Smeļakovs Nikolajs

Praktiskā Amerika

Nikolajs Smeļakovs

Praktiskā Amerika

.

NO AUTORA

Manu aprakstu mērķis ir tālās cīņas priekšnojautā likt izpētīt Amerikas vājās un stiprās puses.

V. Majakovski»

Ne mazums grāmatu izdots par Amerikas Savienotajām Valstīm. Par ASV ir rakstījuši izcili literatūras meistari: Koroļenko, Gorkijs, Majakov-skis. Bet šis temats, gluži dabiski, vēl joprojām nav izsmelts.

Jauni notikumi stipri paplašinājuši temata ietvarus, un interese par to vēl vairāk pieaugusi. Lietderīga ir katra jauna iezīme, kas padara ainu mūsdienīgāku. Autors cer, ka viņam ir izdevies saskatīt un aprakstīt dažas raksturīgas mūsdienu amerikāņu dzīves īpatnības ar tās pozitīvajām un negatīvajām pusēm un līdz ar to dot labumu mūsu Dzimtenes lasītājiem.

Padomju Savienībā ir iznācis un iznāk daudz grāmatu, kurās Amerikas Savienotās Valstis spilgti un pārliecinoši parādītas kā pasaules reakcijas un imperiālistiskās agresijas balsts. Šajā grāmatā autors nav izvirzījis sev uzdevumu atsegt visas mūsdienu amerikāņu dzīves puses. To arī nemaz nav iespējams izdarīt vienā grāmatā. Galvenā uzmanība veltīta tai Amerikas Savienotajās Valstīs notiekošās tehniskās, zinātniskās un ražošanas darbības pusei, ko zināmā mērā var izmantot sociālistiskajā saimniecībā.

Mēdz teikt, ka cilvēks, kas bezgalīgi mīl savu tēvzemi, nevar objektīvi spriest par citu valsti. Tas nav pareizi! īsta uzticība dzimtajai zemei var tikai veicināt citas valsts patiesīgu attēlošanu, jo vienīgi šādā veidā var dot reālu labumu savai tautai.

Objektīva analīze visos gadījumos ir vitāli nepieciešama. Tieši tādas analīzes paraugus sniedza Vladimirs Iļjičs Ļeņins. Autors centās sekot šai priekšzīmei.

Ar padomju inženiera acīm viņš uzmanīgi un ar lielu interesi vēroja visas amerikāņu dzīves puses, atceroties V. I. Ļeņina ne vienreiz vien dotos norādījumus, ka nepieciešams maksimāli izmantot sociālistiskajā celtniecībā attīstīto kapitālistisko zemju zinātnes un tehnikas sasniegumus. Ļeņins kategoriski prasīja noteikt atbildību par mūsu saimniecisko darbinieku un speciālistu iepazīstināšanu ar Eiropas un ASV modernāko tehniku lietišķi, laikā, praktiski, ne formāli. Daudz kas, par ko V. I. Ļeņins runāja pirmajos padomju varas pastāvēšanas gados, ir īstenots. Kopš tā laika mūsu zeme pavirzījusies tālu uz priekšu, augsti pacēlusi savu ekonomiku un kultūru, rūpniecības ziņā tā ierindojusies otrajā vietā pasaulē, bet dažu ļoti svarīgu produkcijas veidu un zinātnes un tehnikas sasniegumu ziņā tā ieņem pirmo vietu. Tomēr Ļeņina norādījuma dziļais saturs nav zaudējis savu nozīmi vēl tagad.

Autors nav aizmirsis arī V. Majakovska jaunatnei veltītās rindas:

Uz dzīvi lai skats

nav ne rožains, ne skābs,

Kāri tveriet ar acīm savām Visu to,

kas mūsu zemē ir labs,

Un visu, kas Rietumos slavējams.[1]

Grāmata tapusi tiešu iespaidu ietekmē, kurus autors guvis, dzīvojot Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī izmantojot materiālus, kas iegūti, uzmanīgi pētot ASV ekonomiku, tehniku un kultūru.

Autors izsaka pateicību I. Daniševskim, V. Tereščenko, B. Pavlovam un J. Solovjovam par palīdzību rokraksta sagatavošanā izdošanai.

Autors izsaka pateicību arī lasītājiem par uzmanību, ko viņi veltījuši grāmatas «Praktiskā Amerika» pirmajam izdevumam, un par vērtīgajiem aizrādījumiem un ierosinājumiem, kurus autors izmantoja otrajā izdevumā.

