaita vēl simti tūkstošu, ko uz Vāciju nogādāja 1944. gadā. Miljoniem vīriešu un sieviešu bija izdzīti no savām mājām viszvēriskākā kārtā. Viņus jebkuros laika apstākļos lopu vagonos transportēja no visām Eiropas malām. Viņi strādāja fermās un rūpnīcās visā impērijā visnecilvēciskākos apstākļos. Vecākiem atņēma bērnus, un daudzi kļuva bāreņi uz visiem laikiem, viņus paņēma tad, kad tie bija pārāk mazi, lai atcerētos, no kurienes tie atvesti,” norādīja Lielbritānijas galvenais prokurors Nirnbergas prāvā Hartlijs Šoukross.

Uz laiku okupētajā Latvijas PSR teritorijā vācu nacisti un viņu latviskie rokaspuiši nopostīja 5790 rūpnīcu ēkas, 53 elektrostacijas, vairāk nekā 47 000 dzīvojamo māju, 183 slimnīcas, poliklīnikas un ambulances, 922 skolu un augstāko mācību iestāžu ēkas, 41 bērnu namu, 15 muzejus.

AUDRIŅI, VALKA, UTT...

1942. gada j anvāiī vācu drošības pol i cij as komandi eri s Latvij ā SS oberšturmbanfirers Štrauhs pēc Rēzeknes apriņķa priekšnieka A. Eiheļa un 2. policijas iecirkņa priekšnieka B. Maikovska pieprasījuma izdeva pavēli, ka sakarā ar to, ka Rēzeknes apriņķa Audriņu ciemā, kur bija 42 mājas, slēpušies seši partizāni, sādžu nodedzināt, apcietināt visus tās iedzīvotājus un 30 no viņiem publiski nošaut Rēzeknes tirgus laukumā.

Baismīgā notikuma aculieciniece stāsta:

„Naktī ciemā iebruka latviešu policisti un pavēlēja steidzīgi visiem nākt ārā. Man ar pūlēm izdevās viņus pierunāt, lai atļauj paņemt bērnu no šūpuļa. Viss ciems bija uz ielas, ļaudis puskaili, pārbiedēti. Sievietes kliedza, bērni raudāja. Sievietes ar bērniem nošķīra atsevišķi un aizveda uz Makašēniem. Pārējos ieslēdza šķūnī. Vēlāk visus pārveda uz Rēzeknes cietumu.”

3. janvāra ritā Rēzeknes tirgus laukumā sadzina pilsētas iedzīvotājus. Pat dievlūdzējiem vajadzēja noskatīties soda izpildīšanu. Audriņu vīrus izveda pa desmit cilvēku grupā un nošāva. Pārējie audriņieši, par kuru nošaušanu Štrauha pavēlē nekas nav minēts, nogalināti Ančupānu kalnos. Tur stāvā nogāzē nošauti un aprakti 170 šī ciema iedzīvotāji - sirmgalvji, sievietes, bērni.

... Valkas latviešu drošības policijas nāves kartotēkā bija daudz šādu kartiņu: bēgot nošauts... Pēterim Sīmanim bija tikai 20 gadu, priekšā visa dzīve, skaistie jaunības gadi un tik daudz sapņu!

Šādas kartiņas fašisti nodrukājuši daudzu desmitu tūkstošu eksemplāru lielā metienā. Tūkstošiem šādu kartiņu fašistu pamestajos arhīvos liecina par traģiski aprautajām dzīvībām, par upuru piederīgo - vecāku, sievu un bērnu asarām.

Rēzeknes cietuma mašīnrakstītājas dienasgrāmata

Asinsizliešana un nevainīgu cilvēku slepkavošana turpinājās visu fašistiskās okupācijas laiku. 1941. gada 16. decembrī no Rēzeknes cietuma uz nošaušanu aizveda 150 un 24. decembrī ap 300 politisko ieslodzīto. Par Rēzeknes cietumu stāsta kāds lietišķais pierādījums - papīra klade tumši pelēkos vākos. Tā ir bijušās cietuma mašīnrakstītājas Annas Družinskas dienasgrāmata, kur viņa atzīmējusi savus iespaidus un vērojumus Rēzeknes cietumā fašistiskās okupācijas laikā. Piesardzības dēļ A.Družinska dienasgrāmatu rakstījusi, lietojot savdabīgu šifru. Tagad šifrētā klade var runāt pilnā balsī. Lūk, daži ieraksti:

... 1941. g. 16. decembris

Pulksten divos ieslodzītajiem ar telefona vadiem sāka siet rokas uz muguras, ātri, skriešus dzīt mašīnās un tur guldīt pusguļus, šķiet, vienu otram virsū. Dažus cēla iekšā saudzīgi, citus svieda ar sviešanu. Viņu vidū divas sievietes, viena agronome... Iesvieda visus 114 un vēl 25 ebrejus un kara gūstekņus.

Pats šausmīgākais bija, kad pārsteigtie cilvēki, saģērbušies ceļam, ar līdzpaņemto mantu saiņiem rokās, domādami, ka tiek palaisti brīvībā, nonāca uzraugu rokās. Tie viņus rupji sagrāba, izrāva no rokām nesamos, plēsa nost virsdrēbes, visu mezdami turpat pie sienas kaudzē. Dažiem norāva pat cepures. Daži paši izģērbās. Cilvēkus nepārtraukti grūstīja, dunkāja, sita, atlauza uz muguras rokas. Bet pirms tam kancelejā visi pieci (uzraugi) sēdēja, vairāk nekā ieskurbuši, sastādīdami sarakstus: bez pārbaudes, steigā. Gribējās viņiem atgādināt, ka runa taču iet par cilvēku dzīvībām. Bet uz galda - alus pudeles, spēlē radio, un vecākais uzraugs aizmirstas tiktāl, ka sāk dungot līdzi, ar kulaku sizdams uz galda takti.

Mašīnās gar malām sēdēja policisti.

Nelaimīgos aizveda, bet grāmatvedībā sākās mantu dalīšana. Un kancelejā aff. Upuru mantas bija ātrumā sašķirotas. Kā izskaidrot šādu uzvedību, alkatību? Tā taču - necilvēcība.

23. decembris

Uz cietumu atveda veselu sādžu no Makašēnu pagasta. Audriņiešus. Tur pirms nedēļas kādās mājās atrasti paslēpušies sarkanarmieši. Uziets kaut kāds pagrabs, kurā bijusi muriīcijaun līkloču eja, ja nemaldos, uz mežu. Tagad viss ciemats apgriezts kājām gaisā. Vīri apjukuši, izbijušies. Sievas neredzēju - tās ar bērniem sadzītas aresta mājā.

3, janvāris

Apmēram pusdivos piezvanīja uz kanceleju „no augšas” -jāsūta arestantu grupa uz Ančupānu kalniem bedres rakt. Visi saskatījās, sāka runāt čukstus, „makašēniešiem”...

Pēc pīkst sešiem vakarā. Drūms, apmācies. Pa ielu ejot, ieraudzīju - pār pilsētas tiltu aizbrauc kravas mašīna, kas tajā - nesaskatīju. Māte saka - dzirdējusi šāvienus. Baismīgi. Tie taču mūsu brāļi un māsas, tik briesmīga nāve... kamēr viņi mira, baznīcās notika dievkalpojumi.

4, janvāris, svētdiena

No rīta ap 10.00 gāju uz kanceleju, uz dežūru. Tur jau daudzi bija priekšā. Kaut kas gatavojās. Beidzot Smeilis man pateica: 11.00 tirgus laukumā nošaušot 30 palikušos makašēniešus.

Es paņēmu lakatu un skrēju uz māj ām. Pretī - cilvēku pūli... Pusvienpadsmitos sāka zvanīt baznīcā.

Kad biju pie mājām atskanēja jau pirmā zalve. Tieši 11.00. Pēc vienas, divām minūtēm - atkal. Tad - atsevišķi šāvieni. Laikam tur nonāvē ievainotos. Smeilis pēc tam stāstīja: esot šauti pa desmit vienā reizē, 3 paņēmienos. Apriņķa priekšnieks (Eihelis) no sākuma teicis īsu runu. Visus 30 atveduši no cietuma uz laukumu reizē, uz muguras sasietām rokām. Arī krituši visi vienādi: vispirms knūpus uz priekšu, pēc tam uz muguras. Līķus sakrāvuši automašīnās un aizveduši neapsegtus.

Sievietes, ko veda šaut vakardien, stāsta, esot atvadījušās raudādamas: „Ardievu! Ardievu! Mēs neesam vainīgas!”

Pirmdien. 5. janvāris

Vakar aizvesti visi čigāni. Pīkst 10.00 atveda vēl vairākus pajūgus ar tiem no Kaunatas. Skaistas meičas, brūni iedeguši bērneļi... Pēc dažām stundām visus - vīriešus, sievietes, bērnus -raudošus sadzina automašīnās un aizveda uz Ančupānu kalniem. Nošaut. Par ko? Saka, Vācijā neesot neviena čigāna...

... 6. oktobris

Agri no rīta cietuma uzraugi paši nošāva 52 gūstekņus, ap 15 ebreju un vietējos iedzīvotājus no Ozolaines pagasta Losu sādžas. Viņi aizbēguši mežā, kad policija iebrukusi mājās un sākusi ar varu visus raut ārā no gultām. Tā saucas - vervēšana Vācijai. Dabiski, kam tik tas bijis iespējams, bēguši. Losi tikuši izlaupīti.

„Likvidēja” šorīt arī 5 vai 6 piecpadsmitgadīgus zēnus kā partizānus. Visi ļeņingradieši. Cik nožēlojamus viņus atveda! Viens, atceros, tāds vājiņš, sāka raudāt, kad viņam jautāja, vai ir vecāki. Otrs bija stalts, garš, cirtainiem matiem. Vēl viens palicis atmiņā - ar atklātu, patīkamu seju, zilām acīm, pavisam puikiņš. Nabaga bērni, viņi nenojauta savu likteni. Tā gribējās viņus apmīļot, tādus vientuļus un noplīsušus... Šausmīgi domāt Gūstekņu grupā bijis kāds tatārs - Sagits Lukmanovs. Bijis divreiz precējies. Krasovskis sācis viņu izsmiedams pārliecināt: „Man ir 7 sievas, katrai dienai sava. Redzi, tā ir brīvība, ne tā, kā piejums - otru sievu apņēmi, pirmai maksā alimentus!”

13. oktobris

Atveda vēl 17 (arestētos) no Kaunatas, 60 pie mums no turienes jau ir. Visus apsūdz par nelegālu darbību: kaut kas līdzīgs „latviešu partizānu vienībai”. Pirms pusotras nedēļas dzirdēju, kā, dežūrtelpā pratinot, vienu sita, kamēr tas sāka kliegt. Tad viņu iemeta „suņu būdā” (karcerī) un, kad viņš tur vaidēja, uzraugs sauca: „Turi muti, vai tu dzirdi?”

Nekad neaizmirsīšu skaņu, ar kādu gumijas runga atsitās pret cilvēka ķermeni. Plak...plak...plak... Bija vēl tāds gadījums: dežūristabā kāds gaudoja necilvēcīgā balsī. Tad policijas uzraugs sauca: „Celies, vai vēl gulēsi?”

Šausmas, uz ko ir spējīgi cilvēki! Kā viņi pēc tā var dzīvot, smieties, jokot. Pēc tās šaušanas nespēju policistiem padot roku, šķiet, viņiem tās notašķītas asinīm.

... Naktī no 1943. gada 6. uz 7. martu nošauti vēl 56 civilie un 5 kara gūstekņi. To skaitā - brāļi Jablonski, maiznieks Agejs Vinogradovs. Gūsteknis ukrainis Grigorijs Hainackis bija precējies ar Ulitu Glušņovu. Skaists puisis, brūnu seju, jautrs. Viņa tam sadabūjusi dokumentus uz savu vārdu. Nodevis tas pats cilvēks, kas pagatavojis dokumentus. Grigoriju apsūdzēja spiegošanā. Viņa sievai cietumā piedzima bērns un turpat nomira. Ko viņa izcietusi, nabadzīte! Tikai tādēļ, ka gribēja savu Grigoriju paglābt no daudzo gūstekņu likteņa.

Šoreiz nezinu, kas šāvēji, - runā, it kā vācieši. Viss notika sevišķi klusi un nemanāmi. Sapratu visu tikai no uzraugu sarunām par nošauto zābakiem.

Kādi zvēri viņi kļuvuši! Gandrīz saplēsās, kāpēc vienam „tanki” iedoti, otram - ne...

No 1943. gada 13. oktobra cietumā sēž Žeņa Budrevskis, mans skolas biedrs, saukts „Džeks”. Brīnišķīgs zēns, liels pārgalvis, bet labs biedrs. Viņa tēvs Timofejs it kā esot nošauts jau 1941. gadā. Bija arestēti arī māte ar Zeņu, bet tad abus izlaida. Tagad viņu paņēma atkal kopā ar kaunatiešu grupu. Kas būs ar nabaga Džeku?

Vecākais uzraugs Andžāns prasīja, kas būs ar arestētajiem 58 preiliešiem un silajāniešiem, viņi paņemti „bez lēmuma”, nav grāmatās reģistrēti un jau 24 stundas bez ēdiena.

...Miris Artamons Kolesnikovs. Diagnoze: „plaušu karsonis”. Īstenībā droši vien visa vaina tur, ka viņu katru dienu sauca pratināt uz politisko policiju pie Jēgera kunga.

Pēc pēdējās likvidācijas palikuši tikai 7 kurpnieki ... 18. martā, izrādījās, kāds sagriezis politiskā uzrauga Ruča garos zābakus. Aizdomas krita uz vienu politisko. Viņu aizsauca pie šefa, arī uzraugs aizgāja līdzi. Tad kancelejā atskanēja sitieni, kliedzieni. Izgāju koridorā, kad vecākais uzraugs Apenāns nosvīdis, sarkans kā pēc pirts iznāca no šefa kabineta un nosvieda savu gumijas rungu...

25, augusts

Ejot uz darbu, viens paziņa man teica: šodien vedot prom cilvēkus. No Rēzeknes aizvedīšot daudzus. Būšot „tīrīšanas” akcija no nevēlamiem politiskiem elementiem. Izrādījās, ka bija taisnība. Politiskā policija aizveda uz staciju 15 līdz 20 ģimenes. Uz kurieni? Runā - uz Salaspili. Ņēma tos, kam radi aizbēguši, Sarkanajai Armijai atkāpjoties, vai kam ģimenē ir arestēti politiskie. Vairums dzelzceļa strādnieki...

... Interesantas lietas pastāstīja mans kaimiņš. Pēc Belovu aresta viņu dzīvoklī ieradušies trīs piedzērušies policisti aprakstīt mantas. Radu klātbūtnē ar lielajām karotēm izēduši ievārījuma podu, aplējuši visu galdu, savārtījuši drēbes, kas no skapjiem izgāztas uz grīdas. Meklējuši zeltu, sabāzuši kabatās sudraba karotes. Pēc tam turpat uz grīdas aizmiguši. Cik muļķīgi un pretīgi! Vrenam tiek atņemts viss - māja, dzīvē iegādātais, ar dārgām atmiņām saistītais, cits - rupji, ciniski to apspļauda, sabradā un izmēj...

Nav vairs cilvēcības!

Priekšnieks lika aizsūtīt ierosinājumu par Staņislava Stroda paaugstināšanu „virsuzraugos”. Tas sūdzējies, ka viņam kā uzraugam trūkstot darba. Pēc manām domām, viņš ir nenormāls sadists. Viņš ar sevišķu prieku nonāvē, šauj, sit...Savās dežūrās viņš nešķiras no rungas -„džindžalas”, bieži no korpusa iznāk smagi elpodams, nosvīdis, uzbudinātu seju.

Varu iedomāties, kā priecāsies politieslodzītie, uzzinājuši, ka „partizānu medībās” nošauts Ručs! Cik viņš dvēseles aizraidījis nebūtībā... Viņš vienmēr jaucās cietuma lietās. Reiz uzraugs Jaščuks sava dienesta sākumā atveda ieslodzīto uz pratināšanu politiskajā policijā. Tas sēdēja, uz priekšu saknupis.

Jaščuks prasa: „Ko tu tāds?”

Ieslodzītais atbild: „Slims esmu.”

Tad ienāk Ručs: „Kāpēc sarunājaties ar cietumniekiem?” un iecirta uzraugam divus pliķus sejā, „Vai nezināt, ka nedrīkst?”

Vakar atbrauca „varoņi” no „medībām”. Lielījās, esot labi padzīvojuši. Izdzēruši mucu alus, samogonku, ēduši gaļu. Kratīšanās šo to kabatās ielikuši vērtīgāku. Tikko kājās turējās.

Ilgi meklēja, kur palicis grozs ar šķiņķi. Apsprieda, kurš atpakaļceļā bijis vairāk pilnā.

Vai tiešām viņi domā, ka tā varēs dzīvot mūžīgi? Ka nekad nenāks atmaksa? Interesanti, neviens mūsu birojā pat nepiemin Ruču ar nožēlu, bet izturas tā: burbulim bija jāplīst, un pārplīsa. Arī man viņš bija pretīgs.

Reiz, ieraudzījis, ka man virs kleitas ap kaklu apsiets lakatiņš, noprasīja: „Ko, vai pioniere?”

Šķiet, viņš un drūmais Jurāns šeit ir visnežēlīgākie.

3, marts

Plkst trijos nomira Samsons Trofimovs. Saka, viņu esot nobeidzis Strods

Pati dzirdēju, ka Strods teica par Trofimovu: „Dzīvs viņš ārā neizies!”

Eisaks dzirdējis, ka viņš Vīlumam sarunā saka: „Gumijas runga uz viņu neiedarbojas, būs jāņem kaut kas cits.”

Bet šodien Strods, tiklīdz visi sanāk kopā, lielās, kā „tas tur” beidzies nost, kā vārtījies un kājām spārdījies, kamēr apklusis.

Ak, kungs, kur mēs dzīvojam? Kas tie par cilvēkiem! Kur viņu sirdsapziņa?

Avots: K.Sausnītis, J.Silabriedis, J.Stulpāns, A. Vējāns “Neaizmirsti Audriņus!",

Liesma, R., 1966.

“KĀRTĪBAS” SARGI AR KRIMINĀLĀM PAGĀTNĒM

Ziņas, kas ņemtas no kriminālpolicijas pārvaldes kartotēkas, liecina, no kādiem elementiem „kārtības policijas” priekšnieks Osis komplektēja savus kadrus. Nacistu „kārtības” sargu, masu slepkavību līdzdalībnieku rindās nav gandrīz neviena bez kriminālas pagātnes! Rēzeknes apriņķis te nebija nekāds izņēmums.

Vācijā uz ziemeļiem no Kaizerslauternas atrodas Bingena. Šajā mazajā Pfalcas provinces pilsētiņā dzīvoja Jānis Laimdots Zēgners. Viņa dzimtene ir Smiltenes apkārtne, Bilska. Lūk, ko stāsta smiltenietis P. Kaļķis:

„...1941. gada jūlija pirmajās dienās Smiltenes cietumu pārvērta par neaprakstāmu moku vietu. Vairāki simti vīru, sievu un bērnu, kas iekļuva šajā ciešanu vietā, vairs neatgriezās dzīvē. Viņus vispirms izmocīja un tad nošāva bez jebkādas tiesas un izmeklēšanas. Galvenais šo slepkavību organizators bija leitnants P. Antens un viņa palīgs, Smiltenes vidusskolas skolotāja dēls Jānis Zēgners...”

Pierādīts, ka šis latviešu fašists izvarojis un pēc tam nošāvis nepilngadīgo M. Āķi, licis nogalināt Palsmanes skolas direk-toni Eglīti, lauksaimnieku Egli, sirmgalvi Zuti, sabiedrisko darbinieku Vīgantu un daudzus citus.

Rīgas drošības policijas papildcietuma 1941. g.l8. decembrī un 1942.g.7. oktobrī izdotās apliecības liecina, ka J. Zēgners ir bijis šī cietuma uzraugs, vēlāk - priekšnieka palīgs. Ko tas nozīmē - nav grūti iedomāties: jauni asinsdarbi, jaunas spīdzināšanas un slepkavības.

Par „kārtību” J. Zēgnera pārvaldītajā cietumā stāsta viens no apcietinātajiem - advokāts K. Munkēvičs, kas J. Zēgnera „valstībā” pavadījis turpat 14 mēnešus:

„Cilvēkus sita un spīdzināja ar visiem paņēmieniem, kādi vispār iedomājami cilvēku mocīšanā un spīdzināšanā. Vienā no korpusiem, kurā bija vairāk nekā 600 cilvēku, es tiku nozīmēts par vecāko dežurantu. Te novēroju, ka saskarsme ar cietuma vadību vai pratinātājiem cietumniekam nozīmēja tikt piekautam un nopērtam, pārnākt ar izsistiem zobiem vai salauztiem žokļiem. Bija dažādi rafinēti spīdzināšanas paņēmieni, taču viens pārspēja visus: šie latviešu fašisti spārdīja un mīdīja savu upuru vēderus tik ilgi, kamēr izdalījās izkārnījumi; tos nelaimīgajiem lika apēst...”

Zēgners personīgi piedalījās cietumnieku apšaušanās 1942. gada naktīs uz 23. oktobri un uz 21. novembri. Pirmajā naktī nošauti 96, bet otrajā - 85 cilvēki. Tajā laikā no cietuma aizvesti un nošauti arī tie Latvijā dzīvojošie ebreji, kuriem bija ārzemju pases - Irānas, Brazīlijas, Urugvajas, Paragvajas, kā arī ASV pilsoņi. Reiha izlūkdienests ar šo savu upuru dokumentiem apgādāja nacistu spiegus, lai nosūtītu viņus minētajās zemēs.

Zēgnera „nopelni” bija tik lieli, ka Jekelns viņu 1943. gada pavasarī atbrīvoja no netīrajiem darbiem un ieteica par tikko ieceltā latviešu leģiona ģenerālinspektora Bangerska adjutantu. Ar to reizē bija īstenoti divi nacistu mērķi: Bangerskis saņēma rūdītu fašistu, bet Jekelns - uzticamu ziņotāju par daudzu latviešu SS leģiona virsnieku domām un gaitām.

Noraksts

Dienesta atzīme par sarunu ar Valdmaņa kungu

1. Uz manu jautājumu, kā Valdmaņa kungs iedomājas bijušās Latvijas brīvvalsts nākotni, viņš atbildēja, ka uzskatot par pilnīgi izslēgtu, ka Latvija kaut kādā formā nākotnē varētu būt autonoma valsts. Tam neticot arī neviens prātīgs politiķis Latvijā. Šādas domas piekritēju pulciņš esot ārkārtīgi niecīgs. Viņš izteicās, ka spējot apliecināt, ka latviešu tauta būtu ļoti apmierinātajā tai būtu iespējams zināmā mērā saglabāties.

Rīga, 1941. g. 7. oktobrī Parakstījis Dr. Drekslers

Ģeneralkomisars Rīga

Ostlandes reihskomisāra kungam

Rīgā

Saturs: latviešu iekšpolitika RMfdbO ziņojums 10/42.

Ziņojumā pareizi norādīts, ka zemes pašpārvaldes vadošajā postenī var būt tikai tāds vīrs, kas atzīst vācu tiesības vadīt un ir gatavs latviešu tautu piesaistīt vācu tautai. Esmu pārliecināts, ka Valdmanis tam ir gatavs. Man un maniem līdzstrādniekiem viņš vairākkārt paziņojis, ka vairs netic patstāvīgai Latvijai.

... Skaidri izteicās par Latvijas pievienošanu Vācijai un arī vēlāk -1940. gada martā un aprīlī viņš plānojis valsts apvērsumu, lai īstenotu šo mērķi. Tas ir pierādīts un to var apliecināt arī ārlietu ministrija.