UZ TĀLAJIEM KRASTIEM

Nav silta saule svešā zemē.

T. Sevčenko

Jauna, 1959. gada priekšvakars. Lidmašīna «Tu-104» uz starta Vnukovas aerodromā. Pēdēja atvadīšanās no Maskavas.

Esam pacēlušies gaisā. Lidmašīnas salonā sākas parasta dzīve. Gaisa kuģis uzņem kursu uz Kopenhāgenu, pēc tamjidosim uz Parīzi un tālāk — uz Ņujorku.

Domās aizklīstu uz Gorkiju, no kurienes es aizbraucu. Ar šo pilsētu man saistās daudz kas tāds, kas atstājis neizdzēšamas pēdas. Tur man darbā bija gan neveiksmes, gan panākumi. Bet visā visumā tas bija ļoti interesants periods manā mūžā, pilns enerģiskas darbības.

Ar īpašu saviļņojumu atceros krievu rūpniecības veterānu — rūpnīcu «Krasnoje Sormovo», kur man palaimējās strādāt. Domāju par lieliskajiem cilvēkiem, ar kuriem kopā strādāju Gorkijas apgabala rūpniecībā un lauksaimniecībā.

Ceļojuma laikā dažādas domas it kā pēc kaut kādas pavēles nelūgtas aizpilda laiku, kas parasti velkas gausi. Jo vairāk attālinos no dzimtās zemes, jo skaidrāk atmiņā iezīmējas manu biedru sejas vaibsti, jo uzmācīgāk ataust bijušo dienu ainas.

Un izrādās, ka ļoti daudz poēzijas ir parastajā ikdienas darbā, kura augļi kļūst redzami un jūtami tieši tad, kad tu sāc analizēt visu notikušo! Kas gan nesapratīs, ko pārdzīvo cilvēks, kas aizbrauc no savas dzimtenes, kuru viņš dziļi un godīgi mīl, kuru sāk kaut kā īpaši cienīt un izjust tās siltumu, kad ziemas debesu dūmakā sāk tālumā izzust tās kontūras?

Mēdz apgalvot, ka pagātnes atmiņās mīl kavēties tikai sirmgalvji. Var jau būt, ka tas tiešām tā ir. Tomēr domas

par pagatni, ja tās ainas ir spilgtas, saviļņo jebkuru cilvēku un palīdz viņam pārkāpt nākotnes slieksni.

... Mums paziņo, ka drīz būsim Kopenhāgenā. Dzimtene ir tālu, bet tās apveidi joprojām ir tuvi un pat šķiet reljefāki, pagātnes ainas kļūst spilgtākas un asākas, vēlēšanās vēlreiz redzēt dzimto zemi kļūst arvien neatvairāmāka.

Pārņemto jūtu iespaidā negribas sarunāties ar kaimiņu, un arī viņš aprobežojas tikai ar aprautām frāzēm. Acīm redzot, arī viņš «pāršķirsta» pagātnes lappuses.

Lidmašīnā pasažieri nav tik sabiedriski kā vilcienā. Iespējams, ka tam par cēloni ir ātrums, kas saīsina ceļā pavadīto laiku.

Mans kaimiņš kopā ar sievu un meitu lido caur Parīzi uz Londonu, kur viņš strādās mūsu tirdzniecības pārstāvniecībā. Tā tomēr nav tik tālu kā Ņujorka, tā ir daudz tuvāk dzimtajām vietām. Bez tam kopā ar viņu ir ģimene, bet tam ir liela nozīme. Es lidoju viens, jo sieva ir slima un pagaidām palika mājās.

Priekšā Atlantijas okeāns. Kā tas mūs uzņems? Mana pirmā lidojuma laikā, 1957. gada vasarā, okeāns ietvēra mūsu lidmašīnu vētras skāvienos. Plosījās spēcīgs pērkona negaiss, lidmašīnu mētāja gan augšup, gan lejup, svēra gan uz vieniem, gan otriem sāniem. Ik brīdi uzliesmojošā zibens spilgtā gaisma netraucēti izspiedās cauri blīvajam aizkaru audumam un žilbināja acis.

Tagad mēs lidojam ziemā, kad pērkona negaisu parasti nemēdz būt. Lejā redzama Dānijas fermeru zemes gabalu mozaīka. Lidmašīna nolaižas Kopenhāgenas aerodromā. Laukā ir silts. Spoži spīd saule. Pavēss, bet mīlīgs vējiņš un zaļā zāle liek izjust uz pleciem galvaspilsētas ateljē rūpīgi pašūtā rudens mēteļa smagumu. Tas domāts aukstajam Maskavas rudenim.