Par Valdmaņa izturēšanos pret vāciešiem tāpēc neko nopietni iebilst nevar. Viņš grib, lai viņa tauta Lielvācijas impērijas ietvaros tiktu saglabāta, pie tam viņš skaidri apzinās, ka reiz notiks ģermanizācija.

Tāpēc man nav nekādu iebildumu, ka, ņemot vērā, Valdmaņa uzskatus, viņu ieceļ vadošā postenī zemes pašpārvaldē.

Avots: (B.Arklāns, J.Dzirkalis, J.Silabriedis „ Viņi bez maskas” Liesma, R., 1966.

K.Sausnītis, J.Silabriedis, J.Stulpāns, A.Vējāns„NeaizmirstiAudriņus!”

Liesma, R., 1966.)

Latviešu SS leģiona sakums un gals

Leģionam svinīgā solījuma teksts:

.

Dieva vārdā es svinīgi apsolu cīņā pret boļševismu neierobežotu paklausību vācu bruņoto spēku virspavēlniekam Ādolfam Hitleram, un par šo solījumu es kā drošsirdīgs karavīrs vienmēr esmu gatavs atdot savu dzīvību!

„Tēvija” 1943.g.ll.XI

PaRīgas i elām un bulvāri em vakar soļoj a kādas latvi ešu leģi ona vienības instruktoru kursu dalībnieki, kas pēc mācību nobeiguma rādīja savu priekšzīmīgo stāju un kareivisku iznesību. Leģionārus apbrīnoja un apsveica daudz tūkstošu līdzinieki. Vienības parādi pilsētas centrā pieņēma latviešu leģiona ģenerālinspektors ieroču SS ģenerālleitnants Bangerskis ar leģiona divīzijas komandieri

- SS brigādefīreru un ieroču SS ģenerālmajoru grāfu Piķieru

- Burghausu (Pueckler - Burghaus) un divīzijas kājnieku priekšnieku - ieroču SS standartenfīreru Silgaili. Vēlāk lielajā Vērmanes parkā koncertēja kādas leģiona vienības orķestris. Arī tā priekšnesums pulcināja tūkstošiem klausītāju.

PĒC GADA: ’’LAUKA NO MEŽIEM!”

...cīnītāju rindas palikušas retākas. Jūs, kas bez mērķa klīstat pa mežiem, varat atgūt tiesības papildināt šis rindas un cīnīties frontē. Tur vislabāk jūs varēsiet parādīt savu nostāju, savu cīņas un pašuzupurēšanās gatavību par cēlu, augstu mērķi. Tāpēc -laukā no mežiem, laukā no burvju riņķa, kur esiet nokļuvuši.

Visiem kuri līdz 1945.g.31.janvārim pieteiksies kādā no Latvijas polici jas dienesta vietām tālāksūtīšanai uz sapulcēšanās vietu Ventspilī vai Liepājā, nodrošināta labvēlīga apiešanās, pie kam tie, kas izvairījušies no iesaukšanas, vai atrāvušies no savām vienībām, pēdējām izbraucot uz Vāciju, tāpat arī Latv. policijas savrūpdienesta un aizsargu organizācijas locekļi, kas, nezinādami patiesos apstākļus, pieteikušies ģenerāļa Kureļa grupā, vispār netiks sodīti.

Ģenerālis R. Bangerskis

Ikviens cilvēks vai valsts, kas cīnās pret nacismu, saņems mūsu palīdzību. Jebkurš cilvēks vai valsts, kas iet ar Hitleru mūsu ienaidnieki...Tāda ir mūsu politika, tāds ir mūsu paziņojums. (No Cērčila radiorunas 1941.gada 22.jūnijā).

UZVARA

.

Augstākā Virspavēlnieka PAVĒLE Sarkanai Armijai un Jūras kara flotei

1945. gada 8.maijā Berlīnē Vācijas Augstākās Virspavēlniecības pārstāvji parakstījuši aktu par Vācijas bruņoto spēku bezierunu kapitulāciju.

Lielais Tēvijas karš, ko padomju tauta izcīnīja pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem, noslēdzies ar uzvaru, Vācija ir pilnīgi sagrauta.

Biedri sarkanarmieši, sarkanflotieši, seržanti, staršinas, armij as un flotes virsnieki, ģenerāļi, admirāli un maršali, apsveicu Jūs ar Lielā Tēvijas kara uzvarām vainagoto noslēgumu.

Atzīmējot pilnīgo uzvaru pār Vāciju, šodien, 9.maijā, Uzvaras Dienā, pīkst 22.00 mūsu Dzimtenes galvaspilsēta Maskava Dzimtenes vārdā salūtē varonīgajiem Sarkanās Armijas karaspēkam, Jūras Kara Flotes karakuģiem un daļām,kas izcīnījuši šo spožo uzvaru, - ar trīsdesmit artilērijas zalvēm no tūkstoš lielgabaliem.

Mūžīga slava varoņiem, kas krituši kaujās par mūsu Dzimtenes brīvību un neatkarību!

Lai dzīvo uzvarām vainagotā Sarkanā Armija un Jūras Kara Flote!

Augstākais Virspavēlnieks Padomju Savienības Maršals J. STAĻINS

1945.gada 9. maijā №369

* * *

BIEDRA J. V. STAĻINA UZRUNA TAUTAI

Biedri! Mūsu Tēvzemes pilsoņi un pilsones!

Pienākusi lielā Uzvaras diena pār Vāciju. Fašistiskā Vācija, ko Sarkanā Armija un mūsu sabiedroto karaspēks nospiedis uz ceļiem, atzinusi sevi par uzvarētu un paziņojusi par bezierunu kapitulāciju.

7.maijā Reimsas pilsētā parakstīts kapitulācijas pagaidu protokols. 8.maijā vācu virspavēlniecības pārstāvji, sabiedroto karaspēka Augstākās Virspavēlniecības un padomju karaspēka Augstākās Virspavēlniecības pārstāvju klātbūtnē parakstījuši galīgo kapitulācijas aktu, kura izpildīšana sākusies 8.maijā pīkst 24.00.

Pazīstot vācu varasvīru vilka dabu - uzskatīt līgumus un vienošanos par tukšu papīrīti - mums nav pamata ticēt viņiem uz vārda. Tomēr šorīt vācu karaspēks, izpildīdams kapitulācijas aktu, sāka masveidīgi nolikt ieročus un padoties gūstā mūsu karaspēkam. Tas nav vairs tukšs papīrītis. Tā ir patiesa Vācijas bruņoto spēku kapitulācija. Tiesa gan, viena vācu karaspēka grupa Cehoslovākijas rajonā vēl arvien izvairās no kapitulācijas. Bet es ceru, ka Sarkanai Armijai izdosies atgriezt to pie samaņas.

Tagad mēs pilnīgi pamatoti varam teikt, ka pienākusi Vācijas galīgās sagrāves vēsturiskā diena, mūsu tautas lielās uzvaras diena pār Vācijas imperiālismu.

Lielie upuri, ko esam nesuši mūsu Dzimtenes brīvības un neatkarības vārdā, neskaitāmie zaudējumi un ciešanas, ko pārdzīvojusi mūsu tauta kara gaitā, sasprin-dzinātais darbs aizmugurē un frontē, kas ziedots uz Tēvijas altāra, - nav bijis veltīgs un vainagojies ar pilnīgu uzvaru pār vācu iebrucējiem un vācu tirāniju.

Sākot ar šo brīdi pār Eiropu plīvos tautu brīvības un tautu miera lielais karogs.

Pirms trim gadiem Hitlers visas tautas priekšā paziņoja, ka viņa uzdevumos ietilpst saskaldīt Padomju Savienību un atraut no tās Kaukāzu, Ukrainu, Baltkrieviju, Baltiju un citus apgabalus. Viņš tieši pateica: „Mēs iznīcināsim Krieviju, lai tā nekad vairs nespētu pacelties”. Tas bija pirms trim gadiem. Bet Hitlera neprātīgajām idejām nebija lemts piepildīties, - kara gaitā tās saira pīšļos. Īstenībā iznāca kaut kas tieši pretējs tam, par ko murgoja hitlerieši. Vācija galīgi satriekta. Vācu karaspēks kapitulē. Padomju Savienība svin uzvaru, lai gan tā nedomā ne saskaldīt, ne iznīcināt Vāciju.

Biedri!

Lielais Tēvijas karš noslēdzies ar mūsu pilnīgu uzvaru. Kara periods Eiropā beidzies. Sākas mierīgas attīstības periods.

Apsveicu Jūs ar uzvaru, mani dārgie Tēvzemes pilsoņi un pilsones!

Slava mūsu varonīgajai Sarkanai Armijai, kas glābusi mūsu Dzimtenes neatkarību un izcīnījusi uzvaru pār ienaidnieku!

Slava mūsu lielajai tautai, tautai - uzvarētājai!

Mūžīga slava varoņiem, kas krituši kaujās ar ienaidnieku un atdevuši savu dzīvību par mūsu tautas brīvību un laimi!

„Cīņa”, 1945.gada 10. maijā

STARP APBALVOTAJIEM - VISU PSRS TAUTU CILVĒKI

Pēc datiem uz 1947.gada 1. novembri starp apbalvotajiem ar ordeņiem un medaļām ir visu padomju nāciju un tautību karavīri. No kopējā apbalvoto skaita - 9 284 199 cilvēkiem ir: 6 172 976 krievi, 1 710 766 ukraiņi, 311 105 baltkrievi, 36 180 azerbaidžāņi, 49 106 gruzīni, 66 802 armēņi, 80 013 uzbeki, 13 997 tadžiki, 14 923 turkmēņi, 96 638 kazahi, 15 449 kirgīzi, 7 893 karēļi, 6 133 lietuvieši, 11 133 latvieši, 11 489 igauņi, 174 886 tatāri, 160 772 ebreji, 57 320 mordvieši, 29 900 baškīri, 12 730 osetīni, 19 229 udmurti, 13 188 komieši, 6 053 burjati, 53 566 čuvaši, 18 253 marieši un 133 693 no citām tautībām.

Augstā Padomju Savienības Varoņa nosaukuma cienīgi kara laikā bija 100 nāciju un tautību pārstāvji - 7 998 krievi, 2 021 ukrainis, 299 baltkrievi, 161 tatārs, 107 ebreji, 90 kazahi, 90 gruzīni, 89 armēņi, 67 uzbeki, 63 mordvieši, 45 čuvaši, 43 azerbaidžāņi, 38 baškīri, 31 osetīns, 16 turkmēņi, 15 lietuvieši, 15 tadžiki, 12 kirgīzi, 12 latvieši, 10 komieši, 10 udmurti, 9 igauņi, 8 karēļi, 6 adigejieši, 6 kabardieši, 4 abhāzieši, 2 moldāvi, 2 jakuti, 1 tuvietis un citi.

«Красная звезда», 28.03.1967.

NIRNBERGA

.

CIEŠANAS UN ZAUDĒJUMI

Šajā daļā ievietoti analītiski dati un tabulas par milzīgajiem, neaptveramajiem zaudējumiem, ko Padomju Savienībā nodarīja hitleriskie iebrucēji-sagrautas pil sētas, ciemati, sādžas, rūpnīcas, fabrikas, lauksaimniecības uzņēmumi, sociālā struktūra, cilvēku mājokļi, kultūras, vēstures un reliģiskie objekti...

Materiālos postījumus vairāk vai mazāk, agrāk vai vēlāk, tomēr iespējams atjaunot, uzcelt no jauna. Bet neviens nekad vairs neatdos dzīvības miljoniem ļaužu, kuriem neuzausaUzvaras līts. Un neviens nekad vairs nepadarīs par nebij ušām tās mokas, ko izcieta bez pajumtes palikušie ļaudis. Miljoniem ģimeņu gaidīja un nesagaidīja savus karā kritušos piederīgos, nāves nometnēs nobendētos, nesagaidīja - vēl un vēl...

Šajā dokumentu krājuma daļā no pieejamiem datiem ievietoti arī hitleriskās Vācijas zaudējumi. Tāda bija cena par nacistu izraisīto neprātu, tas ir atgādinājums - ko nozīmē izraisīt noziedzīgu karu.

Atkal un atkal paliek aktuāls jautājums - KĀDĒĻ?

Nākamās daļas dokumenti ir tādi, kuri tagadējā Latvijas informācijas telpā nav redzēti nemaz, pasniegti sagrozītā veidā vai vispār noklusēti.

Laiks dzīvot, laiks domāt...

* * *

Vācu fašistisko iebrucēju un to līdzdalībnieku Lielā Tēvijas kara laikā pastrādāto noziegumu konstatēšanai un izmeklēšanai Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā tika iecelta

VALSTS ĀRKĀRTĒJĀ KOMISIJA

Komisiju izveidoja ar PSRS Augstākās Padomes Prezīdija

1942.gada 2.novembra dekrētu. Tās sastāvs: N. Šverņiks (priekšsēdētājs), A. Ždanovs, akadēmiķi N. Burdenko, В. Vedeņejevs, T. Lisenko, J.Tarle, J. Traiņins, Padomju Savienības Varone lidotāja V. Grizodubova, rakstnieks A. Tolstojs, Kijevas un Galicijas metropolits Nikolaj s.

Komisija izskatīja un izpētīja 54 tūkstošus aktu, vairāk nekā 250 tūkstošus liecinieku nopratināšanas protokolus un iesniegumus par fašistu zvērībām pret padomju cilvēkiem un ap 4 miljoniem aktu par Padomju Savienībai un tās pilsoņiem nodarītajiem zaudējumiem uz laiku okupētajās padomju teritorijās.

Valsts ārkārtēj ā komisij a [VĀK] konstatēj a, ka pret krieviem, ukraiņiem, baltkrieviem un citu PSRS tautību pārstāvjiem, kas uz laiku bija nokļuvuši zem okupācijas, fašisti lietoja mocīšanu, nošaušanu, gāzes kameras. Tika iznīcināti veseli apdzīvoti punkti kopā ar to iedzīvotājiem.

Milzīgus un tiešus zaudējumus ienaidnieks nodalīja iedzīvotājiem un PSRS tautas saimniecībai. Pēc VĀK datiem tas sastādīja 679 miljardus rubļu (pēc valsts cenām 1941.gadā). Vācu fašistiskā armija un okupācijas varas iestādes uz Vāciju izveda tūkstošiem fabriku un rūpnīcu iekārtas, milzīgas izejvielu rezerves un gatavo produkciju un vēsturiskas vērtības; pilnīgi vai daļēji iznīcinātas un nodedzinātas 1710 pilsētas, un pilsēttipa ciemati, vairāk par 70 tūkstošiem ciemu un sādžu, vairāk par 6 miljoniem celtņu, bez pajumtes atstājot ap 25 miljoniem cilvēku.

Pēc padomju teritorijas pakāpeniskas atbrīvošanas no vācu fašistiskajiem iebrucējiem republiku centros un uz vietām tika izveidotas hitlerisko ļaundarību izmeklēšanas komisijas (VĀK). Aktu sastādīšanā piedalījās vairāk nekā 7 miljoni strādnieki, kolhoznieki, kultūras un zinātnes darbinieki.

VĀK materiāli tika iesniegti un izmantoti kā dokumenti Nirnbergas procesā.

Avots:

СОВЕТСКАЯ ВОЕННАЯ ЭНЦИКЛОПЕДИЯ

Maskava, 1980

Vācu vadības šajā vasarā austrumu frontē piekoptā izvairīšanās un apvidus pamešanas taktika līdz šim sevišķi vērtēta, vadoties no priekšrocībām, kādas frontes saīsināšanas ceļā rodas pret boļševiku uzbrukuma joņiem. Ne mazākas tomēr iz priekšrocības - pasvītro vācu aģentūras „Dienst aus Deutschland” militārais redaktors - kādas rodas vācu frontes aizstāvjiem tāpēc, ka „nāves josla” vācu spēku atstātajā teritorijā kļūst arvien platāka un nepārvaramāka.

Jaunu spēku un karamateriālu pievešana uzbrucējam nedēļu pēc nedēļas kļūst grūtāka un sarežģītāka. Turklāt nāk vēl tas, ka pārejas laikā no vasaras uz ziemu iestājas t.s.”bezceļa periods”, kas jau normālos apstākļos apgādes organizācijai vienmēr sagādājis lielas grūtības.

Evakuējamos apgabalos notiek plānveidīga postīšana; tai pašā laikā tiek aiztransportēti arī visi kara materiāli, rīki un līdzekļi un lielākā daļa visu izmantojamo pārtikas līdzekļu un darba rīku. Ciktāl šo priekšmetu aizvešanai trūkst laika vai transporta līdzekļu, tie viscaur padalīti nelietojami. Pretinieks, tātad, vienmēr no jauna nokļūst pilnīgi izpostītās apvidus joslās, uz kurieni visus karaspēka apgādei un kaujas spēku uzturēšanai vajadzīgos priekšmetus tam nepieciešams piegādāt no tālākas aizmugures etapu punktiem.

Neitrālā un arī angļu - amerikāņu presē arvien vairāk izpaužas atziņa, ka boļševiku armijas ofensīvas spēks ar pieminētās „nāves joslas” radīšanu pakļauts lielām grūtībām un pat tālejoši vājināts.

Ukraina ir ļoti nabadzīga ceļu būvmateriālu ziņā. Sevišķi asi izjūtams akmeņu un kokmateriālu trūkums. Lai tāpēc vācu frontes atraušanās kustības gaitā radīto „nāves joslu” padarītu pārvaramu ar jaunu ceļu būvi, boļševikiem nepieciešams piegādāt būvmateriālus pa ārkārtīgi sliktiem ceļiem no visai tālas aizmugures. Šis uzdevums prasa vismaz laiku. Viss tas ne tikvien palēnina boļševiku ofensīvas tempu, bet aff apdraud nākotnē paredzamās militārās operācijas.

No boļševiku avotiem nesen varēja dzirdēt informāciju, ka daudzas strēlnieku divīzijas un tanku brigādes stāv gatavībā

1943. - 1944. gada ziemas ofensīvai. Gadījumā, ja šī informācija ir vairāk, nekā tikai demonstrācija vien, patlaban iesāktai tffs ārlietu ministru konferencei Maskavā - tā tālāk raksta „Dienst aus Deutschland” militārais redaktors - tad šāda spēku sagatavošana un koncentrēšana vēl ilgi nenozīmē drošu iespēju šos spēkus raidīt frontē, kas par vairākiem simts kilometru izbīdīta uz priekšu.

Visas pazīmes liecina - tā nobeigumā pasvītro vācu aģentūras militārais lietpratējs, ka tieši satiksmes jautājums būs viena no svarīgākām un izšķirīgākām problēmām 1943./1944. gada ziemas militārās operācijās, un šai ziņā priekšrocības, kas lielās frontes atvilkšanas akcijas norisē radušās vācu militārai vadībai, nav noliedzamas.

„Tēvija”, 1943.gada 22.oktobrī

Statistika

No Flensburgā atrastā arhīva var secināt, ka četras piektdaļas no visiem kritušajiem un trīs piektdaļas bez vēsts pazudušo attiecas uz padomju - vācu austrumu fronti. Šie dati neapgāžami liecina, ka tieši Padomju Armija sagrāva hitleriešu karapūļus. To liecina arī citi materiāli. Visumā vācu tauta Otrajā pasaules karā cieta kolosālus zaudējumus

Viljams Fosters (ASV un starptautiskās komunistiskās kustības darbinieks) rakstīja:

Otrā pasaules kara laikā Padomju Savienības armija un tauta ar nepieredzētu piepūli, cīnoties gandrīz vienatnē, sakāva nacistu karapūļus un izglāba visu pasauli, kas citādi uz ilgu laiku nogrimtu fašistiskajā tirānijā. Šis izcilais sasniegums kļuva par simbolu, ka sociālisms un tā spēki visās pasaules zemēs galu galā izglābs civilizāciju no asiņainā haosa, kurā trūdošais kapitālisms, cenšoties paildzināt savu pastāvēšanu, gatavs ieraut cilvēci...

Zilliakus, Anglijas parlamenta loceklis:

No dokumentiem, ko Anglijas armija ieguvusi no vāciešiem, secināms, ka līdz pat 1944.gada 1.novembrim 86 procentus no visiem zaudējumiem vācieši cieta padomju - vācu frontē un tikai 14 procentus - uzbrukumos citās valstīs.

VISPĀRĒJS KARA ZAUDĒJUMU RAKSTUROJUMS

Padomju Savienības cilvēku zaudējums Lielajā Tēvijas karā

(1941. gada 22. jūnij s - 1945. gada 31. decembris)

Aprēķins Cilvēku skaits (miljoni)

Aprēķinu izdarīja PSRS Valsts Statistikas komitejas Demogrāfiskās statistikas pārvaldes Padomju Savienības Lielajā Tēvijas karā bojā gājušo cilvēku skaita precizēšanas komplesā komisija, KF Ģenerālštāba Mobilizācijas pārvalde, 1991., inv. Nr 04504,1.250

Padomju Savienībai Lielā Tēvijas kara zaudējumu sekas ir cilvēku zaudējumi - starp karavīriem un civiliedzīvotājiem tie ir 26,6 miljoni cilvēku. Šis skaitlis iegūts ar zinātnieku demogrāfu plašiem statistiskiem pētījumiem un tiem sekojošu zaudējumu precizēšanas valsts komisijas darbu (XX gadsimta astoņdesmito gadu beigās). Noapaļotā veidā („gandrīz 27 miljoni cilvēku”) tas izklāstīts PSRS Augstākās Padomes svinīgajā sēdē, kas bija veltīta Padomju Savienības 45. gadadienai kopš uzvaras Lielajā Tēvijas karā, 1990.gada 8.maijā. Minētajā vispārējā cilvēku zaudējumu skaitlī (26,6 miljoni cilvēku) ietilpst kaujās kritušie, no ievainojumiem un slimībām mirušie karavīri un partizāni, bada nāvē mirušie, gaisa uzbrukumu laikā, artilērijas apšaudēs un soda ekspedīciju iznīcinātie mierīgie iedzīvotāji, nošautie un koncentrācijas nometnēs nomocītie karavīri, pagridnieki, tāpat arī katorgas darbos aizdzītie strādnieki, zemnieki un kalpotāji.

Vēl nekad agrāk mūsu valsts nebija saskārusies ar līdzīgiem kara zaudējumiem. Pat Pirmā pasaules kara periodā (1914. -1918.) un pilsoņu karā (1918. - 1922.) ar visām nāvi nesošajām epidēmijām (tīfs, holēra, malārija u.c.) tika nogalināti, nomira no ievainojumiem un slimībām gandrīz trīs reizes mazāk - 10,3 miljoni cilvēku. Pie tam, Krievijas iedzīvotāju zaudējums Pirmajā pasaules karā (karavīru un civiliedzīvotāju demogrāfiskais zaudējums) sastādīja 4,5 miljonus cilvēku. Analoģisks zaudējums pilsoņu karā - 8 miljoni cilvēku.

Otrā Pasaules kara laikā mūsu valsts iedzīvotāju zaudējuma skaitlis ievērojami pārsniedz visus Pirmā pasaules un pilsoņu kara zaudējumus.

Lieta tāda, ka Lielais Tēvijas karš, kā arī Otrais Pasaules karš visumā atšķīrās no visiem iepriekšējiem kariem ar abu pušu noteiktajiem mērķiem, nepieredzēti milzīga karaspēka daudzumu un ar daudzkārt pieaugošo ieroču un kara tehnikas iznīcinošo spēku.

Turklāt karš nebija tikai divu karojošo armiju sadursme, kā agrāk. Vācu fašistiskie iebrucēji savus nāvējošos triecienus vērsa gan pret karaspēku, gan pret civiliedzīvotājiem, nešķirojot atšķirību starp fronti un aizmuguri, starp karavīriem un mierīgiem pilsoņiem. Tas viss ievērojami palielināja upuru skaitu.

Kopējais zaudējums (kritušie, mirušie, bez vēsts pazudušie un ārpus valsts robežām nokļuvušie) kara gados ir 37,2 miljoni cilvēku (starpība starp 196,7 miljoniem kara sākumā un 159,5 milj oniem) Tomēr šo lielumu nevar attieci nāt uz kara izraisītāj iem cilvēku zaudējumiem, jo arī miera laikā (4,5 gados) iedzīvotāji bija pakļauti dabiskajam zudumam sakarā ar vispārējo mirstību.

CIVILIEDZĪVOTĀJU ZAUDĒJUMI

Nacisti civiliedzīvotājus iznīcināja ar izsmalcinātiem paņēmieniem un līdzekļiem. Tādam nolūkam jau iepriekš tika izstrādātas masu nošaušanas metodikas, „nāves auto”, gāzes „ciklons” izmantošana, un krematorijas krāsnis koncentrācijas nāves nometnēs, tika izstrādāta miljoniem nobendēto cilvēku mirstīgo atlieku rūpnieciska utilizācija. Noziedzīgo plānu izpildīšanai sagatavoja profesionālus slepkavas. Katram vērmahta kareivim iepotēja ļaundaffgu uzvedību okupētajās zemēs. Piemēram, vienā no „Vācu karavīra rokasgrāmatas” punktiem rakstīts: „Tev nav sirds un nervu, karā tas nav vajadzīgs. Iznīcini sevī žēlumu un līdzcietību, nogalini jebkuru krievu, neapstājies, ja tev priekšā vecis vai sieviete, meitene vai zēns. Nogalini, tā tu glābsi sevi no bojāejas, nodrošināsi savu nākošo ģimeni un kļūsi slavens mūžīgi”.

Pēc hitleriešu „austrumu telpas” kolonizācijas un ģermani-zācijas plāna izriīcinā-šanai bija nolemtas ne tikai slāvu tautas, bet ari citas PSRS teritorijā dzīvojošās tautas. Sevišķi nežēlīga bija attieksme pret ebrejiem, ko vācieši iznīcināja vispirms. Hitleriešu noziedzīgie nodomi attiecās ari uz moldāviem, lietuviešiem, latviešiem, igauņiem u.c.

Tādējādi barbariskā vietējo iedzīvotāju iznīcināšana atbilstoši hitleriskajam plānam „Ost” [„Austrumi”] notika visās padomju republikās, kuras ienaidnieks okupēja. Pavisam okupētajās teritorijās ar iepriekšēju nodomu iznīcināti vairāk par 7,4 miljoniem cilvēku.

Padomju Savienības mierīgo iedzīvotāju skaits, kas ar iepriekšēju nodomu iznīcināti uz laiku okupētajās teritorijās

Lielus zaudējumus nodarīja padomju iedzīvotāju darbaspējīgās daļas varmācīgā aizdzīšana katorgas darbos uz Vāciju un tai pieguļošajām rūpnieciski attīstītajām valstīm, kas tāpat bija okupētas. Verdzinātos padomju cilvēkus tur sauca par „ostarbeiteriem” (austrumu strādnieki).

No varmācīgi uz Vāciju aizdzīto padomju cilvēku kopējā daudzuma (5 269513) pēc kara beigām uz Dzimteni repatriējās 2 654100 cilvēki. Dažādu iemeslu dēļ neatgriezās un kļuva par emigrantiem 451100 cilvēki. Atlikušie 2 164313 gāja bojā un nomira fašistiskajā nebrīvē. Augstā mirstības līmeņa iemesli „ostarbeiteru” vidū bija katorgas darbs, slikts uzturs un nežēlīgi sodi par katru mazāko atkāpšanos no nometnes režīma.

Bez piespiedu darbos uz Vāciju aizdzītajiem kopējā bojā gājušo mierīgo civiliedzīvotāju skaitā ir j āņem vērā arī okupētaj ās teritorijās bojā gājušie un mirušie mierīgie iedzīvotāji. 1943. gada sākumā zem fašistiskās Vācijas okupācijas atradās ap 2 miljoni kvadrātkilometru padomju teritorijas, kurā līdz kara sākumam saskaņā ar PSRS Valsts plāna datiem, dzīvoja 88 miljoni cilvēku. Organizētās un stihiskās evakuācijas gaitās devās uz austrumiem, kā arī tika iesaukti Padomju Bruņotajos spēkos ap 15 miljoni cilvēku. Zem vācu, rumāņu, ungāru un somu fašistu jūga palika ne mazāk kā 73 miljoni cilvēku vai 37 procenti no visiem PSRS iedzīvotājiem, kas uz 1941.gada 22.jūniju sastādīja 196,7 miljonus.

Avots:

PSRS Valsts Statistikas komitejas Demogrāfiskās statistikas pān’aldes Padomju Savienības Lielājā Tēvijas karā bojā gājušo cilvēku skaita precizēšanas komplesā komisija. KF Ģenerālštāba Mobilizācijas pārvalde, 1991., inv. Nr 04504,1.250

Vācijas cilvēku zaudējumi

Krājumā «История военных потерь» [„Kara zaudējumu vēsture”], apskatot Vācijas cilvēku zaudējumus, norāda uz atšķirībām aprēķinu metodikā, tur teikts:

„Interesi izraisa vācu oficiālie zaudējumu skaitļi, ko nacisti neparedzēja atklātībai un publiskošanai. Aģentūra REITER 1945. gada 29. jūlijā paziņoja, ka Flensburgā bijušā ģenerāļa Reineke, vācu augstākās pavēlniecības propagandas departamenta vadītāja mājā tika atrasts sevišķi slepens vācu zaudējumu arhīvs par laika periodu no 1939.gada 1.septembra līdz 1944.gada 30. novembrim.

Pēc šā arhīva materiāliem vācu zaudējumi sastadija (tūkstošos cilvēku):

Ja vēl pieliktu zaudējumus 1944.gada decembrī un 1945. gada janvārī - maijā, tad vērmahta kritušo un mirušo skaits pārsniedz 4 miljonus cilvēku.

... 1945.gada 11.oktobrī Etlijs Klements Ričards [Lielbritānijas valsts un politiskais darbinieks] apakšnamā paziņoja, ka vācu bruņoto spēku kritušo un no ierindas izgājušo skaits ievainojumu un slimību rezultātā laika periodā no 1939.gada

1.septembra līdz 1945.gada 10. maijam sastāda 7.4 miljonus cilvēku.

Б.Ц. Урланис ИСТОРИЯ ВОЕННЫХ ПОТЕРЬ

ПОШГОН • ACT

Sankt - Петербург • Москва

Procesa nepieciešamība, jeb upuri brēc pēc tiesas un taisnības!

Starptautiskā kara tribunāla izveidošana bija kļuvusi par neatliekamu nepieciešamību, jo pasaules sabiedriskā doma nekad nebūtu samierinājusies ar noziedznieku atbrīvošanu no soda.

Prasība izveidot speciālu Starptautisko Kara Tribunālu, lai tiesātu noziedzīgos nacistiskā režīma vadītājus, bija izteikta jau padomju valdības 1942. gada 14. oktobra paziņojumā „Par hitlerisko iebrucēju un viņu līdzdalībnieku atbildību par Eiropas okupētajās zemēs pastrādātajiem briesmu darbiem.”

Tajā pašā laikā, 1942. gada oktobrī, arī ASV prezidents Fr. Rūzvelts, plašu Amerikas sabiedrisko aprindu ietekmēts, pacēla savu balsi pret nacistiskās Vācijas barvežiem: „Šī līderu un viņu nežēlīgo līdzgaitnieku kliķe ir jānosauc vārdā, jāapcietina un jātiesā saskaņā ar krimināltiesu likumiem.”

1943. gada oktobrī publicētā triju antihitleriskās koalīcijas vai stu Deklarācij a brīdi nāj a tos, kas vainīgi pastrādātai os bri esmu darbos, un tos, kas okupētajā teritorijā bija tieši piedalījušies zvērībās, slepkavošanā un nāves sodu izpildīšanā, ka „viņus nogādās tajās zemēs, kur šie riebīgie noziegumi pastrādāti, lai viņus tur tiesātu un sodītu saskaņā ar atbrīvoto zemju likumiem.”

Nirnbergas process, ko īstenoja Nimbergas Starptautiskais kara tribunāls (kas sastāvēja no četru sabiedroto valstu nozīmētiem tiesnešiem), lai tiesātu nacistiskos noziedzniekus, ilga no 1945. gada novembra līdz 1946. gada oktobrim. Laikā no 1946. līdz 1949. gadam bija vēl 12 tiesas procesi Nimbergā, kuros tiesāja zemāka ranga nacistus.

Lēmumu par šāda starptautiska kara tribunāla izveidošanu pieņēma uzvarētājas lielvalstis 1945. gada Londonas konferencē (26. jūnijs - 8. augusts).

Apsūdzība noziegumos pret mieru un cilvēci tika izvirzīta 24 vadošajiem Vācijas valstsvīriem, kā arī Ādolfam Hitleram, Heinriham Himleram un Jozefam Gēbelsam, kas bija izdarījuši pašnāvību. Vienlaikus tika tiesātas arī astoņas organizācij as, t.sk. SS, SD, SA, Gestapo, Vācijas valdība, Ģenerālštābs un Bruņoto spēku Augstākā virspavēlniecība.

Apsūdzības tika izvirzītas par četru kategoriju noziegumiem:

• par varas sagrābšanu sazvērestības ceļā;

• par kara izraisīšanu;

• par kara noziegumiem;

• par noziegumiem pret cilvēci.

Otrā pasaules kara gados koncentrācijas nometnēs un citās cilvēku masveida iznīcināšanas vietās, tā dēvētajās einzackomandu,,speciālajās akcijās”, gāzu kamerās, noziedzīgos eksperimentos un ar citu necilvēcīgu metožu palīdzību nogalināti ne mazāk kā divpadsmit miljoni cilvēku. Tuvākajos pēckara gados hitlerieši paredzēja iznīcināt vēl trīsdesmit miljonus slāvu. Šie noziedzīgie aprēķini bija izteikti pavēlēs un instrukcijās.

Tiesas prāva, kas rīkota, stingri ievērojot vispārpieņemtās procesuālās normas, piemēram, apsūdzēto tiesības uz aizstāvību, ļāva ne vien rūpīgi un objektīvi izpētīt pierādījumus par konkrētu personu vainu, bet arī ļoti pārliecinoši atmaskot visas neģēlības, ko izdarījis vācu monopolistiskā kapitāla izauklētais hitlerisms.

No Otrā pasaules kara oficiālajām beigām līdz Starptautiskā tribunāla pirmajai sēdei pagāja nedaudz vairāk par 6 mēnešiem. Šajā laikā tika izstrādāti Starptautiskās Kara Tiesas Statūti un procedūras noteikumi, savākti un sistematizēti galvenie apsūdzības pierādījumi, sastādīts apsūdzības raksts, nokārtota un koordinēta no četru sabiedroto valstu pārstāvjiem izveidotā sarežģītā tiesas aparāta darbība.

Tribunāls izskatīja vairāk nekā 3 000 oriģināldokumentu, nopratināja ap 200 liecinieku (bez tam tribunāla uzdevumā vairākus simtus liecinieku nopratināja speciālas komisijas) un pieņēma 300 000 rakstveida liecību. Pierādījumi lielākoties bija oriģināldokumenti, ko sabiedrotās armijas atrada vērmahta štābos, valdības ēkās un citās vietās.

Antihitleriskās koalīcij as juristus vienoj a kopēj a nostāj a pret Starptautiskajam Tribunālam nodoto noziedznieku nedzirdēto cietsirdību un necilvēcīgo cinismu.

R. Džeksons: “Mūsu pierādījumi izraisīs šausmas”

Galvenais apsūdzētājs no ASV, izcils amerikāņu jurists R. Džeksons ievadrunā teica:

„ Mūsu pierādījumi izraisīs šausmas, un jūs teiksit, ka esm u laupījis jums miegu. Bet tieši šie nodarījumi lika nodrebēt visai pasaulei un noveda pie tā, ka ikviens civilizēts cilvēks nostājās pret nacistisko Vāciju. Visa Vācija kļuva viens liels moku kambaris. Tā upuru vaidi bija dzirdami visā pasaulē, liekot šausmās nodrebēt visai civilizētajai cilvēcei. Es esmu viens no tiem, kas šajā karā bieži vien visai skeptiski uzņēmu informāciju par drausmīgajiem briesmu darbiem. Taču tiesā figurēs tik pārliecinoši pierādījumi, ka nekam, to varu droši apgalvot, neizdosies atspēkot nevienu manu vārdu; tiesājamie noliegs vienīgi savu personisko atbildību, vai arī to, ka viņi zinājuši par šiem noziegumiem. ”

Citā savā runā R.Džeksons pamatoja procesa nozīmību:

„Šī tiesas prāva ir tāpēc tik svarīga, ka šie ieslodzītie personificē baismus spēkus, kas slēpsies pasaulē vēl ilgi pēc tam, kad šo cilvēku miesa būs pārvērtusies pīšļos. Vara šos cilvēkus padarīja par rasu naida, terora un varmācības, uzpūtības un cietsirdības dzīviem simboliem. Viņi personificē nežēlīgo nacionālismu un militārismu, intrigas un provokācijas, kas divas paaudzes vienu pēc otras iegrūda kara bezdibenī, iznīcinot Eiropas vīriešu kārtas iedzīvotājus, nopostot mājas un grūžot kontinentu nabadzībā. Viņi tik stipri pieķērās savai pašu radītajai filozofijai un tik cieši iekļāvās pašu vadītajos spēkos, ka izturēties pret viņiem žēlsirdīgi nozīmētu ļaut uzvarēt un sniegt atbalstu tam ļaunumam, kas saistīts ar viņu vārdiem.

Civilizācija nevar atļauties ne mazāko kompromisu ar sociālajiem spēkiem, kas no jauna atspirgs, ja mēs rīkosimies nekonsekventi un nenoteikti pret cilvēkiem, kuru personā šie spēki turpina pastāvēt.

Noziegumi, kurus mēs cenšamies nosodīt un kas pastrādāti ar iepriekšēju nodomu, ir tik ļaundabīgi un ar tik postošām

sekām, ka civilizācijā nevar pieļaut, ka tos ignorētu, jo tā aizies bojā, ja šādi noziegumi atkārtosies.”

Starptautiskais tribunāls savā spriedumā konstatēja, ka „nacistiskās koncentrācijas nometnes kļuva par organizētu sistemātisku slepkavību vietām.”

Parlamenta delegācijas ziņojums

Pēc Viņa Majestātes pennies iesniegts parlamentam ar premjerministra, valsts kases kanclera un aizsardzības ministra starpniecību

1945. gada aprīlī

No augšnama: grāfs Stenhoups un lords Edi sons,

No apakšnama: ptdkvedis Vikhems, sers Arčibalds Sautbijs, Teita kundze, Ness Delegācijas locekļi bija Edvarsa kungs, misters Silvermens, Grehems Vaita kungs, sera Henrijs Moriss Džonss, Draiberga kungs.

Būhenvaldes nometne atrodas paugurainā, mežainā apvidū kādu 15 minūšu braucienā no Veimāras...

Par nometnes lielumu var spriest pēc tā, ka nometne bija aprēķināta maksimāli 120 000 cilvēku ievietošanai. Šā gada 1.aprīlī ieslodzīto skaits bija 80 813. Dažas dienas pirms amerikāņu karaspēka ierašanās (11. aprīlī) nacisti bija aizveduši lielu skaitu ieslodzīto, apmēram 18 000 līdz 22 000. Dažiem no tiem, ko nacisti gribēja iznīcināt, jo tie „pārāk daudz zināja”, bija izdevies paslēpties. Nebija iespējams precīzi novērtēt nometnē vēl palikušo ieslodzīto tautību procentuālo samēru; mēs atradām daudz ebreju un vāciešus, kas nebija ebreji, poļus, ungārus, čehus, frančus, beļģiešus, krievus u.c.

Sīkā pārskatā, ko mums iesniedza kādas antifašistiskas komitejas pārstāvji, bija norādīts, ka Būhenvaldē vai tūlīt pēc pārvešanas no turienes uz tā dēvēto „iznīcināšanas nometni”

miruši vai nogalināti kopskaitā 51 572 cilvēki, no tiem vismaz 17 000 kopš 1945. gada 1. janvāra. Nometne tagad ir atvērta, un zināms tās ieslodzīto skaits acīm redzot pēc savas iniciatīvas to atstājuši. Nacisti bija atstājuši sīku nometnes kartotēku ar norādītiem uzvārdiem, taču mūsu apmeklējuma laikā nebija iespējams sākt izgatavot nometnē vēl esošo cilvēku sarakstus, jo amerikāņu medicīniskajām un sanitārajām iestādēm bija diezgan ko darīt, lai iztīrītu nometni (daļu šā darba veica nometnes apkārtnē dzīvojošie vācu civilisti; daļu no viņiem ik dienas veda uz nometni, lai tiem parādītu, kas viņu vārdā un viņiem līdzās bija noticis), un bija jāatrisina pārtikas apgādes un medicīniskās apkalpošanas j autājums.

Lai gan nometnes iemītniekus parasti apzīmē par „gūstekņiem”, tomēr tos nedrīkst sajaukt ar kara gūstekņiem. Nometnes iemītnieki komplektējās no trim galvenajām kategorijām:

a) no politiskajiem ieslodzītajiem un ebrejiem no pašas Vācijas,

b) kad Trešais reihs izpletās, no politiskajiem ieslodzītajiem un ebrejiem no Austrijas, Cehoslovākijas, Polijas utt.

c) sākot ar 1940. gadu, no vīriešiem un jauniešiem, kas bija atvesti piespiedu darbā no dažādām okupētajām zemēm.

Visos laika posmos starp viņiem bija tikai nedaudzi angļi, pēc kāda vērtējuma „daži duči”. Gandrīz visi tie bija civilisti.

Mums stāstīja par kādu franču izpletņu lēcēju leitnantu Morisu Perčuku, kas 1943. gadā kritis gūstā, pēc tam civildrēbēs aizvests no Kompjenas uz Būhenvaldi un tur, īsi pirms amerikāņu karaspēka atnākšanas, pakārts. Tālāk, mums nodeva dokumentu, kuru bija parakstījuši eskadrona komandieris F.Jeo-Tomass, kapteinis Harijs Pūls un leitnants Stefans Esels (no Francijas kara ministrijas) un kurā bija oficiāli apstiprināts, ka viņus no nāves paglābuši ar „ārkārtīgi veiklu plānu un bīstamos apstākļos” Heines Baumeisters no Dortmundas un Dr.Eižens Kogons no Vīnes, kas abi vēl atrodas nometnē.

Lai gan nometnes tīrīšana bija sākusies jau vairāk nekā nedēļu pirms mūsu atbraukšanas un apstākļi acīm redzot bija stipri uzlabojušies, mūsu uzmanību vispirms un arī vienmēr vēlāk saistīja viscaur valdošā neticamā netīrība; līķu trūdēšanas un slimību smaka vēl saindēja visu teritoriju. Viena no pirmajām barakām, kur mēs iegājām, bija viena no labākajām...

... Šī baraka bija viena no tām, ko tagad izmanto par tranzīta hospitāli dažiem slimniekiem, kas vissmagāk cieš no bada sekām. Daudzi nespēj a pat runāt, viņi gulēj a pusnesamaņā vai arī sekoja mums ar acīm. Daži brīvi runāja un rādīja savas brūces, drausmīgas rētas un zilumus, kuru cēlonis varēja būt vienīgi kāju spērieni un sitieni. Viņi gulēja zemē uz segām un apsegti ar tām. Visi bija pilnīgi izdiluši. Amerikāņu iestādes mums ziņoja, ka pēc viņu ierašanās nāves gadījumu skaits esot sarucis aptuveni no 100 līdz 35 dienā. Parastais apģērbs bija skrandaini svārki, veste vai kokvilnas žakete, zem kuras rēgojās kaili gurni, kas nebija resnāki par normālu rokas locītavu. Puskails skelets, kas arpūlēm kā uz koka kājām virzījās pa gaiteni, saslējās, ieraudzījis mūsu sabiedrību, pasmaidīja un sveicināja. Mūsu delegācijas medicīniskie darbinieki bija pārliecināti, ka zināms procents šo cilvēku nepaliks dzīvi pat ar visu to kopšanu, kādu viņi tagad saņēma, un ka vēl lielāks procents to, kas varbūt paliks dzīvi, droši vien līdz mūža beigām būs slimi un darba nespējīgi. Starp šās barakas iemītniekiem bija rakstnieki un studenti un kāds franču Otrā biroja loceklis, kas bija saņemts ciet Varšavā.

Parastās barakas, kuras mēs redzējām, katrā pusē bija nodalītas ar četrām dēļu rindām, ko balstīja baļķi. Šādi izveidotajās, apmēram sešas pēdas garajās, četras pēdas platajās un divas pēdas augstajās istabās vajadzēja gulēt pieciem līdz sešiem cilvēkiem. Pat viņiem, kas bija tik izģinduši, pietika vietas tikai gulēšanai uz vieniem sāniem. Daži no viņiem mums parādīja, kā tas ticis darīts. Par gultas veļu noderēja skrandas, ko viņi kaut kur bija salasījuši. Veselas kaudzes šo skrandu tika sadedzinātas dažādās nometnes vietās; barakas vēl vienmēr pilnas kukaiņu...

Līķu barakai bija divi stāvi: puspagrabs un pirmais stāvs. Apakšējā stāvā varēja iekļūt pa stāvām akmens kāpnēm vai pa nolaidenu gaiteni zem lūkas, pie kuras tika nogalināti vārgie un darba nespējīgie cietumnieki. Parastā nogalināšanas metode, šķiet, bijusi kāršana. Pagalmā, baltu pelnu kaudzes tuvumā, bija karātavas, pagrabā mēs redzējām vēl vienas karātavas un stiprus āķus, apmēram 8 pēdas no zemes. Mums stāstīja, ka tādu āķu bijis pāri par četrdesmit, taču lielāko daļu no tiem nacisti pirms bēgšanas novākuši. Mums rādīja smagu, apmēram 2 pēdas garu koka bozi, ar ko apcietinātie esot sisti, ja viņi lēnām strādājuši: boze bija notašķīta ar asinīm. Līķus no pagraba pacēla uz krematoriju augšējā stāvā ar lielu elektrisko liftu (līdzīgu tam, kādu slimnīcās lieto nestuvēm). Mašīnas iebrauca pagalmā ārpus krematorijas, tās bija piekrautas ar dizentērijas slimnieku un citās barakās mirušo līķiem, kam pa lielākajai daļai bija novilktas pat viņu trūcīgās svītrainās cietuma drānas. Mēs apskatījām pēdējo kravu, kas bija palikusi šādā mašīnā un ko ģenerālis Eizenhauers bija pavēlējis apkaimes iedzīvotājiem apbedīt pašiem savām rokām. Līķi bija sākuši trūdēt, taču nevienam, cik mēs varējām konstatēt, nebija varas darbu pazīmju, tie visi šķita miruši aiz bada vai slimībām. Krematorijā atradās rinda lielu krāšņu ar pārkaļķotām caurulēm, restēm un vītām kolonām...

Ieslodzītie mums vairākkārt apgalvoja, ka apstākļi citās nometnēs, sevišķi Austrumeiropā, bijuši vēl daudz ļaunāki nekā Būhenvaldē. Visbriesmīgākā, kā stāsta, esot bijusi Osvencimas nometne; šie cilvēki uzstāja, lai mēs paskatītos Osvencimas koncentrācijas nometnē viņiem ietetovētos numurus kreisās rokas apakšdelmā. Kāds 19 gadu vecs jauneklis Jozefs Bērmanis, pēc tautības latvietis, taču angliski audzināts, bija bijis dažādās nometnēs; vienā no tām viņš bija zaudējis savu rādītājpirkstu, jo nacisti, saniknoti par viņa gauso darbu, iegrūduši viņa roku mašīnā.