šīs pilsētas lidostu es jau pietiekami labi pazīstu. Tā ir saprātīgi būvēta telpa, bez masīvām kolonnām un tornīšiem, ar labu grīdu un ērtām mēbelēm. Uzgaidāmā zālē maiga gaisma. Te ir arī veikali, kur dabūjamas dažādas preces un daudz interesantu suvenīru. Blakus īstam somu duncim, ar kuru var nokaut vērsi, izlikts krustā sistā Kristus tēls, šokolādes tāfelītes, sieviešu statuetes, kaklā nēsājams krustiņš, itāliešu konfektes, Havannas cigāri. Visur reklāmas plakāti, letes tiem, kuri vēlas izdzert kausu alus vai glāzi vīna, tasi kafijas vai augļu sulu. Pārpilnībā dabūjami visdažādākie dāņu pārtikas produkti.

Negaidīta sastapšanās ar padomju delegāciju, kas atgriezās mājup no Ēģiptes, padarīja tīkamākus gaidīšanas mirkļus. Mazpazīstami cilvēki un pat nepazīstami ļaudis, bet savējie, padomju cilvēki, mēdz būt kaut . kā sevišķi tuvi un mīļi, tiekoties tālu no Dzimtenes.

Biedri, kas nebija bijuši mājās tikai kādu mēnesi, mūs apbēra ar jautājumiem, palūdza jaunāko Maskavas laikraksta numuru. Viņiem, tāpat kā lielākajai daļai padomju cilvēku, kuri bija aizbraukuši no Padomju Savienības kaut vai uz īsu laiku, šķita, ka šajā laikā ir daudz kas noticis. Mūsu zemes dinamiskā dzīve katru dienu rada jaunus notikumus.

Atskan signāls, kas vēstī, ka jāiet uz lidmašīnu. Pēdējie rokas spiedieni un savstarpēji laimīga ceļa vēlējumi. Mēs atkal esam pacēlušies gaisā. Uzņemts kurss uz Parīzi. No lidmašīnas redzami mākoņi, kas atgādina kara-kulādu. Saule spīd ļoti spilgti un rada sāpes acīs.

Neviens pasažieris nešķiras no savas vērtīgākās bagāžas, kura netiek uzticēta nesējam un kuru neapskata muitnieki, — no savām domām. Nav ko slēpt, pat labākajās aviācijas sabiedrībās mēdz atgadīties, ka pasažieris aizlido uz Londonu, bet viņa bagāža tiek nosūtīta uz Bei-rutu. Turpretim domas nekad nešķiras no cilvēka — pat tad ne, ja viņš tajās dalās ar citiem.

Tuvojamies Parīzei. Drīz pienāks brīdis, kad man būs jāizkāpj no Padomju zemē ražotās lidmašīnas. Šķiet, ka tai ir visas labās īpašības — gan ātrums, gan augstums, gan formu dinamiskums, gan sudraboto spārnu vēriens. Tā ir labi būvēta, izturīga. Vērīgāk aplūkoju detaļas. Vai ir ievērots princips, pēc kura mēs vadāmies, proti, ka visam, kas izgatavots mūsu zemē, jābūt labākajam pasaulē? Diemžēl šis tas iekšējā iekārtojumā paveikts bez vajadzīgās uzmanības. Virs galvas pamanīju apgaismošanas armatūru, kas atgādināja sabiedrības «Merkurij» senos Volgas tvaikoņus. Man tieši priekšā izvilktas gumijas šļūtenes skābekļa maskai. Jūtams, ka par daudzām detaļām nav pietiekami padomājis mākslinieks konstruktors.

Bet vispār — lidmašīna ir laba. Tā pierāda padomju strādnieku, inženieru un zinātnieku tehnisko briedumu un lielo meistarību. Reaktīvās lidmašīnas varenos spārnus radījušas mūsu strādnieku šķiras, lielisko tēraudkausētāju

un kalēju, metāllējēju un motoristu, velmētāju un virpotāju — ar vārdu sakot, daudzu mūsu rūpniecības un zinātnes nozaru prasmīgo meistaru zelta rokas.