Par spīti nožēlojamajam ieslodzīto fiziskajam stāvoklim un viņu gadiem ilgajam ieslodzījumam, bija vērojamas viņu garīgas un fiziskas atkopšanās pazīmes. Uz baraku ārsienām angļu un daudzās citās valodā bij a uzkrāsoti sirsnīgi apsveikumi atbrīvotājiem. Pie jauniem ziņojumu dēliem bija piestiprinātas avīzes un informatīvi ziņojumi, kā arī demokrāti skās propagandas paziņojumi, lielākoties vācu valodā. Netālu no ieejas nometnē pie karātavām bija piestiprināts Hitlera attēls cilvēka augumā ar uzrakstu vācu valodā:

„Hitleram jāmirst, lai Vācija varētu dzīvot!”

Sagatavodami šo ziņojumu, mēs mēģinājām rakstīt atturīgi un objektīvi un izvairīties no subjektīviem emocionāliem izteicieniem. Taču noslēgumā mēs gribētu atzīmēt, ka mūsu vienprātīga un dziļa pārliecība, ko esam guvuši pēc saviem pašu vērojumiem, ir tāda, ka Būhenvaldē piekopta cilvēku pastāvīgas badināšanas un necilvēcīgas brutalitātes politika un ka tāda nometne nozīmē viszemāko pakāpi, līdz kādai cilvēce jebkad var pagrimt. Atmiņas par to, ko mēs Būhenvaldē redzējām un dzirdējām, vēl gadiem ilgi vajās mūs.

Paraksti:

STENHOUPS,

EDISONS,

TOMS VIKHEMS,

ARČIBALDS SAUTBIJS,

MEVIS A TEITA,

NESS EDVARDSS,

S.SIDNEJS SILVERMENS,

GREHEMS VAITS,

HENRIJS MORISS DŽONSS,

TOMS DRAIBERGS

„Visus kopā rēķinot, uz manu atbildību iznīcināti ap 42 000 cilvēku...”

(No kādreizējā Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnes komandanta SS štandartenfīrera Antona Kaindla liecības)

Prokurors: Kādas pavēles jums zināmas par izturēšanos pret karagūstekņiem?

К a i n d l s: Trīs dienas pirms uzbrukuma Padomju Savienībai divīziju un pulku komandieriem tika paziņota fīrera pavēle, saskaņā ar kuru visi komisāri bija jānošķir un jānodod SD iznīcināšanai.

Prokurors: Kādi iznīcināšanas veidi pastāvēja jūsu nometnē?

К a i n d l s: Līdz 1943. gada rudenim Zaksenhauzenā iznīcināja nošaujot un pakarot. Krievu karagūstekņu masu nošaušanai speciāla telpa bija maskēta kā ārsta kabinets, kurā atradās mērīšanas ierīce auguma garuma mērīšanai, tabula redzes pārbaudei un bez tam esesieši, maskējušies baltos ārstu virsvalkos. Šķietami mērījot auguma garumu, ieslodzītos nogalināja no mugurpuses ar šāvienu pakausī caur spraugu mērījamā latiņā. Blakus telpā, no kurienes šāva, atskaņoja skaņu plates, lai šāvieni nebūtu dzirdami.

Prokurors: Tātad jūs, kļūdams par nometnes komandantu, atradāt priekšā jau izstrādātu iznīcināšanas tehniku?

К a i n d l s: Jā gan! Bez ārsta kabineta bija vēl nošaušanas laukums, pārvietojamas karātavas un mehanizētas karātavas, pie kurām vienā laikā varēja nogalināt 3 līdz 4 ieslodzītos.

Prokurors: Vai jūs šajā iznīcināšanas tehnikā tikāt izdarījis kādus grozījumus, vai ne?

К a i n d l s: 1943. gada marta vidū es ieviesu gāzes kameras kā masu iznīcināšanas vietas.

Prokurors: Pats ar savu iniciatīvu?

К a i n d l s: Pa daļai jā. Tā kā toreizējās iekārtas vairs nepietika paredzamajai iznīcināšanai, es sasaucu apspriedi, kurā piedalījās aiī galvenais ārsts Baumketers, un tas man teica, -ja cilvēkus noindējot ar zilskābi speciālās kamerās, acumirklī iestājoties nāve. Tad es uzskatīju gāzes kameru ierīkošanu masu iznīcināšanai par lietderīgu un arī par humānāku.

Prokurors: Kas bija atbildīgs par cilvēku iznīcināšanu?

К a i n d l s: Nometnes komandants personiski.

Prokurors: Tātad jūs?

К a i n d l s: Jā gan!

Prokurors: Cik ieslodzīto tai laikā, kamēr jūs darbojāties par nometnes komandantu, tātad divos gados un astoņos mēnešos, Zaksenhauzenā iznīcināti^9

К a i n d l s: ...Visus kopā rēķinot, uz manu atbildību iznīcināti ap 42 000 cilvēku, no tiem tieši pašā nometnē kādi 18 000.

P г о к u г о r s: Un cik daudzi nomira badā jūsu laikā?

К a i n d l s: Badā šai laikā nomira, pēc mana vērtējuma, kādi 8 000 ieslodzīto.

Prokurors: Apsūdzētais Kaindl, vai jūs saņēmāt pavēli uzspridzināt nometni, lai noslēptu pastrādāto ļaundarību pēdas?

К a i n d l s: Jā gan! 1945. gada 1. februārī man bija saruna ar gestapo priekšnieku Milleru. Tad viņš man paziņoja pavēli iznīcināt nometni ar artilērijas apšaudi, uzbrukumu no gaisa vai gāzēšanu. Taču šo pavēli, ko bija devis Hinders, tehniski nebija iespējams izpildīt.

Prokurors: Vai jūs būtu pavēli izpildījis, ja tehniski tas būtu bijis iespējams?

К a i n d l s: Pats par sevi saprotams. Taču to nevarēja izdarīt. Artilērijas apšaude vai lidotāju uzbrukums darītu apkaimes iedzīvotājus uz to uzmanīgus. Gāzēšana būtu apdraudējusi ne vien civiliedzīvotājus, bet arī pašu SS personālu.

P г о к u г о r s: Ko tad jūs pasākāt?

К a i n d l s: Tas tika iesākts tā. Naktī uz 2. februāri nošāva pirmos, kādus 150 ieslodzītos. Līdz marta beigām izdevās iznīcināt 5 000.

Prokurors: Kas vadīja šo masu iznīcināšanu?

К a i n d l s: Pēc mana norādījuma - apsūdzētais Hēns. Prokurors: Cik ieslodzīto tad vēl atradās nometnē?

К a i n d l s: 40 000 līdz 45 000. 18. aprīlī es saņēmu pavēli tos ievietot liellaivās un pa Sprē upes kanālu izvest Baltijas vai Ziemeļu jūrā un tur atklātā jūrā nogremdēt. Bet arī tas nebija iespējams, jo liellaivu sagādāšana tik daudziem ieslodzītajiem pārāk ieilgtu un Sarkanā Armija pārāk strauji lauzās uz priekšu.

Prokurors: Kas tad notika?

К a i n d l s: Es liku ieslodzītajiem kājām doties ceļā, vispirms Vitštokas virzienā, pēc tam uz Lībeku, lai tur tos iesēdinātu kuģos un, kā bija pavēlēts, nogremdētu.

Prokurors: Vai šās evakuācijas laikā visi ieslodzītie saņēma pārtiku?

К a i n d l s: Nē, 6 000 līdz 7 000 vairs nesaņēma, jo tās nebija.

P г о к u г о r s: Vai šie ieslodzītie tādēļ pārgājienā aizgāja bojā aiz spēku izsīkuma un bada?

К a i n d l s: Jā gan!

(No Zaksenhauzenas prāvas tiesas sēdes protokola, Berlīnē, 1947.g.)

Oradūras iznicināšana

Pulka komandpunkts 1944. g.11.06.

4. SS tanku grenadieru pulks „Fīrers” Operatīvā daļa

Dienas ziņojums par 1944. gada 10./11. jūniju, Oradūrā SS

4. tanku grenadieru pulks „Fīrers” 1944. gada 10. un 11. jūnijā turpināja tīrīšanas akcijas ,,U” rajonā.

SS pulka „Fīrers” 1. bataljons 1944. gada 10. jūnijā pīkst. 13.30 nonāca pie Oradūras un aplenca šo ciemu. Pēc ciema

pārmeklēšanas to nodedzināja. Gandrīz katrā mājā bija paslēpta munīcija.

1944. gada 11. jūnijā pīkst. 14.50 divas rotas devās noNjelas uz Šato. Teroristi šo ciemu bija atstājuši jau naktī no 10. uz 11. jūniju.

Rezultāti: ienaidniekam nonāvēti 548, mums 1 ievainotais.

Noraksts pareizs Kapteinis (paraksts nesalasāms)

Oradūr -sir- Glāna

Mēs nonākam pie vācu briesmu darbu kulminācijas punkta. Runa ir par Oradūr - sir - Glānas nopostīšanu 1944. gada jūnijā. Es ceru, ka Tribunāls pieņems mūsu iesniegto dokumentu F-236, RF-438. Tas ir oficiāls Francijas valdības dokuments, kurā sīki aprakstīti šie notikumi.

īsi izklāstīšu jums iesniegumu, ko toreizējā de facto valdība nosūtīja ģenerālim un virspavēlniekam Rietumos:

„Sestdien, 10. jūnijā, kāda SS apakšvienība, kas laikam piederēj a pi e šaj ā apvidū di slocētās divīzij as „Das Rei ch”, i elauzās iepriekš pilnīgi aplenktajā ciemā un pavēlēja iedzīvotājiem sapulcēties tirgus laukumā. Viņiem paziņoja, ka saskaņā ar kādu denunciāciju šinī ciemā esot noslēptas sprāgstvielas un ka mājās tikšot izdarīta kratīšana, kā arī dokumentu pārbaude.

Vīriešiem pavēlēja sadalīties četrās vai piecās grupās, ko pēc tam katru iesprostoja savā šķūnī. Sievietes un bērnus aizveda uz baznīcu un tur ieslēdza. Tas notika apmēram pulksten divos pēc pusdienas. Drīz pēc tam atskanēja ložmetēju zalves, un viss ciems, kā arī tuvumā esošās zemnieku mājas tika aizdedzinātas. Mājas aizdedzināja citu pēc citas. Tā kā ciems aizņēma diezgan lielu platību, šī operācija noteikti ilga vairākas stundas.

Šinī laikā baznīcā ieslēgtās sievietes un bērni, dzirdot ugunsgrēka trokšņus un ložmetēju zalves, pārdzīvoja ārkārtīgas

bailes. Pulksten 17.00 baznīcā sabruka iekšā vācu kareivji un novietoja uz altāra smacējošās gāzes aparātu, kas sastāvēja no tādas kā kastes, no kuras rēgojās ārā aizdedzinātas degauklas. Drīz vien gaiss kļuva elpošanai nederīgs; taču kādam izdevās atraut sakristejas durvis, tādēļ daļēji jau nosmakušās sievietes un bērni spēja atkal atgūties. Tad vācu kareivji sāka šaut pa baznīcas logiem iekšā, viņi ielauzās baznīcā, lai ar automātu šāvieniem nonāvētu pēdējos vēl dzīvus palikušos, un izbārstīja uz grīdas viegli uzliesmojošu vielu.

Vienai vienīgai sievietei izdevās izglābties. Viņa bija uzkāpusi pie kāda baznīcas loga, lai bēgtu, bet kāda māte, kas šai sievietei gribēja uzticēt savu bērnu, ar saviem kliedzieniem pievērsa viņai sargkareivja uzmanību. Tas atklāja uguni un viņu smagi ievainoja. Viņai izdevās izglābt dzīvību tikai tā, ka viņa izlikās mirusi un vēlāk ārstējās kādā Limožas slimnīcā.

Ap pulksten 18.00 vācu kareivji apturēja tuvumā garām braucošo vietējās satiksmes vilcienu un pasažieriem, kas brauca uz Oradūru, pavēlēja izkāpt. Viņi ar automātiem tos apšāva un līķus sameta ugunī.

Pret vakaru un nākošās svētdienas rītā apkārtējo ciematu iedzīvotāji, uztraukušies par ugunsgrēku un par saviem bērniem, kas bija aizgājuši uz skolu Oradūrā un nebija atgriezušies, mēģināja tuvoties ciematam, bet vācu sardze, kas apsargāja visas pieejas ciemam, viņus vai nu ar automātiem nošāva, vai arī ar varu aizdzina atpakaļ. Tomēr svētdienas pēcpusdienā dažiem cilvēkiem izdevās iekļūt drupās un pārliecināties, ka baznīca pārpildīta ar sakropļotiem un pārogļotiem sieviešu un bērnu līķiem.

Kāds absolūti ticams liecinieks redzējis pie baznīcas ieejas kādas mātes līķi ar bērnu rokās, bet altāra priekšā uz ceļiem sakņupuša bērniņa līķi un pie grēksūdzes krēsla divu bērnu līķus, kas vēl bija apkampuši viens otru.

Naktī no svētdienas uz pirmdienu vācu karaspēka daļas atgriezās un centās noslēpt pēdas, sekli aprokot sievietes un bērnus baznīcas pagalmā pie kora nišas. Svētdien, 11. jūnijā Limožā sāka izplatīties vēsts par notikušo traģēdiju.

Sakaru štāba priekšnieks vakarā atteicās izdot caurlaides, kuras vietējais prefekts lūdza sev un savam vietniekam, lai varētu apbraukāt šo rajonu. Tikai Rošešuāras apakšprefekts varēja doties uz Oradūru un nākošajā dienā savam šefam ziņot, ka no ciema, kurā bija 85 mājas, palikušas tikai drupas un ka lielākā daļa iedzīvotāju, to skaitā sievietes un bērni, gājuši bojā.

Otrdien, 13. jūnijā, vietējais prefekts beidzot saņēma braukšanas atļauju un prefekta vietnieka un Limožas bīskapa pavadībā devās uz notikuma vietu.

Pussagrautajā baznīcā vēl atradās pārogļotu bērnu līķu daļas. Cilvēku mirstīgās atliekas bija sajauktas ar sadegušo koka paneļu pelniem. Grīda bija nobārstīta ar patronu čaulītēm, kuru fabrikas marka bija STKAM, bet uz sienām cilvēka augstumā bija redzamas neskaitāmas ložu pēdas.

Baznīcas ārpusē pie kora nišas bija uzbērta svaiga zeme un tur bija sakrauti pussadeguši bērnu apģērbi. Vietās, kur agrāk bija atradušies šķūņi, tagad gulēja pilnīgi pārogļojušies, cits uz cita samesti līķi, kas, daļēji nosegti ar dažādiem materiāliem, rēgojās kā drausmīgas ģindeņu kaudzes.

Kaut gan upuru skaitu precīzi noteikt nav iespējams, pēc aptuveniem vērtējumiem var uzskatīt, ka nogalināti 800 - 1 000 cilvēku, starp tiem daudz no bombardēšanas apdraudētiem rajoniem evakuētu bērnu. No personām, kas 10. jūnija pēcpusdienas sākumā atradās ciematā, dzīvi, šķiet, palikuši ne vairāk kā 10 cilvēku. Tādi ir fakti.”

(Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola)

No ASV Galvena apsudzetaja vietnieka S. Oldermana uzstāšanās:

Kritiskais periods no brīža, kad nacisti sagrāba varu līdz agresīvā kara sākumam bija ļoti īss. Tas aptver sešus gadus -no 1933. līdz 1939.gadam. Ātrums, ar ko tas viss tika paveikts, liecina par nacistisko sazvērnieku fanātisko neatlaidību un viņu sātanisko lietišķumu. Šo nedaudzo gadu laikā tika sagatavota vislielākā traģēdija, kāda jebkad piemeklējusi cilvēci.

[...]

Kas attiecas uz agresiju pret Padomju Savienību, tad es šaja sakarā iesniedzu divus dokumentus. Pirmais no šiem diviem dokumentiem rāda iepriekšēju nodomu un apsvērumus pirms uzbrukuma. Tāpat kā agresijas gadījumā pret Cehoslovākiju ar nosacīto apzīmējumu „Plan Griin”, agresiju pret Padomju Savienību nacisti apzīmēja kā „Barbarosa”.

Sauszemes karaspēka Augstākās virspavēlniecības arhīvos Flensburgā ir slepena direktīva Nr.21, kas izdota fīrera galvenajā mītnē 1940. gada 18.decembrī, attiecībā uz „Barbarosas” plānu. Šī direktīva izdota vairāk nekā sešus mēnešus pirms uzbrukuma. Citi pierādījumi liecina, ka izstrāde tika uzsākta vēl krietni agrāk. Dokumentu parakstījis Hitlers un vīzējuši apsūdzētie Jodls un Keitels. Šī slepenā pavēle sagatavota desmit kopijās. Iegūtais dokuments ir ceturtais no desmit kopijām. Tam mūsu numerācijas sistēmā ir numurs PS-46. Es to iesniedzu kā pierādījumu ar numuru ASV-31. Ja Tribunāls vēlēsies, es domāju, būs pietiekami nolasīt šīs pavēles pirmo lappusi...

„Vācijas bruņotajiem spēkiem ir jābūt sagatavotiem, lai straujā triecienā sagrautu Padomju Krieviju pirms kara nobeiguma pret Angliju (plāns „Barbarosa). Šajā nolūkā armijai jāizmanto viss esošais karaspēks. Bet ar atrunu, ka arī okupētās teritorijas jāaizsargā no negaidīta uzbrukuma.

Kampaņai Austrumos gaisa karaspēkam vajadzēs atbrīvot tik varenus spēkus armijas atbalstam, lai īsā laikā varētu pabeigt sauszemes operācijas. Pie tam, iespēju robežās, jāizvairās no postījumiem Vācijas austrumu teritorijās. Šī galveno pūļu koncentrācija austrumos ierobežota sekojoši: visiem mūsu bruņotajiem spēkiem ieņemtajās teritorijās jābūt pietiekami aizsargātiem pret ienaidnieka aviācijas uzlidojumiem; tajā pat laikā uzlidojumus Anglijai un sevišķi visa nepieciešamā sagatavošanu šiem uzlidojumiem nedrīkst pārtraukt. Jūras kara flotes galvenās piepūles koncentrācijai joprojām jābūt pret Angliju visas austrumu kampaņas laikā.

...Ja būs vajadzīgs, es pavēlēšu koncentrēt karaspēku darbībai pret Padomju Krieviju astoņās nedēļās pirms paredzētā operācijas termiņa. Sagatavošanās, kas prasītu vairāk laika, ja tā vēl nav sākusies, ir jāuzsāk nekavējoties, un jāpabeidz līdz 1941. gada 15.maijam. Jāievēro vislielākā uzmanība, lai neatklātu šos plānus.

Augstākās virspavēlniecības sagatavošanas pasākumiem jābāzējas uz sekojošo:

Vispārējais mērķis: lielākā krievu armijas masa Rietum-krievijā ir jāiznīcina, strauji virzoties uz priekšu un mūsu tanku ķīļiem dziļi ielaužoties aizsardzības līnijā. Pie tam nepieļaut neskartām un kaujas spējīgām daļām atiet dziļi Krievijas plašumos. Šajā ātrajā vajāšanā jāsasniedz noteiktā līnija, no kurienes krievu gaisa karaspēki nevarētu uzbrukt vācu teritorijai. Pirmais operācijas uzdevums ir nogriezt Krievijas Āzijas daļu no kopējās līnijas Volga - Arhangeļska. Nepieciešamības gadījumā pēdējo rūpniecības rajonu Urālos, kas palicis Krievijai, var iznīcināt Vācijas gaisa karaspēki. Operācijas gaitā Krievijas Baltijasflote ātri pazaudēs savas bāzes un nebūs spējīga turpināt cīņu. Operācijas sākumā ar spēcīgiem triecieniem jānovērš krievu gaisa karaspēka efektīva iejaukšanās

Otrs dokuments, kas atrasts OKW (Augstākā virspavēlniecība) arhīvos...

Oldermans: Tiesnešu kungi, otrs slepenais dokuments, kas atrasts augstākās virspavēlniecības arhīvos, pēc mūsu domām, parāda motīvus uzbrukumam Padomju Savienībai. Tas arī parāda, ka nacistiskie sazvērnieki pilnīgi apzinājās pret cilvēci vērstos noziegumus, ko pastrādātu iebrukuma rezultātā. Tas ir 1941.gada 2. maija dokuments - memorands attiecībā uz plāna „Barbarosa” apspriešanas rezultātiem, un notika tajā pašā dienā piedaloties valsts sekretāriem. Dokumentu parakstījis majors fon Guzovius, ģenerāļa darbinieks Tomasa štābā, kas izveidots vāciešu okupēto rajonu ekonomiskās ekspluatācijas regulēšanai agresijas gaitā pret PSRS. Es vienkārši lasu pirmās divas rindkopas, ieskaitot visus virsrakstus.

„Slepeni - divi eksemeplāri, viens eksemplārs arhīvā 1-a, otrs - ģenerālim

Subertam, 1941. gada 2.maijā. Memorands par šodienas „plāna Barbarosa ” apspriešanas rezultātiem ar valsts sekretāriem.

„ Karš var turpināties tikai tādā gadījumā, ja trešajā kara gadā visi bruņotie spēki tiks apgādāti ar pārtiku no Krievijas. Nav šaubu, ka, ja mēs no šīs valsts izvedīsim visu nepieciešamo, daudzi miljoni Krievijas ļaužu būs nolemti bada nāvei”

Šis dokuments jau ir citēts un komentēts Džeksona kunga runā.

Dokumenta darbības drausmīgos rezultātus grūti iedomāties.

Oldermans: Tagad mēs pārejam pie agresīvo karu kulminācijas punkta. Laikam gan, pie stāvokļa viskļūdainākā vērtējuma, kādu tikai pazīst vēsture, kad Hitlera intuīcija piemānīja un viņš sāka agresīvu karu pret Padomju Sociālistisko Republiku Savienību.

[...] Tagad es vēlētos iesniegt Tribunālam nacistisko sazvērnieku priekšpēdējās agresijas akta izklāstu, un tieši iebrukums PSRS. Apsūdzības slēdziena daļa, kas saucas „Vācu iebrukums PSRS teritorijā 1941.gada 22.jūnijā un 1939.gada 23.augustā noslēgtā neuzbrukšanas pakta pārkāpšanu.” ir izteikta šādi: „1941.gada 22.jūnijā nacistiskie sazvērnieki ar krāpšanu pārkāpa neuzbrukšanas paktu sstarp Vāciju un PSRS un bez jebkādas kara pieteikšanas iebruka padomju teritorijā, uzsākot agresīvu karu pret PSRS”.

Es gribu uzsākt agresijas vēsturi pret PSRS ar 1939. gada 23.augustu. Šajā dienā, nedēļu pirms iebrukuma Polijā, nacistiskie sazvērnieki noslēdza neuzbrukšanas līgumu ar PSRS, dokuments TC-25.

[...] No vācu puses šo līgumu parakstīja apsūdzētais Rī-bentrops. Ziņojums par to pasaulei bija negaidīts, jo tas, kā izrādījās, bija nacistu parastā ārpolitikas virziena maiņa. Taču šā pagrieziena izskaidrojumu dod pats Rībentrops sarunā ar Japānas sūtni Osimu 1941.gada 23.februārī Fušlē. Ziņojumu par šo apspriedi Rībentrops kā slepenu informāciju nosūtīja dažiem vācu diplomātiem personīgai zināšanai. Tas ir dokuments PS-1834.

Rībentrops stāsta Osimam par pakta ar PSRS parakstīšanas iemesliem:

„Kad lieta nonāca līdz karam, fīrers nolēma iziet uz vienošanos ar Krieviju, kas bija nepieciešama, lai izvairītos no kara divās frontēs”.

Skaidri redzams, ka viņi šo saistību, tāpat kā visus līgumus un saistības, uzskata par saistošiem tikai līdz laikam, ciktāl tas ir viņiem izdevīgi. Ka viedoklis bija tieši tāds, skaidrs aiī no tā, ka pat Rietumu kampaņas laikā viņi izskatīja iespēju uzsākt agresīvu karu pret PSRS.

1940.gada 22.jūnijā Kompjenā tika parakstīts vācu - franču pamiers, un kampaņa Rietumus, atskaitot karu ar Lielbritāniju, nāca uz beigām. Nacistiskās ideoloģijas pamata uzskats, ka atslēga uz Vācijas politisku un ekonomisku kundzību ir - PSRS kā politiska faktora novākšana un dzīves telpas iegūšana uz tās rēķina, vienmēr ir bijis nacistiskās ideoloģijas pamats. Kā mēs redzējām, šī ideja nekad netika aizmirsta pilnīgi, pat tad, kad turpinājās karš Rietumos. Tagad, viņu ieroču neseno panākumu apskurbināti, tajā pat laikā izjūtot neveiksmi mēģinājumos uzvarēt Lielbritāniju, izjūtot pārtikas un izejvielu trūkumu armijai, nacistiskie sazvērnieki sāka apsvērt Padomju Savienības pakļaušanu savu tradicionālo mērķu sasniegšanai .

Savā runā 1943.gada novembrī apsūdzētais Jodls aicināja: „Paralēli ar notikumu vispārējo attīstību auga izpratne par augošajām briesmām no boļševistiskajiem Austrumiem briesmas pārāk maz apzinātas Vācijā un vēlāk, diplomātisku iemeslu dēļ, apzināti ignorētas. Tomēr pats fīrers pastāvīgi un uzmanīgi tās turēja redzes lokā un pat vēl Rietumu kampaņas laikā ziņoja man par savu galveno lēmumu spert soļus pret šīm briesmām, tiklīdz mūsu militārais stāvoklis ļaus to darīt”. Tas ir dokuments L-172, ASV-34...

Stāvoklī, kādā tad atradās Vācija, šāda rīcība likās vēlama un praktiska. Vēl 1940.gada augustā Gērings lika saprast ģenerālim Tomasam, ka jau ir sākusies kampaņas plānošana pret Padomju Savienību. Tajā laikā Tomass bija bruņoto spēku virspavēlniecības militārās ekonomikas un bruņojuma pārvaldes priekšnieks.

Ģenerālis Tomass par šīs informācias saņemšanu no Gēringa stāsta grāmatā „Galvenie vācu militārās ekonomikas un bruņošanās ekonomikas vēstures fakti”, ko viņš sagatavoja 1944.gada vasarā. Tas ir dokuments PS-2523, ASV-35.

[...] Gatavošanās iebrukumam Padomju Savienībā, pat jau daudzus mēnešus pirms tās sākuma, prasīja enerģisku darbību bruņoto spēku celtniecībā un pilnveidošanā. To varētu ievērot padomju izlūkošanas dienests. Tādēļ bija nepieciešami piesardzības pasākumi.

Augstākās virspavēlniecības direktīvā, ko 1940.gada 6.septembrī parakstījis Jodls un izdevusi pretizlūkošana, ir dots rīkojums veikt šādus pasākumus - dokuments PS-1229, ASV-130.

Šajā direktīvā norādīts, ka darbībai Austrumos nav Padomju Savi enībā j ārada i espai ds par gatavošanos uzbrukumam, izklāstīti norādījumi pretizlūkošanas darbiniekiem, lai to maskētu. Es vēlos to izklāstīt Tribunālam:

„Tuvākajās nedēļās karaspēka koncentrācija Austrumos ievērojami palielināsies. Oktobra beigās nepieciešami sasniegt stāvokli, kas norādīts pievienotajā kartē.

No šīs pārgrupēšanās Krievijai nekādā ziņā nedrīkst rasties iespaids, ka mēs gatavojamies uzbrukumam Austrumiem. Tajā pat laikā Krievijai jāsaprot, ka ģenerālgubematūrā, austrumu provincēs un protektorātā atrodas spēcīgi un kaujasspējīgi vācu spēki, un no tā lai secina, ka mēs esam katru brīdi gatavi ar pietiekami stipriem spēkiem aizstāvēt mūsu intereses pret krievu iejaukšanos Balkānos.

Izlūkošanas darbam, kā arī iespējamām atbildēm uz krievu izlūkdienesta jautājumiem, jāvadās no sekojošiem principiāliem nosacījumiem.

1. Maskēt kopējo vācu karaspēka skaitliskumu Austrumos, pēc iespējas izplatot baumas un ziņas par it kā intensīvu karaspēka vienību nomaiņu šajā rajonā un to pārvešanu uz mācību nometnēm, pārformēšanu utt.

2. Radīt iespaidu, ka mūsu pārvietošanās galvenais virziens ir ģenerālgubernatūras dienvidu rajoni, uz Austrijas protektorātu un ka karaspēka koncentrācija ziemeļos ir samērā neliela.

3. Pārspīlēt vienību apbruņojuma, sevišķi tanku divīziju stāvokli un apbruņojumu

4. Attiecīgā veidā izplatīt ievāktās ziņas iespaida radīšanai, ka pēc rietumu karagājiena pabeigšanas pretgaisa aizsardzība Austrumos ievērojami pastiprinājusies un ka visu svarīgāko objektu zenītaizsardzība tiek stiprināta ar franču trofeju tehniku.

5. Šoseju un zemesceļu uzlabošanu izskaidrot ar nepieciešamību attīstīt no jauna iekarotos austrumu apvidus, pie tam, atsaucoties uz to, ka tie notiek normālos tempos un galvenokārt kalpo ekonomiskiem nolūkiem.”

Tā bija pavēle sagatavoties tādam agresijas aktam, ko vajadzēja realizēt un kas tiešām tika izpildīts.

(No Tribunāla sēžu materiāliem no 1945.g. 7. līdz 10 decembrim)

Hitleriskie diversanti Sarkanās Armijas aizmugurē

Dokuments PSRS-231

ŠTOLCA LIECĪBA 1945.gada 25.decembrī

1941.gada martā vai aprīlī mans priekšnieks - nodaļas Abvēr-2 [Vācijas militārā pretizlūkošana] pulkvedis (tagad ģenerālis) Lahuzens iesauca mani dienesta kabinetā un darīja zināmu, ka drīzumā notiks Vācijas uzbrukums Padomju Savienībai un sakarā ar to lika man izmantot visas ziņas, kas ir Abvēr-2 rīcībā par Padomju Savienību, lai veiktu nepieciešamos diversiju pasākumus Padomju Savienībā.

Pie tam Lahuzens man teica, ka viss, kas saistīts ar uzbrukuma sagatavošanu PSRS, jātur vislielākajā slepenībā.

Pēs tam es no Lahuzena saņēmu norādījumu vadīt speciālu grupu ar nosaukumu „А”, kurai bija jāgatavo diversijas akti un padomju aizmugures demoralizēšana sakarā ar paredzēto uzbrukumu PSRS.

Tajā pat laikā Lahuzens mani iepazīstināja rīcībai ar pavēli, kas saņemta no bruņoto spēku štāba operatīvās vadības, ko parakstījis ģenerālfeldmaršals Keitels un ģenerālis Jodls (vai ģenerālis Varlimonts Keitela uzdevumā, precīzi neatceros), un kas saturēja galvenos direktīvos norādījumus graujošai darbībai PSRS teritorijā pēc Vācijas uzbrukuma.

Šī pavēle pirmo reizi bija apzīmēta ar nosacītu šifru „Bar-barosa”. Tālākajā kara pret Padomju Savienību sagatavošanas gaitā nosacīti saukta „Operācija Barbarosa”.

Pavēlē bija norādīts, ka zibenīga trieciena nolūkā pretPSRS, Abvēr-2, veicot graujošo darbību pret Padomju Savienību, pienākums izmantot savu aģentūru nacionālā naida kurināšanai starp Padomju Savienības tautām.

Izpildot augstāk minētos Keitela un Jodla norādījumus, es stājos sakaros ar Vācijas izlūkdienesta ukraiņu nacionālistiem un citiem nacionālistiski fašistisko grupējumu dalībniekiem, iesaistot viņus augstāk minēto uzdevumu izpildīšanā.

Starp citu, es personīgi devu norādījumu Vācijas izlūkdienesta ukraiņu nacionālistu aģentiem Meļņikam (iesauka „Konsul-1”) un Banderam tūlīt pēc Vācijas iebrukuma Padomju Savienībā organizēt provokatoriskas uzstāšanās Ukrainā ar nolūku graut padomju karaspēka tuvāko aizmuguri, kā arī lai pārliecinātu starptautisko sabiedrisko domu par it kā notiekošo padomju aizmugures demoralizāciju.

Mēs tāpat sagatavoj ām speciālas diversantu grupas grauj ošai darbībai Padomju Baltijas republikās.

Tā, piemēram, vācu aģentūrai, kas paredzēta iesūtīšanai Lietuvā, tika dots uzdevums sagrābt dzelceļa tuneli un tiltus Viļņas pilsētas tuvumā, bet Latvijā paredzētajām Vācijas diversantu grupām bija jāsagrābj Rietumu Dvinas [tā tekstā, Daugavas] tilti.

Visi šādā veidā sagrābtie un pretinieka neiznīcinātie stratēģiskie objekti mūsu diversantu grupām bija jānotur līdz Vācijas regulārā karaspēka pienākšanai.

PSRS prokurora N. Zori uzstāšanas

Starptautiskā kara tribunāla 1946.gada 11., 12., un 13. februāra sēdes

Stenogramma

Tiesnešu kungi! Mans pienākums ir dokumentālu pierādījumu iesniegšana par agresiju pret Padomju Sociālistisko Republiku Savienību, ko organizēja fašistiskie kara noziedznieki, viņi tagad sēž uz apsūdzēto sola.

... starp daudzajiem vācu fašisma noziedzīgajiem laupīšanas kariem pret brīvību mīlošajām tautām, uzbrukums Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai ieņem īpašu vietu.

Ar pārliecību var teikt, ka iekarošanas karš pret Padomju Savienību ir centrālais jautājums visā fašistu sazvērestībā pret mieru. Vācu fašisma agresīvās darbības pirms uzbrukuma Padomju Savienībai, tajā skaitā vācu agresija pret Cehoslovākiju, Poliju, Dienvidslāviju, bij a, kāto parādīj amans kolēģis pulkvedis Pokrovskis, tikai etaps ceļā uz uzbrukumu Padomju Savienībai.

Ukrainas kvieši un Donbasa ogles, Kolas pussalas niķelis un Kaukāza nafta, Pievolgas auglīgās stepes un Baltkrievijas meži - tam visam bija izšķirīga nozīme fašistisko iebrucēju noziedzīgajos nodomos.

Fašistiskā Vācija veda karu pret Padomju Sociālistisko Republiku Savienību arī ar nolūku paverdzināt un ekspluatēt padomju tautas.

Karā pret Padomju Savienību drausmīgi, visā pilnībā atspoguļojās hitleriešu zooloģiskais naids pret slāvu tautām.

Un, visbeidzot, vācu imperiālisms, izpaužoties tā fašistiskajā izpildījumā, Padomju Savienības bagātību, neizsmeļamo pārtikas un izejvielu resursu sagrābšanā saskatīja bāzi savu tālejošo agresīvo mērķu sasniegšanai, vispirms iekarojot Eiropu, bet pēc tam nodibinot visas pasaules hegemoniju.

Vācu imperiālisma pazīstamajā formulā „Drang nach Osten”, par ko runāja PSRS Galvenais apsūdzētājs, dažādos periodos fašistiskie noziedznieki savus plānus ir traktējuši visādi un daudzpusīgos aspektos, taču viņu agresīvajos plānos uzbrukums Padomju Savienībai ir ieņēmis dominējošu vietu.

...Tas apstāklis, ka, jau galīgi izraisot fašistisko agresiju 1939.gadā, Hitlers uzsāka karu Rietumos, pēc būtības neko nemainīja.

Amerikāņu apsūdzība ar numuru PS-789 iesniedza Tribunālam Hitlera apspriedes ar virspavēlniekiem 1939.gada 23.novembrī pierakstu.

Šajā apspriedē Hitlers sniedza „apskatu par domām, kas viņu vada sakarā ar priekšāstāvošajiem notikumiem”.

Šajā apskatā viņš teica:

„Es ilgi šaubījos, vai nesākt uzbrukumu Austrumiem un pēc tam uz Rietumiem”.Un tālāk: „Piespiedu kārtā sanāca, ka Rietumi tuvākajā laikā atkrita”.

Šis Hitlera paziņojums liecina, ka uzbrukums Padomju Savienībai fašistiskās agresijas plānos palika, un būtība bija tikai visizdevīgākā momenta izvēle uzbrukumam.

No liecinieka F. Paulusa liecības

Starptautiskā kara tribunāla 1946.gada 11. un 12. ferbuāra sēdes

Stenogramma

[Liecinieku nopratināja PSRS Galvenais apsūdzētājs Rudenko]

R u d e n k о: Kā jūs apzīmētu Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai mērķus?

P a u l u s s: Uzbrukuma galamērķis bija iziešana uz Volgas -Arhangeļskas līniju... Šis mērķi s raksturoj a Hitlera un nacistiskās vadības iekarošanas politiku, kas nepazina robežas.

No stratēģiskā redzes viedokļa šā mērķa sasniegšana nozīmētu Padomju Savienības bruņoto spēku iznīcināšanu . Šīs līnijas ieņemšana nozīmētu Padomju Krievijas galveno apgabalu, tajā skaitā Padomju Krievijas politiskā un ekonomiskā centra Maskavas, sagrābšanu un pakļaušanu.

Līnijas Volga - Arhangeļska ekonomiska sagrābšana nozīmētu svarīgāko pārtikas apgādes, svarīgāko derīgo izrakteņu, ieskaitot Kaukāza naftas avotus, ekonomiska sagrābšana, tāpat kā svarīgāko Krievij as rūpniecības centru, Krievij as Eiropas daļas transporta tīkla sagrābšana. Cik Hitleram šajā karā bija svarīga šo ekonomisko mērķu sasniegšana, var spriest no piemēra, ko es zinu personīgi. Pavēlnieku apspriedē 1942.gada 1 .jūnijā armiju grupas „Dienvidi” ietvaros Poltavas apvidū Hitlers paziņoja: „Ja es nedabūšu Maikopas un Groznijas naftu, tad man nāksies šo karu izbeigt”.

Noslēgumā es gribu teikt: minētie mērķi nozīmētu - krievu teritoriju iekarošanu ar mērķi kolonizēt un ekspluatēt resursus, kuriem vajadzētu nodrošināt iespēju pabeigt karu Rietumos ar mērķi pilnīgi nodibināt Vācijas kundzību Eiropā.

No PSRS prokurora L. Smirnova uzstāšanās

Starptautiskā kara tribunāla 14.15.18. un 19.februāra sēdes

Stenogramma

Tiesnešu kungi! Mans pienākums ir iesniegt jums rakstiskus dokumentus un citus tiesiskos pierādījumus, kas liecina par hitlerisko sazvērnieku vissmagākajiem noziegumiem Padomju Savienības, Dienvislāvijas, Polijas un Čehoslovākijas okupētajos rajonos.

Līdzīgu pierādījumu daudzums, kas atrodas padomju apsūdzības rīcībā, ir neparasti liels.

Pietiekami sacīt, ka Valsts Ārkārtējās Komisijas vācu fašistisko iebrucēju un viņu līdzdalībnieku ļaundarību atklāšanā un izmeklēšanā lietās ir 54 784 akti par hitlerisko noziedznieku zvērībām pret Padomju Savienības mierīgiem iedzīvotājiem.

Padomju apsūdzība apstiprina, un es iesniedzu Tiesai pierādījumus, ka visā milzīgajā frontes garumā no Barenca jūras līdz Melnajai jūrai, visā vācu fašistisko ordu iekļūšanas dziļumā manā Dzimtenē, visur, kur kāju spēra vācu zaldāts vai parādījās esesietis, notika cietsirdībā vēl nedzirdēti noziegumi, kur par upuriem kļuva mierīgi ļaudis: sievietes, bērni, sirmgalvji.

... Par ļaundarībām padomju ļaudis uzzināja pie brāļu kapiem, kur atdusas padomju cilvēki, kas nogalināti „ar tipiskiem vācu paņēmieniem” (es iesniedzu Tiesai šo paņēmienu pierādījumus un to zināmu periodiskumu), pie karātavām, kur šūpojas pusaudžu ķermeņi, no hitleriešu krematoriju krāsnīm, kurās sadedzināja nāves nometnēs nogalinātos, no sieviešu un meiteņu, kas bija kritušas par upuriem fašistisko bandītu sadistiskajām nosliecēm, līķiem, no uz pusēm pārplēsto bērnu līķiem - tā padomju ļaudis uzzināja ļaundarību mērķus, kuri „no slepkavu rokām sniedzās līdz ministru krēsliem”, kā to tika atzīmējis PSRS Galvenais apsūdzētājs.

Šajos drausmīgajos noziegumos pastāvēja sava noteikta noziedzības sistēma. Nonāvēšanas paņēmienu vienotība: viena un tā pati gāzes kameru iekārta, apaļo tvertņu izgatavošana ar indes „ciklonu A” vai „ciklonu B”, pēc viena un tā paša projekta būvētās krematorijas krāsnis, vienāds „iznīcināšanas nometņu” plānojums, nelabi smirdošo „nāves mašīnu” standarta konstrukcija, ko vācieši sauca par „gāzenvāgeniem”, bet mūsu cilvēki - par „dušegubkām” [naves mašīnas], pārvietojamu cilvēka kaulu samalšanas dzirnavu konstrukciju izstrāde - tas viss norādīja uz vienotu ļaunu gribu un apvienojošu atsevišķus slepkavas un bendes.

Kļuvis skaidrs, ka masu slepkavību racionalizācija pēc hitleriskās valdības un vācu karaspēka vadības norādījumiem realizēja vācu siltumtehniķi un ķīmiķi, arhitekti un toksikologi, mehāniķi un ārsti.

Kļuvis skaidrs, ka „nāves fabrikas” iedzīvināja veselu nozaru palīgindustriju.

...Kopš pirmajām kara dienām padomju valdībai bija skaidrs, ka vācu fašistisko agresoru neskaitāmie noziegumi pret mūsu Dzimtenes mierīgiem iedzīvotājiem ir nevis nedisciplinētu karaspēka daļu ekscesi vai atsevišķu virsnieku un kareivju izloēti noziegumi, bet ir jau iepriekš paredzēta sistēma.

No dokumenta PSRS - 32:

.. .Apsūdzētais vācu armijas virsj efreitors Reclavs Reinhards, apmācīts atsevišķajā bataljonā „Altenburg”, izmeklēšanā liecināja:

...Kursos bija pat vairākas slepenās lauku policijas vadošo ierēdņu lekcijas, kurās tieši apstiprināja, kaPadomju Savienības, bet jo sevišķi krievu nacionālitātes tautas ir nepilnvērtīgas un lielākoties ir jāiznīcina, ka arī liela daļa izmantojami kā vācu muižnieku vergi.

Izraksts no Starptautiska kara tribunālā apsūdzības slēdziena

[...]

6. Vacijas iebrukums PSRS teritorijā 1941.gada 22. jūnija un 1929.gada 23. augusta neuzbrukšanas pakta pārkāpums

1941.gada 22.jūnijā hitleriskie sazvērnieki, nodevīgi pārkāpjot neuzbrukšanas paktu starp Vāciju un PSRS, bez kara pieteikšanas uzbruka padomju teritorijai, līdz ar to uzsākot agresīvu karu pret PSRS.

No pirmās iebrukuma dienas PSRS teritorijā hitleriešu sazvērnieki, atbilstoši detalizēti izstrādātam plānam, uzsāka pilsētu un ciemu postīšanu, fabriku un rūpnīcu iznīcināšanu, kolhozu un padomju saimniecību, elektrostaciju un dzelzceļu iznīcināšanu, barbarisku PSRS tautu nacionālo kultūras iestāžu iznīcināšanu, muzeju, skolu, slimnīcu baznīcu, vēstures pieminekļu postīšanu, padomju pilsoņu masveida aizdzīšanu uz Vāciju nebrīves darbos, kā ari pieaugušo iedzīvotāju, sieviešu, bērnu un sirmgalvju, sevišķi krievu, baltkrievu, ukraiņu un visuviet ebreju fizisku iznīcināšanu.

Visas šīs noziedzīgās darbības veica vācu karaspēks pēc tiešas nacistu (hitleriešu) valdības, ģenerālštāba un vācu bruņoto spēku augstākās vadības tiešām pavēlēm.

Nirnbergas Tribunals par SS

(Nodaļa ,,Noziedzīga darbība ”)

SS daļas aktīvi piedalījās pasākumos, kas noveda pie agresīva kara. SS militārās vienības tika izmantotas Sudetu apgabala, Bohēmijas un Morāvijas un Mēmeles okupācijā. Vēl aktīvāka SS organizācija bija daudzu kara noziegumu un noziegumu pret cilvēci dalībniece. Pateicoties savai kontrolei pār Drošības policiju un SD, SS organizācija piedalījās visos noziegumos, kas aprakstīti tajā sprieduma daļā, attiecībā uz Gestapo un SD.

Ir pierādījumi, ka neapbruņotu kara gūstekņu nošaušana bija ikdienišķa parādība vairākās SS karaspēka divīzijās. No 1944. gada 1.oktobra kara gūstekņu un internēto personu apsardzība bija nodota Himlera [Tribunāls Himleram, kurš, starp citu, Rīgā pieņēma leģionāru uzticības zvērestu Hitleram, piesprieda nāvessodu pakarot; līķis tika kremēts, pelni izkaisīti Nimbergas apkārtnē] pārziņā, kas, savukārt, kara gūstekņu lietas nodeva SS obergrupenfireram Bergeram un SS obergrupenfīreram Polam.

SS karaspēka un einzacgrupas bija iejauktas plaši izplatītās civiliedzīvotāju slepkavībās un cietsirdīgā rīcībā ar tiem okupētajās teritorijās. Ar cīņas ieganstu pret partizānu vienībām SS apakšvienības izriīcināj a ebrejus un personas, ko SS uzskatīj а par politiski nevēlamiem; atskaites liecina par milzīgas ļaužu masas iznīcināšanu. SS karaspēka divīzijas ir atbildīgas par daudzām slepkavībām un zvērībām okupētajās teritorijās, kā piemēram, par asinspirti Oradūrā un Lidicē.

Policiju, SD un pat SS karaspēku pastāvīgi izmantoja koncentrācijas nometnēs SS veicamo pasākumu nodrošināšanai. Sakarā ar to, ka koncentrācijas nometnes atradās SS pārziņā, tā [SS] uzsāka veselu virkni eksperimentu ar cilvēkiem, izmantojot šim nolūkam kara gūstekņus un koncentrācijas nometnēs ieslodzītos. Šajos eksperimentos ietilpa sasaldēšana līdz nāvei un nogalināšana ar saindētām lodēm. SS saņēma valsts fondus, pamatojoties uz to, ka organizācijai bija pieejams cilvēku materiāls - tas nebija sasniedzams citām organizācijām.

Einzacgrupas piedalījās ebreju masu iznīcināšanā. Šajos pasākumos bija iejauktas arī SS policijas daļas. Piemēram, ebreju slaktiņš Varšavas geto notika SS brigādenfīrera un policijas ģenerālmajora Štropa vadībā.

Nav iespējams izdalīt kādu SS daļu, kura nebūtu piedalījusies šajos noziedzīgajos nodarījumos. Vispārējā SS tieši piedalījās kara gūstekņu slepkavošanā un zvērībās. Vispārējā SS aktīvi vajāja ebrejus un apsargāja koncentrācijas nometnes. SS karaspēka daļas tieši piedalījās kara gūstekņu slepkavībās un zvērībās okupētajās teritorijās. No SS daļu personālsastāva izveidoja einzacgrupas; SS daļas realizēja pavēlniecību pār koncentrācijas nometņu apsardzi pēc tam, kad tajā iekļāva „Nāves galvas” [Totenkopf] daļas .

Pastrādājot zvērības okupētajās teritorijās un iznīcinot ebrejus, tika plaši izmantotas dažādas SS policijas daļas.

Jāatzīst, ka SS noziedzīgā darbība loģiski izrietēja no tiem principiem, uz kuriem balstījās šī organizācija. Izdarīja visu iespējamo, lai SS pārvērstu par augsti disciplinētu organizāciju, kas sastādījanacionālsociālistuziedu. Himlersarī izklāstīja savus uzskatus, ka uz SS gulstas pienākums iemūžināt rases atlases elementus ar mērķi pārvērst Eiropu par vācisku kontinentu; SS bija uzticīga instrukcijai, saskaņā ar kuru tai bija uzdots sniegt atbalstu nacistiskajai valdībai galīgās kundzības nodibināšanai Eiropā un visu zemāko rasu iznīcināšanā.

Šī mistiskā un fanātiskā ticība nordisko vācu pārākumam pārvērtās par iekaltu nicināšanu un pat naidu pret citām rasēm; tas noveda pie tāda tipa noziedzībām, kas aprakstītas augstāk.

SLĒDZIENS

SS tika izmantota mērķiem, kas, saskaņā ar Statūtiem [Tribunāla] ir noziedzīgi un satur ebreju iznīcināšanu, zvērības un noziegumus koncentrācijas nometnēs, okupēto teritoriju pārvaldīšanā notikušos vergu darba izmantošanas ekscesus, cietsirdīgu apiešanos ar kara gūstekņiem un viņu slepkavības.

Izskatot jautājumu par SS, Tribunāls šeit ieslēdz visas personas, kuras oficiāli uzņemtas par SS biedriem, ieskaitot Vispārējā SS biedrus, SS karaspēku, SS vienības „Nāves galva” un jebkura veida SS policijas biedrus. Tribunāls neieslēdz šajā skaitā, tā dēvētās SS kavalērijas vienības.

Tribunāls pasludina par noziedzīgu grupu no personām, kuras oficiāli uzņemtas par SS biedriem un uzskaitītas paragrāfa augstāk, kuras kļuva par šīs organizācijas biedriem vai par tādiem palika zinot, ka šo organizāciju izmanto, lai veiktu darbības, atzītas par noziedzīgām, atbilstoši Statūtu 6.pantam, vai tās personas, kas bija personīgi iejauktas līdzīgu noziegumu pastrādāšanā, tomēr izslēdzot personas, kuras šajā organizācijā iesauca valsts orgāni, pie tam tādā veidā, ka viņiem nebija izvēles iespējas, kā arī personas, kuras nav pastrādājušas līdzīgus noziegumus.

Maidanekas ļaundaru tiesāšana

29. novembri Ļubļinā iesākās Maidanekas ļaundaru tiesāšana. Tiklīdz atklāja tiesas sēdi, lai skatītu cauri Maidanekas ļaundaru—hitleriešu benžu prāvu, aizstāvji paziņoja tiesai, ka atsakās aizstāvēt apsūdzētos, jo uzskata par negodu aizstāvēt poļu tautas ienaidniekus •— mierīgo iedzīvotāju slepkavas.

Tiesa nolēma atstāt tiesas procesā klātesošos advokātus kā oficiālus aizstāvjus.

Pirmo tiesas dienu veltīja apsūdzēto nopratināšanai. Apsūdzētais Per-ness Secināja, ka, viņam uzturoties Maidanekā, tur tikai ar smacīgām gāzēm vien nogalināti ap 60 tūkstošu cilvēku.

Apsūdzētais Otalds nesteigdamies ar aukstu pedantismu stāsta par ieslodzīto iznīcināšanas sistēmu Maidanekā.

„ Pastāstait, kā smacēja bērnus?* vaicā prokurors.

„Pie gāzes kamerām, atbild apsūdzētais Otalds, „bērnus pieveda automašīnās un te izkrāva. Bērni negribēja iet nāves kamerā, viņi kautko nojauta. Viņus nācās pierunāt.

Bieži sadedzināšanai krematorijā atveda dzīvus cilvēkus. Apsūdzētais Otalds liecina, ka redzējis cilvēkus, ko atveda uz krematoriju dzelžos saslēgtus. Partijās pa 50 cilvēkiem viņus sūtīja uz krematorijas krāsni. Starp šiem nelaimīgajiem bija arī padomju kaja gūstekņi.

Apsūdzētais Gerstenmeiers liecina, ka viņam, ierodoties Maidanekā, teikts, ka nometnes krāsnīs iznīcināti jau ap 200 tūkstoši cilvēku. „Šai ziņā,* saka apsūdzētais, „Maidaneka līdzinās Dahavai*

Pēc liecinieka Olšanska un Maidanekas nometnē gandrīz divi gadus sebijušā Andreja Staņislavska vārdiem, sevišķi nikns bende bijis apsūdzētais Pobnans. Noziedznieks-recldi-vists, kas jau agrāk izcietis daudzus sodus, Polmans bija nosūtīts uz Mai-daneku kā spīdzināšanas speciālists. Liecinieku vienprātīgs norādījums, ka šā bendes asiņainā rēķinā ir vairāk par divi tūkstoši personīgi nogalināto ieslodzīto. Viņš organizēja sieviešu masu izvarošanas.

1941, g. ziemā, norāda liecinieki, Maidanekā no Heimas atveda dažus simtus padomju kapa gūstekņu, to skaitā divus apakšpulkvežus, piecus majoros, piecpadsmit kapitānus, vairākus desmitus leitnantu un daudz ierindas sarkanarmiešu. Nepilnas nedēļas laikā tos visus pakāra. Nometnē reiz pat vienā laikā sodīja ar nāvi 18.000 cilvēku, citas vietas apskatē konstatēts, ka karagūstekņi aprakti jaukta meža klajumā, kas ir apmēram 2700 kvadrātmetru liels un kupā atrodas 36 kopēji un 19 individuāli kapi, 22 kopējie kapi ir 20 metru garumā, 2 metrus platumā un 2Vs metra dziļumā. Pārējie 14 kapi ir 17 metru gapi, to platums ir tāds pat kā citiem kopējiem kapiem.

Komisija daļēji atrakuši piecus kopējos un vienu individuālo kapu. Konstatēts, ka mirušie apbedīti nekārtīgi, gubām, pa daļai kaili, pa daļai pusapģerbti gan ziemas, gau vasaras mundieros, lielāko tiesu bez apaviem un galvas segām.

Daļēji atrakto kapu 14 tekošos metros atrasti 189 līķi galvenām kārtam 20—80 gadu vecumā.

Apskatot dažiem līķiem saglabājušos mīkstos audus un iekšējos orgānus, konstatēts pilnīgs tauku un zemādas tauku šūniņu iztrūkums. Divu līķu galvas kausiem atrasti kaulu lūzumi, dažiem citiem mīkstajos audos asins izplūdumi. Šaušanas pazīmes, atskaitot līķi, kas atrasts individuālajā kapā, nav atrastas.

Pamatojoties uz augstāk aprādīto, komisija noteikti konstatēja, ka:

1) Jelgavas karagūstekņu nometnē valdīja režims un sistēma apzinīgai padomju karagūstekņu masveida iznīcināšanai, novedot tos līdz pilnīgai fiziskai novājēšanai un epidēmiskām slimībām; bez tam karagūstekņi bijuši padoti sistemātiskām spīdzināšanām ;

2) mirušie karagūstekņi apbedīti gubām, lielā nekārtībā, kaili un pus-apgērbti;

3) ar tiesu medicīnas ekspertīzes ceļā iegūtiem pierādījumiem pilnīgi konstatējams, ka karagūstekņu nāves cēlonis — visaugstākās pakāpes novājēšana, epidēmijas un atsevišķos gadījumos ķermeņu sakropļojumi;

4) apbedīto vecums svārstās starp 20—30 gadiem.

5) pēc ekspertu komisijas rīcībā esošiem pierādījumiem augstāk norādītā vietā apbedīti ne mazāk par 9—10 tūkstošu cilvēkiem. Tāpat uz izmeklēšanas materiālu pamata konstatēts, ka iznīcināto karagūstekņu daudzums Jelgavā sniedzas pie 18 tūkstošiem cilvēku. Daudzumu starpība izskaidrojama ar to, ka visas apbedīšanas vietas vēl nav uzrādītas, jo pēc liecinieku izteicieniem, mirušie karagūstekņi apbedīti daudzās vietās.

(Deviņi paraksti.)

А K

1944. gada 25. novembri mes,

' zemāk parakstījušies: 1) tiesu medicīnas eksperts medicīnas dienesta apakšpulkvedis Ranters E. J.f 2) ka-pītāns Ponomarevs D. P., 3) Jelgavas apriņķa vācfašistu ļaundarības izmeklēšanas komisijas atbildīgais sekretārs jurists Skreija T. Ž., 4) vācfašistu ļaundarības izmeklēšanas komisijas priekšsēdētājs Straum'Itis J. M., 5) komisijas priekšsēdētāja biedrs Kleķeris R. A., un 6) komisijas atbildīgais sekretārs, kalnu inženieris Kurts L. J., pamatojoties uz : 1) Krauzes V. П., 21 Egles J. b\, 3) Uces A. J., 4) Kozlovska V. M., 5) Kargina К. J.. 6) Beķera Л. J., liecību pierādījumiem, konstatējām, ka vācfasistu iebrucēju okupācijas laikā Jelgavā no 1941.—1944. gadam Jelgavas karagūstekņu nometnē Brīvības bulvārī karagūstekņi tika turēti visaugstākā mērā antisanitāros apstākļos; saņēma dzīvības uzturēšanai pilnīgi nepietiekošu barību, kādēļ tie lielām masām mira no bada un epidēmijām, pie kam, bada dzīti, pārtika pa daļai no zāles un saslauku bedru atkritumiem; vienmēr tika mocīti, sitot un sakropļojot tiem locekļus un sejas. Ziemu tos turēja zem atklātas debess vai aukstās barakās bez silta apģērba, gultas piederumiem un veļas. Apmēram 10.000 gūstekņu ziemu tika turēti uz saliņas pilsētas peldētavā bez pajumta, kad sals sasniedza 30°C.

Gūstekņus piespieda strādāt cilvēku spēkiem neveicamus darbus, strādāt nespējīgos sita un nošāva. Tāpat nošāva arī par mazāko pārkāpumu un par atsacīšanos izpildīt aplamās priekšnieku pavēles.

Ne tikai bads un epidēmijas, bet arī necilvēcīgā apiešanās bij par iemeslu kapa gūstekņu masveida bojā ejai. Katru dienu daudz vezumos līķus veda no pilsētas un apraka pa daļai kailus dažādos Jelgavas apkārtnes mežos. Piemēram, par mēģinājumu dabūt dažas kāpostu lapas pie žoga, ar automātu bij nošauti septiņi izsalkuši kara gūBtekņi.

Pēe liecinieku norādījumiem viena no nonāvēto karagūstekņu — komandieru un sarkanarmiešu — masu kapu vietām ir mežā divu kilometru attālumā no Jelgavas pa Jelgavas-Rīgas šoseju, ejot gar Vircavas meža skolu 260 metrus gar kanālu līdz stigai, pēc tam 408 metrus pa stigu an vēl 120 metru līdz pašai kapu vietai.

Tiesu medicīnas ekspertu klātbūtnē izdarīto atrakumu un augstāk norā-

TAS NEDRĪKST ATKĀRTOTIES! Karalaika dzīves patiesības

Krievu vēstumieces Jelenas Zubkovas (pasniedz vēsturi arī Vācijā) koncepcija ir guvusi atbalsis arī Latvijas masu informācijas līdzekļos (NRA, 22.11.08; LA, 26.11.08.). It kā var piekrist viņai, ka vēsture sastāv no dzīves patiesībām, kuras ir tikpat pretrunīgas kā cilvēku dzīve. Varētu piekrist arī tādai J.Zubkovas tēzei, ka valdošās ideoloģijas un varas (kā tas vērojamspašlaikLatvijā)pieejavēsturei ir“neizbēgami selektīva. No vēstures tiek ņemts tas, kas vajadzīgs”. Neizdevīgās dzīves patiesības (fakti, reālijas) tiek ignorētas vai noliegtas.

Somu vēsturnieks Marko Lehti izsaka līdzīgu domu (NRA, 29.11.08.): “Vēsturē viena patiesība atšķiras no otras. Velti lūkoties pēc kādas universālās patiesības. Pagātne ietver ļoti pretrunīgus elementus”. Zubkova piebalso kolēģim: “Akadēmiskas vēstures nav principā. Ir vēsturnieku viedokļi[...] Manā uztverē vēsturniekam nav tiesību būt vienā pusē”.

Var strīdēties par it kā pasludināto relatīvismu hi stori ogrāfij ā. Svarīgi ir tas, ka abi atzītie vēsturnieki iestājās pret vēsturiskās dzīves patiesības noklusēšanu un viena, selektīva viedokļa uzspiešanu, kā to pieprasa realizēt arī Latvijas skolu mācības programmās. Augošai personībai demokrātiskā iekārtā jāzina patiesība kopumā - saka vēstumiece - jo tikai tā jaunieti var iemācīt domāt, salīdzināt, spriest, kas ir viens no izglītības pamatnosacījumiem. It kā tiek izteiktas sen zināmas pedagoģiskas patiesības, taču šīsdienas apstākļos Baltijā tās ir atgādināmas vēstumiekiem-karjeristiem un varas atbalstītiem monopolistiem.

Citstarp, Valsts prezidents V.Zatlers, šķiet, nebūs izskatījis pēc būtības manu iesniegumu par viņam padotās Vēstures komisijas locekļu visatļautību un monopoltiesībām, traktējot Otrā pasaules kara notikumus.

Es, savukārt, piebilstu, ka indivīda vai sociāla slāņa apziņā dzīves patiesības izpratne zināmos apstākļos var izrādīties iluzora, deformēta, kaut aiī nepārstāj darboties kā virzītājspēks.

Šai sakarībā es gribētu izteikt viedokli par dzīves patiesībām, funkcionējušām Otrā pasaules kara laikā Latvijā.

* * *

Jau pirmie nacistisko okupantu pasākumi un nostādnes 1941 .gada vasarā lika saprast, ka veltas bijušas viņu sagaidītāju, nacionālistisko aprindu cerības. Hitlers, sak, ļaus atjaunot agrāko Latvijas valsti vai dos kādu autonomiju. Lielākā daļa ierēdņu, uzņēmēju un militāristu samierinājās, sadarbojās ar okupācij as varu. Tautas lielākā daļa Lielvācij as visvarenības mīta ietekmē nogaidīja, apjukuma un baiļu pārņemta. Ekstrēmistiski noskaņotie piedalījās ebreju un padomju aktīva izkaušanā, it kā tādejādi atriebjoties par staļiniskiem nodarījumiem. Organizējās nacistiskajiem iebrucējiem uzticīga (un visai uzticīga) latviešu kārtības un drošības policija, kā arī policijas bataljoni, kas nežēlīgi sodīja un terorizēja nepakļāvīgos gan dzimtenē, gan citos okupētos padomju apgabalos.

Jāfiksē vēl kāda vēsturiska dzīves patiesība, no kuras pieminēšanas izvairās nacionālistiski ievirzītie vēsturnieki un žurnālisti. Bēdīgi slavenajam latviešu SS brīvprātīgo leģionam pamatu lika un tam kaujas kodolu veidoja pulkos ieskaitītie latviešu policijas bataljoni, vēlāk arī abi (Arāja un Ozola) SD bataljoni un mobilizētie policisti un šucmaņi. Šis plašais kontingents šodien, slēpjot savas iepriekšējās asiņainās izdarības, uzdodas tikai par leģionāriem, kas esot bezvainigi kara noziegumos; tiek sumināti kā patrioti un materiāli atbalstīti.

Neraugoties uz nacistu nežēlīgo teroru un demagoģiju, kurai piebalsoja latviešu amatu brāli - īpaši pērkonkrustieši, patriotiski noskaņoto iedzīvotāju vidū brieda pretošanās doma, kas praktiski izpaudās dažādos veidos un atšķirās ar idejisko ievirzi. Radās pretošanās kustība nacistiskajiem okupantiem. Kā raksturot un izvērtēt šo reālo kara vēstures fenomenu, tālaika dzīves patiesību?

Latvijas vēsturnieku komisija, kas darbojas Valsts prezidenta paspārnē, neslēpj, ka selektīvi atlasa no kara vēstures tai izdevīgas dzīves patiesības un noliedz “neparocīgas”. Tā, Inesis Feldmanis, kurš padomju laikā nopūlējās ar toreizējo vēstures koncepciju iepotēšanu studentu prātos, kādā intervijā (LA, 07.11.2006.) deklarēja, ka tiekot pārrakstīta vēsture, “kurā mēs mēģināsim par jaunu vērtēt pretošanās kustību Latvijā. [...] Sarkano partizānu kustība, komunistiskā pagrīde paliek ārpusē”. Vācijas gestapo šefs Heinrihs Millers, vērtējot šos notikumus, bija objektīvāks par Latvijas vēsturnieku komisijas locekļiem, kuri sagrābuši monopoltiesības traktēt pagātnes notikumus, nedod vārdu citādi domājošiem. Gestapoviešu H. Millera, V. Štā-lekera, R. Langes pārskatos kopš 1941 .gada rudens tiek atzīmēta komunistiskā vai marksistiskā latviešu un poļu nacionālās pretošanās kustības vācu okupētajā Latvijā. īpaši izdalītas (un apkarotas!) komunistiskās pretošanās spilgtākās izpausmes Liepājā, Rīgā, Daugavpilī un Latgales pagastos. Patiesībā šīs organizācijas var nosaukt par komunistiskām tikai nosacīti (nomināli), jo tajās tikpat kā nebija kompartijas biedru. Spontāni radušās grupas vadīja dzīvi palikušie padomju aktīvisti un citi kreisi noskaņoti patrioti. Padomju historiogrāfijā šīs darbības tika dēvētas par antifašistisko pretošanās kustību.

Fenomena sastāvdaļas jāskatās kopsakarībā. Nevar ignorēt tādu antinacistiskās pretošanās daļu kā komunistiskā (antifašistiskā). Filozofs Hēgelis teiktu (un, ticams, arī J.Rainis) ka trīsdaļīgā pretvācu pretošanās kustība Latvijā bija pretstatu vienība, ko saistīja kopējais patriotiskais mērķis : drīzāk patriekt baiso nacistisko varu, tādejādi pasargājot nāciju no eventuālām iznīcības briesmām. Tās skaidri izrietēja no Himlera resora izstrādātā Ģenerālā “Ost plāna”. Ne visi šo dzīves patiesību saprata vai tulkoja vienpusīgi. Citstarp, padomju historiogrāfija traktēja pavirši latviešu nacionālo pretošanās kustību kā maznozīmīgu vai iluzoru, kaut krietns skaits tās dalībnieku tika arestēts un gāja bojā. Vēsturnieks Uldis Neiburgs, šķiet, ir visai pilnīgi aprādījis vācu laikā funkcionējušās nelegālās latviešu nacionālās organizācijas, kuras diemžēl gestapo sagrāva pilnīgi vai daļēji.

Pretošanās nacistiem notika visās hitleriskās Vācijas okupētās vai tās pakļautās Eiropas valstīs (Resistance Movement, Wiederstandskampfer). Tur sadarbojās sociālisti, kristīgie de-mokrāti-liberāļi, komunisti. Diemžēl, Latvijā vienotā Tautas fronte pret nacistiem neradās. KautLKP CK novēloti (1943 .gada vasarā pēc Kominternes likvidēšanas) par to iestājās. Staļiniskās represijas bija atgrūdušas no kompartijas pat agrākās kreisās politiskās partijas.

Pēc Otrā pasaules kara Eiropas valstu bijušo pretestībnieku, partizānu un nacistu represēto nacionālās organizācijas apvienojās Starptautiskā pretošanās kustības Federācijā (Federation Internationale des Resistants - FJR). Federācijas ģenerālsekretariāts tagad atrodas Berlīnē. Bijušo latviešu strēlnieku un partizānu biedrība ir tās locekle.

Trejādas pretošanās organizācijas vācu okupētā Latvijā atšķiras arī pēc darbības taktikas. Latviešu nacionālās pagrīdes grupas pārsvarā aprobežojās ar nelegālas literatūras izdošanu, gaidīja Rietumu sabiedroto (pat Zviedrijas) iluzoro desantu kara beigās, par ko bezatbildīgi čaloja. LCP sūtīja savus izlūkus pāri jūrai, lai uzņemtu sakarus ar Rietumu specdienestiem. Nacionālisti atteicās no aktīvas pretošanās - sabotāžas, bruņotas cīņas, lai it kā novērstu represijas pret iedzīvotājiem. Latgales poļu pretestībaieki, savukārt, mēģināja kontaktēties ar Armija Kraijova pārstāvjiem Viļņā un bija radikālāki. Daugavpils novadā tika izveidoti nelegāli pusmilitāri veidojumi, kas krāja ieročus gaidāmajai X dienai. 1943.-44.gados gestapo izdevās sagraut arī poļu nelegālo tīklu. Bija naivi cerēt, ka “mierīgi uzvedoties” var palikt neskarti.

Par bruņotu cīņu izšķīrās tikai komunisti, antifašistiskā pretošanās kustība. Latviešu vēsturnieku elite ir atzinusi, ka Vācijas okupētajā Latvijas teritorijā nebija pretnacistisko latviešu nacionālo partizānu (“Latvija Otrā pasaules karā, 1939-1945”, Jumava, 2008). Reāli darbojās tikai sarkanie partizāni. Tiem vēstures pētnieks-entuziasts Igors Vārpa ir devis, šķiet, visiem pieņemamu nosaukumu- antinacistiskie partizāni ( Vārpa I. “Latviešu karavīri zem Krievijas impērijas, Padomju Krievijas un PSRS karogiem”. Nordik, 2006 ). Pie šīs terminoloģijas pieturēsimies arī mēs, izsekojot latviešu partizānu darbību Otrā pasaules karā.

1941.-42.gados nelegālo antifašistisko organizāciju pretošanās bija epizodiska. Trūka militāri zinošu vadītāju. Galvenokārt tie bija ielenkumā nokļuvušie vai no vācu gūsta izbēgušie sarkanarmieši, kurus slēpa patrioti. Prakti ski nebij a apbruņoj urna - ieroču, munīcijas, sprāgstvielu. Ieroči tika slepeni vākti bijušo frontes kauju vietās, īpaši Latgalē. Lielu postu nelegālistiem, kam nebija konspiratīvas darbības prasmes, nodalīja nacistu Drošības policijas iesūtītie spiegi un provokātori. Par to visu ir plaša padomju laika memoriālā un pētnieciskā literatūra.

Lai izkliedētās pretestībnieku grupas un individus apvienotu un izveidotu centralizētu militāri efektīvu partizānu kustību, LKP CK un LPSR TKP, kas tolaik atradās Maskavā, 1942.gada pavasarī pieņēma lēmumu iesūtīt okupētajā teritorijā attiecīgi apmācītus un ekipētus partizānu organizētājus ar mobilām raidstacijām. Tie lielākoties bija brīvprātīgi pieteikušies 201. Latviešu strēlnieku divīzijas karavīri. 1942.gada vasarā un rudenī pāri frontei uz Latviju izgāja vairākas grupas un nelielas partizānu organizātoru vienības. Bija jāveic simtiem kilometru gari pārgājieni pa ienaidnieka okupēto teritoriju, jāatkaujas no esesiešu soda daļām un vērmahta komendatūru spēkiem. Latviešu reidus veicināja sadarbība un kopējās operācijas ar vietējām krievu un baltkrievu partizānu brigādēm. Tādejādi karojot, reidu laikā latviešu strēlnieki praktiski apguva partizānu taktiku, izauga prasmīgi komandieri un militāri politiski vadītāji. Pirmie mēģinājumi gan bija mazsekmīgi un prasīja sāpīgus upurus.

Tikai 1942.gadanogalē Atsevišķai latviešu partizānu vienībai izdevās nostiprināties Šķaunes-Osvejas mežu masīvos, iekārtot rai dstacij as un uzturēt regulārus radi osakarus ar republi kas vadību un Centrālo partizānu kustības štābu Maskavā. Stalingradas kauju atbalsis veicināja pretošanās kustības izvēršanos arī Latvijā. Zuda mīts par vērmahta visvarenību. Atsevišķā vienība skaitliski izauga un tika reorganizēta par Latvijas partizānu brigādi 1943.gada martā. 1943.gada janvārī Osvejas novadā ieradās LKP CK un LPSR valdības Operatīvā grupa (vadītājs Kārlis Ozoliņš, I.-XII. 1943.) - pretošanās kustības un partizānu darbības koordinētajā nacistu okupētās Latvijas teritorijā. Vienlaikus aizfrontē nodibinājās Latvijas partizānu kustības štābs (LPKŠ, 1.1943,- IX. 1944.) strauji augošo partizānu vienību apgādāšanai ar ieročiem un citiem kara materiāliem.

Izejot no Osvejas-Šķaunes bāzes, partizānu izlūki un organizātori, virzoties uz Rietumiem, arvien dziļāk iespiedās Latvijas teritorijā. Latgale kļuva par savdabīgu antinacistisko partizānu placdarmu, tramplīnu lēcienam uz Vidzemi un Kurzemi.

Pēc Staļingradas sakāves Ā.Hitlers izsludināja reihā totālo mobilizāciju, pastiprināti izlaupot art okupētās teritorijas. 1943.gada martā uzsāktā Latvijas vīru un jauniešu piespiedu mobilizācija vācu armijā izsauca dziļu iedzīvotāju neapmierinātību. Daudzi mobilizējamie neieradās iesaukšanās punktos, dezertēja no jaundibinātā latviešu SS leģiona daļām, neraugoties uz drakoniskajiem soda mēriem pret vaininiekiem un viņu ģimenēm. Dezertieri slēpās no vajātājiem - esesiešu komandām un policijas vai mežos pievienojās pretnacistisko partizānu grupām. No tām izauga jaunas partizānu vienības. Daļa no tām apvienojās partizānu brigādēs. 1944.gada vasarā Latvijā darbojās 3 jaundibinātas partizānu brigādes, 32 vienības un apakšvienības; kas bija saistītas ar LPKŠ. Štāba kartotēkā iekļauti 12 000 bruņoti un neapbruņoti (sakarnieki, aģentūras izlūki, ceļveži, vietziņi, sagādnieki) partizānu kustības dalībnieki. Padomju vēsturnieki ir aplēsuši, ka 1941.-42. un 1944 -45.(Kurzemē) gados, kad nedarbojās LPKŠ, pretnacistiskā cīņā piedalījās vēl apmēram 8 000 bruņoti un neapbruņoti patrioti-antifašisti. LPKŠ pakļauto partizānu vienību darbība aptvēra Latvijas austrumu un centrālo daļu, daļēji Zemgali (Augškurzemi). Diemžēl, vienību tālāko virzīšanos uz rietumu pagastiem un jaunu vienību veidošanu izjauca LPKŠ nespēja vai neprasme apgādāt partizānus ar apbruņojumu. Tikai Andreja Macpāna orggrupa nokļuva līdz Baltijas jūras rietumu krastam, kur izveidojaRietumkurzemes partizānu vienību, kautnesaņēma nekādu atbalstu no štāba. 1944.-45.gados Kurzemē turpinājās spontānas pretnacistiskas pretošanās kustības izvēršanās. Ar padomju frontes izlūku zināmu atbalstu noformējās vairākas partizānu vienības (“Sarkanā Bulta”,’’Bulta”,’’Vairogs” u.c.) un daudzas bruņotu nelegālistu grupas.

Anti nacistisko partizānu galvenais sociālais balsts bija kreisi noskaņotie mazturīgie lauku un pilsētu iedzīvotāji, strādnieki. Partizāni grāva vērmahta komunikācijas - spridzināja kara ešelonus, dzelzceļa sliedes un tiltus, noliktavas, uzbruka pretinieka autotransportam un okupācijas varas iestādēm. Protams, pienācās nepārtraukti atkauties no esesiešu un policijas izsekotājiem un lielākām soda ekspedīcijām. Partizāni izturēja pateicoties iedzīvotāju lielās daļas atbalstam, kaut bija sāpīgi upuri pašu un viņu atbalstītāju rindās. Tāda bija Latvijas antinacistisko (“sarkano”) partizānu artava Antihitleriskā bloka valstu cīņā pret nacistisko Vāciju, kas vienlaikus pasargāja latviešu nāciju no izdeldēšanas briesmām.

Tāds būtu vispārējais atskats uz pretošanās cīņu nacistu okupētajā Latvijā un tas balstās uz simtām un tūkstošām konkrētām karalaika dzīves patiesībām. Kā mūsdienās šīs patiesības var uzzināt interesents, students, skolnieks, lai izdarītu pareizos secinājumus par pagājušo karu. Atbilde: ar mūsdienu skatījumu pārlapojot pagājušā gadsimta 40.-80.gadu publikācij as, kas kļuvušas par bibliogrāfisku retumu, un rokoties arhīvu dokumentu kalnos. Taisnība, mūsdienu steigā pietrūkst laika, kaut vai lai pārcilātu bagātos materiālus, pirmavotus. Šai ziņā darbu var atvieglot nesen krievu valodā publicētā grāmata “Antinacistiskie partizāni Latvijā” (“Антинацистские партизаны в Латвии. 1942-1945”, izdevniecība “Jumi”, Рига, 2008). Grāmatu izdevusi bijušo Latvijas partizānu padome, proj ekta vadītāj s Vladimirs Izvestnij s.

Grāmatas savdabīgā tapšanas gaita lielā mērā noteica tās struktūru un saturu. Latviešu, krievu un baltkrievu kara veterānu saietā 2007.gadā tika nolemts izdot partizānu atmiņu un

karalaika dokumentu krājumu, sagaidot tradicionālās tikšanās 50.gadadienu “Draudzības Kurgānā” trīs republiku robežsaskarē Zilupes krastā. Tādēļ arī Rīgā izdotajā krājumā pirmajā sadaļā atlasītas atsevi šķas epizodes un arhīvu materiāli par trīs republiku partizānu kopīgām operācijām. Tādas bija Šķaunes robežpunkta ieņemšana un kauja pie Lisno (VI. 1942.), hitleriešu noliktavu sagraušana Vecslobodā (1.1943.). Tāpat kaujas pret soda operācijām Lučno ezera apkārtnē (Slavkoviču rajons, VI. 1942.) un ar šifrētiem nosaukumiem “Schneesturm” (XII. 1942.), “ Schneehase”( II. 1943.) un “Winterzauber”( II.-III. 1943). Pēdēj о nacistu ekspedīciju komandēja pats “Ostlandes” SS un policijas augstākais vadītājs Fridrihs Jekelns. Šī ekspedīcija komplektējās galvenokārt no latviešu policijas (7) bataljoniem un latviešu SD einzackomandām (Arāja vīri), kuri ir atbildīgi par t.s.Osvejas traģēdiju. Atsevišķā rakstā fiksēti esesiešu bestiālie noziegumi. Tika izlaupītas un nodedzinātas visas apdzīvotās vietas dāsnajā un krāšņajā Osvejas rajonā, pārvēršot to par “mirušo zonu”. Bija nobendēti, pat dzīvi sadedzināti 3904 mierīgie iedzīvotāji, izvesti uz koncenrācijas nometnēm 7275 “darba spējīgi” cilvēki, bērnus ieskaitot utt. Šos datus oficālajā pārskatā ir sniedzis Ostlandes vērmahta komandieris ģenerālis Valters Brēmers, un vācu pedantam nevar neticēt.

Latviešu policisti atgriezās ar bagātu laupījumu, dižojās ar padarīto un saņēma apbalvojumus. Policijas bataljonu komandieri SS obersturmbanfireri Valdemārs Veiss un Kārlis Lobe tika iecelti par pulku komandieriem 19.latviešu SS brigādē Volhovas frontē.

Latviešu partizāni parādīja atzīstamu karošanas prasmi un drosmi, ko atzina kaimiņi. Partizānu īpašu atzinību izpelnījās komjaunatnes darbinieks, ložmetējnieks Imants Sudmalis.

Krājuma Otrā sadaļa veltīta kara notikumiem Latgalē. Atsevišķos stāstījumos var izsekot, ar kādām grūtībām sastapās pirmie partizānu organizētāji. Neraugoties uz upuriem, viņi izturēja bargo 1942.-43.gada ziemu. Ar ilgu pacietīgu izskaidrošanas darbu mežavīri ieguva piekritējus un atbalstītājus lauku viensētās. No politorganizātoriem iedzīvotāju atmiņā palicis īpaši Voldemārs Ezemieks, Dominiks Kaupužs, Alfreds Raškevics, Mārtiņš Matulens. Iedzīvotāju noskaņojuma izmaiņu iespaidoja ziņas par vērmahta zaudējumiem Austrumu frontē un Āfrikā. Sākās pāreja no pasīvas vērošanas un simpatižēšanas mežniekiem uz aktīvu pretdarbību okupantiem un viņu vietējiem pakalpiņiem.

Krājumam izvēlēti tādi materiāli, kas atspoguļo partizānu karadarbības un dzīves galvenos aspektus. To autori ir bijušie komandieri, politorganizātori, izlūki, sapieri-minētāji, radisti, mediciniskā māsa. Pieminētas iespaidīgākās kauju operācijas, kā Antona Poča vienības cīņas pret soda ekspedīcijām Grīvas mežā, tāpat efektīva spridzinātāju darbība uz okupantu komunikācijām (Vasilijs Kononovs, Voldemārs Paegle u.c.). Ar lielu pietāti autori atsaucas par saviem draugiem- atbalstītājiem, piemēram, par partizānu uzticības cilvēku mežsargu Arvīdu Zodānu. Parādīta atsevišķu partizānu un viņu piederīgo drosme, arī bojā eja, lielākoties spiegu un nodevēju vainas dēļ. Līdzās heroikai attēlota aiī sadzīve partizānu meža nometnēs - viņi arī bija tikai cilvēki ar dotumiem un vainiņām.

Sadale noslēdzas ar traģiski optimistisku epizodi - partizānu nodaļas “maratonu”, riskantu nakts pārgājienu, kam sekoja ielenkums un gala rezultātā izlaušanās no tā. Šādi riskanti pārgājieni, var teikt, bija mežavīru ikdiena. Ar tālaika radiogrammām un kaujas žurnāla pierakstiem aprādīta 1 .Latvijas partizānu brigādes noformēšanās (III. 1944.) Brigādei pakļauto vienību darbība aptvēra teritoriju no Zilupes līdz Valkai.

Latviešu strēlnieku virsnieka Pētera Strautmaņa un Jāņa Bietaga vadītā 5.vienība un tai pakļautās apakšvienības Palsmanes, Vijciema un Gaujienas mežos izvirzījās brigādes virzības smailē uz rietumiem. Unikāla bija Gaujienas-Meru apakšvienība, kuru organizēja un vadīja mežsargs Roberts Lejiņš, nākamās rakstnieces Dainas Avotiņas tēvs.

Krājuma trešajā sadaļā ir materiāli par Andreja Macpāna, Hermaņa Bendika u.c. izlūku - organizatoru grupu reidiem uz rietumiem. Leģendārs bija Otomāra Oškalna nodaļas pārgājiens uz Daugavas kreiso krastu, “iesakņošanās” Jēkabpils mežos. No tiem oškalniešus nespēj a iztriekt ne neskaitāmās esesiešu akcij as, ne “bada blokāde” 1943.-44.gada ziemā. Viensētu ļaudis atrada iespēju palīdzēt mežavīriem (“Drīvas”, ‘Mežārītes”,’’Zalāni”, “Mežgalieši” u.c.), kaut daudzas ģimenes tika represētas. Oškal-nam bija liela autoritāte apkārtnē, viņa vadībā izauga 3.Latvijas partizānu brigāde.

Savukārt Madonas-Lubānas novadā, strauji pieplūstot vietējiem vīriem un jauniešiem, kā arī izbēgušiem vai atbrīvotiem padomju karagūstekņiem, izauga 2.Latvijas partizānu brigāde. Te īpaši nopelni bijušiem latviešu strēlniekiem-partizānu taktikas meistariem Pēterim Ratiņam un Stepanam Seilim.Sadales noslēgumā pastāstīts par Andreja Macpāna un Voldemāra Barona izveidoto un vadīto Rietumkurzemes partizānu vienību Aizputes-Alsungas novados, par ciešajiem sakariem ar vietējiem zemni eki em -īpaši sui tu i edzīvotāj iem, arī Li epāj as strādni eki em. Nesaņēmuši LPKS atbalstu, vāji bruņotie kurzemnieki bāzējās pa daļām mežos, pat slēpās viensētās, tomēr ar padomju izlūku atbalstu veica visai iespaidīgas militāras operācijas. 1944.-45. gada ziemā traģiskos apstākļos gāja bojā abi partizānu vadītāji, daudzi viņu atbalstītāji krita SD jagdkomandu rokās, tika spīdzināti, nobendēti vai nosūtīti uz koncentrācijas nometnēm.

Krājumu noslēdz karalaika dokumentu klāsts, galvenokārt par hitleriešu asiņaino teroru pret iedzīvotājiem. Šeit ir atšifrēts arī Eiropas tiesas par cilvēktiesībām (Strasburgā) process un tās lēmums : atcelt kā nelikumigu Latvijas republikas Augstākās tiesas spriedumu par bijušo partizāni Vasiliju Kononovu, kurš it kā pastrādājis kara noziegumu.

2008.gada 10.augustā Starptautiskā pretošanās kustības Federācija ( FIR ) publicēja paziņojumu VKononova lietā : “Eiropas tiesas tiesneši atcēla spriedumu, ar kuru 55 gadus pēc kara izbeigšanas mēģināja atzīt par noziedzīgu latviešu partizānu cīņu par atbrīvošanu no Padomju puses. Latvijā tajā pat laikā tiek izdarīti mēģinājumi reabilitēt un slavēt SS brīvprātīgos kā “cīnītājus par Latvijas brīvību”.

Federācija šajā lēmumā saskata ne tikai atsevišķa cilvēka personīgo lietu. Tajā ietverts viennozīmīgs slēdziens visām Eiropas valstīm par to, ka tautu cīņu par atbrīvošanos no fašistiskiem barbariem nevar noliegt un atzīt par noziedzīgu. Šis pareizais lēmums skaidri nosaka antifašistiskās pretošanās nozīmi mierīgai Eiropas attīstībai”.

Piezīmēsim, ka FIR ir konsultatīvs statuss Junesko (Parīzē), ANO pastāvīgā komisijā Zenēvā un Eiropas Padomē Strasbūrā un tās balsī ieklausās pasaules sabiedrība.

Grāmatā “Antinacistiskie partizāni Latvijā” lasītājs atradīs tūkstošiem vēsturisku liecību - dzīves patiesību par faktiskajiem notikumiem hitleriskās Vācijas okupētā Latvijā 1941.-1945. gados.

Vilis Samsons, akadēmiķis, Kara dalībnieks

14 fašisma pazīmes

Politzinātnieks Lorenss Brits publicējis rakstu par fašismu Studējot fašistu režīmus Hitlera Vācijā, Musolīni Itālijā, Franko Spānijā, Sukarto Indonēzijā un Pinočeta Čīlē, doktors Brits secinājis, ka tiem visiem ir 14 kopēju elementu. Viņš tos nosaucis par fašismu identificējošām pazīmēm:

1. Spēcīgs un ilgstošs nacionālisms.

2. Nicinoša attieksme pret cilvēktiesībām.

3. lēnaidnieku/grēkāžu identificēšana kā stimuls vienotībai.

4. Militāro prioritāšu nostādīšana pāri citām.

5. Plaukstošs seksisms.

6. Kontrolēti masu mediji.

7. Apsēstība ar nacionālo drošību.

8. Varas un reliģijas sasaiste.

9. Korporāciju potenciāla aizsardzība.

10. Arodorganizāciju tiesību apspiešana.

11. Intelektuāļu un mākslinieku nicināšana.

12. Apsēstība ar noziegumu un sodu.

13. Plaukstošs familiārisms un korupcija.

14. Krāpnieciskas vēlēšanas.

[“Fascism Anyone? ”, Free Inquiry, Spring 2003.].

ANO rezolūcija „NEPIEĻAUT NACISMA ATDZIMŠANU”

„Par dažu zināmu prakses veidu, kas veicina mūsdienu rasisma, rasu diskri-minācijas, ksenofobijas un ar tiem saistītās neiecietību nepieļaujamību”

A/C.3/62/L.61

Pieņemta 18.12.2007.g.

Ģenerālā Asambleja [•••]

atsaucoties uz Nimbergas tribunālā Statūtiem un Tribunālā spriedumu, kas paziņoja, tajā skaitā, organizāciju SS un visas tās sastāvdaļas, ieskaitot „Waffen SS”, par noziedzīgu un atbildīgu par daudziem kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēci, atsaucoties tāl āk uz atti ecīgu Durb anas dekl arācij as un Rīcīb as programmas nosacījumu, ko pieņēma Vispasaules konference 2001.gada 8.septembrī cīņai pret rasismu, rasu diskrimināciju, ksenofobiju un ar to saistīto neiecietību , tostarp Deklarācijas 2. punkts un Rīcības programmas 86.punkts,

bez tam, atsaucoties uz īpaša zi ņotāj a i zdaiītaj i em pētīj umi em jautājumā par rasisma, rasu diskriminācijas, ksenofobijas un ar to saistīto neiecietību mūsdienu formām un pieņemot zināšanai viņa ziņojumu,

satraucoties šajā sakarībā par daudzās pasaules daļās dažādu ekstrēmistisko politisko partiju, grupu, kustību, tajā skaitā neonacistu un „skūtgalvju” izplatību,

1. no jauna apstiprina Durbanas deklarācijas nosacījumus, kur valstis nosodīja neonacisma, neofašisma un agresīvu nāci onāl i sti sko i deoloģij u, kas pamatoj as uz rasu un nāci onāli em aizspriedumiem un paziņoja, ka šīs parādības nevar kalpot par attaisnojumu nekādos gadījumos un nekādos apstākļos;

2. izsaka dziļas rūpes sakarā ar nacistiskās kustības un „Waffen SS” bijušo biedru slavēšanu, tostarp atklājot pieminekļus un memoriālus, kā arī rīkojot publiskas demonstrācijas ar mērķi slavēt nacistisko pagātni, nacistisko kustību un neonacismu;

3. tāpat izsaka rūpes par mēģinājumiem joprojām apgānīt vai nopostīt pieminekļus un memoriālus, kas uzcelti to piemiņai, kas cīnījās pret nacismu Otrā Pasaules kara gados, kā arī izdarīt tādu personu nelikumīgu ekshumāciju vai mirstīgo atlieku pārvietošanu un neatlaidīgi aicina valstis pilnā mērā ievērot attiecīgās, tajā skaitā 1949.gada Ženēvas konvencijas Papildus protokola 1 saistības;

4. ar bažām atzīmē rasistiska rakstura incidentu pieaugumu dažās valstīs un „skūtgalvju” grupu aktivizēšanos, uz kurām gulstas atbildība par daudziem šādiem incidentiem, kā arī uz rasisma un ksenofobijas pamata izraisīto vardarbību, kuras rezultātā par upuriem kļūst etnisko, reliģiozo un kultūras kopienu, kā arī nacionālo mazākumtautību pārstāvji, kā to pēdējā referātā ziņoja īpašais ziņotājs jautājumā par rasisma, rasu diskriminācijas, ksenofobijas un ar to saistīto neiecietību;

5. no jauna apstiprina, ka tādi akti var tikt kvalificēti pēc Starptautiskās konvencijas par visu rasu diskriminācijas formu likvidāciju un ka tos var uzskatīt kā skaidru un noteiktu ļaunprātību pret mierīgu sapulču un asociāciju brīvību, tāpat uz pārliecības un šo tiesību brīvu izpausmi, kā tas garantēts Vispārēj ā cilvēka tiesību deklarācijā Starptautiskajā paktā par pilsoniskām un politiskajām tiesībām un Starptautiskā konvencijā par visu rasu diskriminācijas formu likvidāciju;

6. uzsver, ka augstāk aprakstītās prakses veidi apgāna Otrā Pasaules kara laikā, tostarp SS organizācijas, pastrādāto noziegumu pret cilvēci, neskaitāmo upuru piemiņu, saindē jaunatnes apziņu un ka šādi prakses veidi nav savienojami ar valstu - Apvienoto Nāciju Organizācijas locekļu - Statūtiem, ar Organizācijas mērķiem un principiem;

7. tāpat uzsver, ka tāda veida prakse ved pie mūsdienu rasisma formu, rasu diskriminācijas, ksenofobijas un ar to saistītās neiecietības eskalācij as un veicina dažādu ekstrēmi stisku politisko partiju, kustību, grupu, ieskaitot neonacistu grupas un „skūtgalvjus”;

8. uzsver nepieciešamību veikt nepieciešamos pasākumus, lai izbeigtu augstāk aprakstītās prakses un aicina valsti s atbilstoši starptautiskajām cilvēktiesību normām spert efektīvākus soļus cīņā pret šīm parādībām un ekstrēmistiskajām kustībām, kas rada reālus draudus demokrātiskajām vērtībām;

9. no jauna uzsver, ka, atbilstoši Starptautiskās konvencijas par visu formu rasu diskriminācijas likvidāciju, šīs Konvencijas dalībvalstīm ir pienākums:

a) nosodīt jebkādu propagandu un visas organizācijas, kas balstās uz rasu pārākuma idejām,mēģina attaisnot vai veicināt rasu naidu un diskrimināciju jebkurā formā;

b) veikt tūlītējus un pozitīvus pasākumus, kas vērsti uz visādu šādas diskriminācijas un musināšanas izskaušanu, pienācīgi ņemot vērā principus, kas izklāstīti Vispārējās cilvēku tiesību deklarācijā un tiesības, kas skaidri izklāstīti Konvencijas

5. pantā;

c) jebkādu uz rasu pārākuma vai naida, jebkādu musināšanu uz rasu diskrimināciju dibinātu ideju izplatīšanu, kā arī tādus aktus, kas vērsti pret jebkuru rasi vai cilvēku grupu ar citādu ādas krāsu vai etnisko izcelšanos, kā aiī palīdzības sniegšanu rasistiskas darbības realizācijai, ieskaitot finansēšanu, pasludināt par sodāmu pēc likuma par noziegumu;

d) pasludināt par pretlikumīgu un aizliegt organizācijas un j ebkuru citu propagandas darbību, kas veicina rasu diskrimināciju vai musina uz to;

e) neatļaut nacionālajām vai valsts varas vietējām institūcijām vai valsts iestādēm veicināt rasu diskrimināciju un musināšanu uz to;

10. aicina tās valsti s, kuras izdarij ušas atrunas Starptauti skās konvencijas par visu formu rasu diskrimināciju 4.pantā, pirmām kārtām nopietni izskatīt jautājumu par šo atrunu atsaukumu;

11. atgādina par Cilvēktiesību Komisijas lūgumu, ar kuru tā griezās savā rezolūcijā 2005/55 pie īpašā ziņotāja, turpināt šā jautājuma izstrādi, formulēt attiecīgās rekomendācijas viņa turpmākajos ziņojumos, pieprasīt un pieņemt zināšanai valdību un nevalstisko organizāciju viedokļus;

12. neatlaidīgi aicina valdības un nevalstiskās organizācijas pilnā mērā sadarboties ar īpašo ziņotāju par augstākminētajiem uzdevumiem;

13. turpināt pastāvīgi nodarboties ar šo jautājumu.

“Par” balsoja vairākums valstu delegāciju.

“Pret” balsoja AMERIKAS SAVIENOTĀS VALSTIS

Atturējās valstu grupa, to skaitā Latvija, Igaunija.

ANO Ģenerālā Asambleja

2008. gada 4. novembrī

Sešdesmit tieša sesija

Trešā Komiteja

Dienas kārtības punkts 62. (a)

Rasisma un rasu diskriminācijas likvidācija

Ģenerālā Asambleja, vadoties pēc ANO Statūtiem, Vispārējās Cilvēktiesību Deklarācijas, Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām, Starptautiskās Konvencijas par visu rasisma diskriminācijas formu likvidēšanu un citiem attiecīgiem līgumiem,

• balstoties uz Komisijas rezolūciju par cilvēktiesībām 2004/16. 2004.g. 16. aprīlī un 2005/5. 2005.g. 14. aprīlī un Cilvēktiesību Padomes citām atbilstošām rezolūcijām - 7/34. 2008.g. 28. martā, kā arī Ģenerālās Asamblejas rezolūciju 60/143. 2005.g. 16.decembrī, 61/147. 2006.g.19. decembrī un 62/142. 2007.g. 18. decembrī, kā arī 61/149. 2006.g.l9. decembrī un 62/220. 2007.g.22. decembrī „Globālie centieni par rasisma un rasu diskriminācijas, ksenofobijas un tās radīto seku likvidēšanu”,

• ņemot vērā Nirnbergas tribunāla statūtus un Tribunāla spriedumu, kurš pasludināja SS un visas tās sastāvdaļas, ieskaitot Waffen SS, par noziedzīgām un atzina to atbildību par daudzskaitlīgiem kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēci,

• balstoties uz attiecīgām Durbanas Deklarācijas tēzēm un Rīcības programmu, pieņemtu 200l.g.8.septembrī (attiecīgi Deklarācijas 2. punkts un Rīcības programmas 86. punkts),

• bez tam, balstoties uz ziņojumu par pētījumu, kuru veica speciāli ziņotāji jautājumā par rasisma un rasu diskriminācijas mūsdienu formām, ksenofobiju un ar to saistītu neiecietību,

• būdama šajā sakarā satraukta par dažādu ekstrēmistisku politisku partiju, kustību un grupu, tai skaitā neonacistu un „skūtgalvju” paplašināšanos daudzās pasaules daļās,

1. no jauna apstiprina Durbanas Deklarāciju, kurā valstis nosodīja neonacisma, neofašisma un agresīvu nacionālistisku ideoloģiju, kas pamatota uz rasu un nacionālistiskiem aizspriedumiem, un paziņoja, ka šīs izpausmes nekad nevar rast attaisnojumu nekādos gadījumos un ne pie kādiem apstākļiem;

2. izsaka dziļu vilšanos sakarā ar nacistiskās kustības un organizācijas „Waffen SS” bijušo biedru cildināšanu, tai skaitā pieminekļu un memoriālu atklāšanu, kā aiī publisku demonstrāciju rīkošanu ar mērķi slavināt nacisma pagātai, nacisma kustību un neonacismu un mēģinājumus pasludināt Waffen SS biedrus un visus tos, kas cīnījās pret antihitlerisko koalīciju vai sadarbojās ar nacistisko kustību, par nacionālās atbrīvošanās kustības dalībniekiem.

3. izsaka rūpes par nemitīgajiem mēģinājumiem apgānīt vai nojaukt pieminekļus, kas uzcelti piemiņai tiem, kas cīnījās pret nacismu Otrā pasaules kara laikā, kā arī viņu nelikumīgu ekshumāciju vai mirstīgo atlieku pārvietošanu, un šajā sakarā aicina valstis stingri ievērot savas saistības, kas norādītas Zenēvas Konvencijas (1949.g.) I Papildus protokola 34. sadaļā,

4. ar satraukumu atzīmē, ka dažās valstīs palielinās rasistiska rakstura incidentu skaits un „skūtgalvju” grupu aktivizācija, uz kurām gulstas atbildība par daudziem šiem incidentiem, kā arī varmācības pastiprināšanās rasisma un ksenofobijas vidē, par kuras upuriem kļūst etnisku, reliģisku vai kultūras kopienu vai nacionālu minoritāšu pārstāvji, kā tas bija atzīmēts ziņojumā par mūsdienu rasisma un rasu diskriminācijas formām, par ksenofobiju un ar to saistīto neiecietību,

5. no jauna apstiprina, ka šādi akti ir kvalificējami un atbilst 4.sadaļai Starptautiskajā Konvencijā par visu formu rasu diskriminācijas likvidēšanu un satur klaju un neapšaubāmu pārkāpumu par tiesībām uz sapulču un asociāciju brīvību, kā arī pret pārliecības brīvību un šo tiesību izteiksmes brīvību, kā tas garantēts Vispārējā Cilvēktiesību Deklarācijā, Starptautiskajā paktā par pilsoņu un politiskajām tiesībām un Starptautiskajā Konvencijā par visu formu rasu diskriminācijas likvidēšanu.

6. pasvītro, ka augstāk aprakstītā prakse kopumā aizskar visu to noziegumu pret cilvēci neskaitāmo upuru piemiņu, kas pastrādāti Otrajā pasaules karā un, atsevišķi ņemot, noziegumi, ko veica SS organizācijas un tie, kas cīnījās pret antihitlerisko koalīciju un sadarbojās ar nacistisko kustību un tagad indē jaunatnes apziņu, šāda prakse nav savienojama ar valstu - ANO locekļu saistībām, ANO Statūtiem un nav savienojama ar ANO mērķiem un principiem,

7. pasvītro, ka šāda prakse noved pie mūsdienu rasisma formu eskalācijas, rasu diskriminācijas, ksenofobijas un ar to saistītas neiecietības paplašināšanās, veicina dažādu ekstrēmu

politisku partiju, kustību un grupu, ieskaitot neonacistus un „skūtgalvjus”, vairošanos,

8. akcentē nepieciešamību pieņemt nepieciešamos mērus, lai darītu galu augstāk aprakstītai praksei, un aicina valstis saskaņā ar starptautiski tiesiskām normām cilvēktiesību jomā pieņemt efektīvākus mērus cīņā ar šīm parādībām un ekstrēmi stiskām kustībām, kas rada reālus draudus demokrātiskām vērtībām.

9. no jauna apstiprina, ka saskaņā ar Starptautiskās Konvencijas par visu formu rasu diskriminācijas likvidēšanu, šīs Konvencijas katrai valstij - dalībniecei ir pienākums:

a) nosodīt jebkuru propagandu un visas organizācijas, kas balstītas uz rasu pārākuma idejām, kā arī mēģinājumus attaisnot vai veicināt rasu naidu un diskrimināciju jebkurā formā,

b) nekavējoties pieņemt pozitīvus mērus, kas virzīti uz dažāda veida kūdīšanas izskaušanu diskriminācijai un tās aktiem, ar principu uzskaiti, kas izklāstīti Vispārēj ā Cilvēktiesību Deklarācij ā un tiesībām, kas skaidri definētas Konvencijas 5. sadaļā,

c) pasludināt par tiesājamu pēc likuma noziedzīgu, visāda veida ideju izplatīšanu, kas balstītas uz rasu pārākumu vai naidu, dažāda veida kūdīšanu uz rasu diskrimināciju, kā arī varmācības aktus vai kūdīšanu uz varmācību, kas vērsta uz citas rases vai etniskas grupas piederīgajiem, kā arī jebkurš atbalsts vai finansēšana šim nolūkam,

d) pasludināt par nelikumīgām un aizliegt organizācij as un jebkuru organizatorisku vai cita veida propagandas darbību, kas mudina un kūda uz rasu di skrimināciju, atzīt šīs organizācij as un darbības par tiesājamām pēc likuma panta.

Latvijas Sociālistiskās partijas XII kongresa REZOLŪCIJA

PAR OBJEKTĪVU OTRĀ PASAULES KARA VĒSTURI

Pirms 65 gadiem beidzās Otrais pasaules karš, bet cīņa par šī vēsturiskā notikuma objektīvu vērtējumu turpinās. Tā ir daļa no reakcionāro labējo spēku ģeopolitiskā uzbrukuma Krievijai, kuras mērķis - noniecināt PSRS lomu fašistiskās Vācijas sagrāvē, izplatīt uzskatu, ka fašistiskās Vācijas sagrāvē galvenā loma pieder Rietumiem - ASV un Lielbritānijai.

Pirmskara Eiropā kapitālistiskās lielvalstis bija novērotāju pozīcijās un piekāpās spēkā augošās fašistiskās Vācijas priekšā. No Hitlera triecienvieriībām līdz Otrā Pasaules kara priekšvakaram izauga varena, labi sagatavota un apbruņota armij a, kura Otrā Pasaules kara sākuma posmā okupēj a turpat vai visu Eiropu, gatavojās izrēķināties ar Lielbritāniju un sludināja „Lielvācijas” kundzību pasaules mērogā.

PSRS valdība darīja visu iespējamo, lai ierobežotu fašistisko agresoru, tas deva iespēju aizkavēt Lielā Tēvijas kara sākumu.

Sākoties fašistiskās Vācijas iebrukumam PSRS, ASV un Anglijas valdošās aprindas cerēja, ka kara gaitā spēkus zaudēs kā Vācija, tā Padomju Savienība. Ar šādu aprēķinu tika veidota antihitleriskā koalīcija.

1941.gada 29.septembrī Maskavā notika PSRS, ASV un Anglijas pārstāvju konference, kurā vienojās par angļu un amerikāņu bruņojuma, iekārtu un pārtikas piegādi Padomju Savienībai, pretī saņemot Anglijai un ASV nepieciešamās stratēģiskās izejvielas. Tie, galvenokārt, bija vārdi, kuriem ļoti gausi sekoja darbi. Grūtos apstākļos padomju tauta bija spiesta viens pret vienu turpināt varonīgo cīņu pret spēcīgo un viltīgo ienaidnieku. Rietumu sabiedrotie izdomāja dažādus ieganstus, lai vilcinātos ar otrās frontes atvēršanu.

Uzvara pie Maskavas nostiprināja Padomju Savienības autoritāti starptautiskajā arēnā. Kara sākumā PSRS diplomātiskās attiecības bija ar 25 valstīm, bet 1942.gadā jau ar 34 valstīm.

1943. gadā kārtējo reizi sabiedrotie atteicās atklāt otro fronti Eiropā. Tas deva iespēju hitleriešiem padomju - vācu frontē realizēt izšķirošo triecienu. Vācu virspavēlniecība Austrumu frontē koncentrēja 257 divīzijas. 1943. gadā austrumu frontē Kurskas lokā fašisti koncentrēja 50 divīziju, tai skaitā 17 tanku un 3 motorizētās vienības. Triju dienu laikā padomju karaspēks iznīcināja 30 000 karavīru un virsnieku, 1538 tanku un notrieca 649 lidmašīnas.

1944. gada 5. jūnij āNormandij ā izsēdināj a angļu - amerikāņu karaspēku. Beidzot radās otrā fronte, bet tā nebija noteicošā cīņā pret fašismu, hitlerieši 2/3 savu bruņoto spēku joprojām turēja Austrumu frontē.

Pēc fašistiskās Vācijas sagrāves galvenais šķērslis miera izcīnīšanai bija militārā Japāna. Pēc sabiedroto līguma pret Japānu cīņā gāja PSRS. 1945.gada 2.septembrī ar Japānas kapitulāciju beidzās Otrais Pasaules karš. PSRS tautas un to bruņotie spēki - Sarkanā Armija un Jūras Kara flote izglāba no fašisma mēra ne tikai Eiropu, bet visu pasauli. Mūsu pienākums ir godināt antifašistiskās koalīcijas cīnītāju piemiņu, rūpīgi kopjot cīnītāju atdusas vietas.

Visas pasaules tautas Uzvaras svētkus pār fašistisko Vāciju svinēja, svin un svinēs, slavinot Sarkano Armiju, padomju tautu un tās Komunistisko partiju kā uzvaras iedvesmotāju un organizētāju.

Mēs neļausim pārrakstīt Otrā Pasaules kara vēsturi!

2009.gada 23.oktobrī

Rīga

EDSO Parlamentāras Asamblejas locekļu - komunistu PAZIŅOJUMS

Šodien, 2009.gada 3. jūlijā Eiropas drošības un sadarbības organizācijas Parlamentārā Asambleja, kas notika Lietuvā, Viļ-ņā pieņēma jaunu antikomunistisku rezolūciju ar nosaukumu „Sadalītās Eiropas atkalapvienošana”. Sakarā ar to Parlamentārās Asamblejas locekļi komunisti izplatīja šādu preses relīzi:

“Mēs asi nosodām rezolūciju ar nosaukumu „Sadalītās Eiropas atkalapvienošana”, ko pieņēma EDSO Ģenerālās Asamblejas Ģenerālā Komiteja demokrātijas, cilvēka tiesību un humānajos jautājumos, kas ar cīņas ieganstu pret totalitārismu, komunismu pielīdzina nacismam.

Tas ir ne tikai rupj š mēģinājums pārrakstīt vēsturi un noliegt Padomju Savienības milzīgo ieguldījumu uzvarā pār nacismu. Notiek mēģinājums piešķirt politisku likumību komunistiskās ideoloģijas, atsevišķu komunistu un komunistisko partiju plaša spektra vajāšanai, kad var sodīt par to, ka „viņi ar struktūrām vai uzvedības veidu, piekrāsojot pagātni, tiecoties atgriezties pie tās vai cenšoties to nākotnē ieviest”, tātad viņi ir jānoārda (????) saskaņā ar rezolūcijas 14.paragrāfu. Mēs tāpat atzīmējam, ka šī rezolūcija ir pretrunā ar rezolūciju par uzskata un vārda biīvības rezolūcijas principiem, ko pieņēmusi Asamblejas Politisko un drošības jautājumu Ģenerālā Komiteja .

Mēs tāpat asi nosodām raganu medības pret komunistiem un komunistiskajām partijām: komunistiskās simbolikas, komunistisko partiju, komunistiskās ideoloģijas aizliegums, komunistu vajāšanu, kas tiek praktizēta vairākās EDSO dalībvalstīs, ieskaitot valsti, kas šogad uzņem EDSO Parlamentāro Asambl ej u. Šāda darbībair rupj š demokrāti skoti esību pārkāpums, jo tiek liegtas tiesības politiskai darbībai un izteiksmes brīvībai.

Bieži to visu pavada nacistu līdzdarboņu slavēšana, kas nonāk līdz pieminekļu celšanai SS.

Visbeidzot, mēs paužam solidaritāti ar vajātajiem biedriem un paziņojam, ka šīs darbības mūs neiebiedē un neierobežos mūsu darbību.

Kostas ALLISSANDRIKAS, Grieķijas Komunistiskā partija Mišels BILLU, Francijas Komunistiskā partija Svevi KUKUMA-KUTRA AKEL, Kipra

Vaclavs EKSNERS, Bohēmijas un Morāvijas Komunistiskā partija Alessandro POSSI, San Marino Komunistiskā partija

SATURS

Patiesības vārdā.......................................................................

Lielākā traģēdija cilvēces vēsturē ..........................................

Karš bija novēršams, agresors savaldāms...............................

Agresijas sagatavošana.................................................

V. Molotova ziņojums ’Par starptautisko situāciju

un PSRS ārējo politiku” ...............................................

PSRS, Lielbritānijas un Francijas militāro misiju

sēdes pieraksts ..............................................................

PSRS, Lielbritānijas un Francijas militāro misiju

sēdes pieraksts ..............................................................

No Padomju kara misijas vadītāja K. Vorošilova intervijas par sarunām ar Lielbritānijas un

Francijas kara misijām..................................................

Nacistu plāni un gatavošanās karam ............................

Fašistiskais apvērsums Latvijā 1934. gada 15. maijā ..

Vācu ekspansijas pastiprināšanās Latvijā.....................

Hitlerieši sāk sagrābt svešas zemes .............................

Savienība ar padomju zemi - vienīgais latviešu

tautas glābiņš ................................................................

Buržuāziski muižnieciskās Polijas agresīvie tīkojumi .

Latvijas „neitralitātes” politika.....................................

Minhenes vienošanās....................................................

1939. gada notikumi Eiropā .........................................

Molotova - Rībentropa pakts ......................................

Reāli un safabricēti dokumenti.....................................

No nacistu ģenerāļa Haldera dienasgrāmatas...............

Padomju Savienība Lielajā Tēvijas karā.................................

V. Molotova radioruna 1941. gada 22. jūnijā...............

Cērčilaruna 1941.gada22. jūnija pusdienlaikā ..........

Staļina runa Sarkanās Armijas 1941. gada

7. novembra parādē ......................................................

Padomju Sav ienības Lielā Tēvijas kara trīs periodi..........

Lielā tēvijas kara septiņas lielākās kaujas ....................

Kauja par Maskavu

(1941. g. septembris - 1942. g. aprīlis) ........................

Ļeņingradas blokāde un kaujas par pilsētu

(1941 .g. jūlijs - 1944.g. augusts) ................................

Staļingradas kauja (1942.g. jūlijs - 1943.g. februāris)

Kurskas loks (1943.g. jūlijs - augusts)........................

Kauja par Dņepru (1943.g. augusts - decembris) .......

Operācija „Bagrations” (1944. g. jūnijs - augusts) .....

Kauja par Berlīni (1945.g. aprīlis - maijs)..................

Desmit graujoši un izšķirīgi triecieni nacistu ordām ...

Pasaule par Sarkano Armiju ........................................

Padomju uzvaras ieroču kalve...................................

Partizānu kustība .........................................................

Baznīca sauc aizstāvēt Dzimteni .................................

Krievzeme stiprinās kauju laukos................................

Latvijas PSRun latvieši Lielā Tēvijas kara gados.................

Latviešu padomju karaspēka formējumi .....................

Pavēle 2. Baltijas frontes karaspēkam.........................

Latvijas PSR atbrīvošana.............................................

Latviešu padomju karavīru vēstules no frontes...........

Rīgas operācija ............................................................

Latviešu padomju partizāni .........................................

Austrumlatvijā.............................................................

Kurzemē ......................................................................

E. Āboliņa Centra grupa..............................................

Zambes (Sniedziņa) partizāni......................................

„Sarkanā bulta”............................................................

Kauja un uzvara ielenkumā (7. marts).........................

Pēdējās abaviešu kaujas (1. maijs) ..............................

Rietumkurzemē - traģiski (Grīni) ...............................

Leģionāri pret hitleriešiem ..........................................

Ienaidnieka aizmugurē ...........................................................

Imanta Sudmaļa pirmsnāves vēstule ...........................

Hado Lapsas pirmsnāves vēstule.................................

Andreja Upīša uzsaukums latviešu jaunatnei..............

Fon Drekslera uzsaukums latviešu leģionāriem..........

Aicinājums latviešiem, kas mobilizēti vācu armijā! ...

Ostlande .................................................................................

Cilvēku iznīcināšanas akcijas......................................

Ziņojums par 1941. gada oktobra mēnesi ...................

Baisa statistika.............................................................

Audriņi, Valka, utt......................................................

Rēzeknes cietuma mašīnrakstītājas dienasgrāmata.....

“Kārtības” saīgi ar kriminālām pagātnēm.........................

Pēc gada: “Laukāno mežiem!”.........................................

Uzvara....................................................................................

Augstākā Virspavēlnieka pavēle..................................

Biedra J. V. Staļina uzruna tautai.................................

Starp apbalvotajiem - visu PSRS tautu cilvēki...........

Nimberga ...............................................................................

Ciešanas un zaudējumi ................................................

Statistika......................................................................

Civiliedzīvotāju zaudējumi..........................................

Vācijas cilvēku zaudējumi...........................................

Procesa nepieciešamība jeb upuri brēc pēc

tiesas un taisnības! .......................................................

Parlamenta delegācijas ziņojums.................................

Oradūras iznīcināšana..................................................

No ASV Galvenā apsūdzētāja vietnieka

S. Oldermana uzstāšanās .............................................

Hitleriskie diversanti Sarkanās Armijas

aizmugurē ....................................................................

PSRS prokurora N. Zori uzstāšanās ............................

No liecinieka F. Paulusa liecības .................................

No PSRS prokurora L. Smimova uzstāšanās ..............

Izraksts no Starptautiskā kara tribunāla

apsūdzības slēdziena....................................................

Nimbergas Tribunāls par SS........................................

Slēdziens......................................................................

Tas nedrīkst atkārtoties! .........................................................

Karalaika dzīves patiesības .........................................

14 fašisma pazīmes......................................................

ANO rezolūcija „Nepieļaut nacisma atdzimšanu” ........

ANO Ģenerālā Asambleja “Pret rasismu”...................

Latvijas Sociālistiskās partijas XII kongresa rezolūcija “Par objektīvu Otrā Pasaules kara vēsturi" . EDSO Parlamentārās Asamblejas locekļu -komunistu paziņojums.................................................

Content

Rubiks Alfrēds, et al Patiesība ir dzīva

PATIESĪBAS VĀRDĀ

LIELĀKĀ TRAĢĒDIJA CILVĒCES VĒSTURĒ

KARŠ BIJA NOVĒRŠAMS, AGRESORS SAVALDĀMS

PADOMJU SAVIENĪBA LIELAJĀ TĒVIJAS KARĀ

PADOMJU SAVIENĪBAS LIELĀ TĒVIJAS KARA TRĪS PERIODI

LIELĀ TĒVIJAS KARA SEPTIŅAS LIELĀKĀS KAUJAS

PASAULE PAR SARKANO ARMIJU. PADOMJU SAVIENĪBAS LIELĀ TĒVIJAS KARA IZŠĶIRĪGĀS CĪŅAS ĀRZEMJU VALSTS UN KARAVADOŅU VĒRTĒJUMĀ

DOKUMENTI LIECINA

PARTIZĀNU KUSTĪBA

KRIEVZEME STIPRINĀS KAUJU LAUKOS

LATVIJAS PSR UN LATVIEŠI LIELĀ TĒVIJAS KARA GADOS LATVIEŠU PADOMJU KARASPĒKA FORMĒJUMI

LATVIJAS PSR ATBRĪVOŠANA

LATVIEŠU PADOMJU KARAVĪRU VĒSTULES NO FRONTES

LATVIEŠU PADOMJU PARTIZĀNI

CILVĒKU IZNICINĀŠANAS AKCIJAS

“KĀRTĪBAS” SARGI AR KRIMINĀLĀM PAGĀTNĒM

UZVARA

STARP APBALVOTAJIEM - VISU PSRS TAUTU CILVĒKI

NIRNBERGA

VISPĀRĒJS KARA ZAUDĒJUMU RAKSTUROJUMS

Procesa nepieciešamība, jeb upuri brēc pēc tiesas un taisnības!

TAS NEDRĪKST ATKĀRTOTIES! Karalaika dzīves patiesības

14 fašisma pazīmes

ANO rezolūcija „NEPIEĻAUT NACISMA ATDZIMŠANU”

PAR OBJEKTĪVU OTRĀ PASAULES KARA VĒSTURI

EDSO Parlamentāras Asamblejas locekļu - komunistu PAZIŅOJUMS

SATURS