Domu pavediens pārtrūkst. Lidmašīna nosēstas Parīzē. Parīze mūs uzņēma labi. Spoža saule, silta vējiņa dvesma. Te būs jāpārnakšņo, jo lidmašīna izlidos tikai rīt. Nedaudz laika atliek ļoti paviršai pilsētas ievērojamāko vietu apskatei. Elizejas lauki, Komunāru siena, Nezināmā kareivja kaps, Luvra, Parīzes dievmātes katedrāle, opera.

Pilsētā tīri labi sadzīvo pilnīgi pretējas parādības. Pie Parīzes dievmātes katedrāles ieejas mums vairākkārt piedāvāja albumus ar nepieklājīga satura atklātnēm. Ielās, kas iziet uz Elizejas laukiem, vēlu vakarā cilvēki, kam nav kur palikt, gados paveci un noskranduši, netīri un neskuvušies, cilvēki, kuriem nav darba un pajumtes, iekārtojas pārnakšņošanai tieši ietves malā. Bet turpat blakus — bagātības pārpilnība, uguņu jūra, grezni veikali un kafejnīcas, glīti ģērbušos parīziešu pūļi.

Nākamajā dienā atkal esmu Parīzes lidostā. Tagad mēs lidojam ar franču «Air France» lidmašīnu. Eiropa guļ lejā, miglā tinusies un izzudusi no redzes lauka. Zem mums ir Atlantijas okeāns. Simpātiska franču stjuarte smaidot stāsta pasažieriem, kā lietojama glābšanas veste, pa kurām durvīm jāiziet piespiedu nolaišanās gadījumā. Un tas notiek atklātā okeānā! No visa stjuartes paskaidrojuma es pilnīgi skaidri sapratu tikai viņas pēdējo vārdu: «mērci» (paldies). Pārējais bija jāuzmin. Lai pasažierus nomierinātu, tos pacienāja ar franču vīnu.

Kad es vēlāk angļu valodā aizpildīju dažādus ceļa dokumentus, kārtojot muitas formalitātes, kā arī citos gadījumos, man bija jādomā gandrīz par katru vārdu, un es no jauna un ar jaunu spēku izjutu, cik svarīgi zināt svešvalodas. Mācīties valodas — tas ir valstiski svarīgs uzdevums. Svešvalodās jāprot runāt tikpat brīvi, kā inženieris prot lasīt rasējumu, bez kā nav iedomājama viņa tehniskā darbība. «Kas neprot svešvalodas, tam nav nekādas jēgas par viņa paša valodu» (Gēte). Cilvēks jūtas vientuļš, ja viņš neprot valodu, kurā runā apkārtējie cilvēki. Pat vistuvākie draugi, kas prot svešvalodu, bieži vien tevi aizmirst tieši tajā brīdī, kad saruna kļūst sevišķi interesanta. Tas ir dabiski, bet nepatīkami.

Ja inženieris nezina nevienu svešvalodu, tad mūsdie-

nās tas nav attaisnojams, pat runājot ievērojamā franču rakstnieka Sent-Ekziperī vārdiem: «Es negribu runāt citās valodās. Nevar labi rakstīt nevienā valodā, ja runā vairākās valodās.»

Lidmašīna, vienmērīgi uzņēmusi augstumu, traucās uz rietumiem, bēgdama no saules, no rītausmas, it kā cenšoties pagarināt nakti un dot iespēju pasažieriem pagulēt.

Bet gulēt negribējās. Joprojām satrauca tas, ka attālinos no Dzimtenes, kurai ir lepns nosaukums — Padomju Sociālistisko Republiku Savienība, un tuvojos slavenajām Amerikas Savienotajām Valstīm — kapitālisma citadelei. Bija vajadzīgas vairāk nekā četrpadsmit stundas, lai pārlēktu pār okeānu un ieraudzītu naksnīgās Ņujorkas ērmīgos sablīvējumus. Tā tas bija 1958. gadā. Pēc desmit gadiem, 1968. gada aprīlī, atgriežoties no Ņujorkas Eiropā pēc mana trešā ASV apmeklējuma, es šim nolūkam izlietoju tikai apmēram sešas stundas.

Tagad mani atdala vairāk nekā 6 tūkstoši km no mīļotās Maskavas. Zem kājām sveša zeme. Esmu atbraucis svešā mājā, kur valda citādas tradīcijas un likumi, kur pastāv kapitālistiskā sociālā sistēma un ekonomika, kur ir buržuāziskā māksla, zinātne un dzīves veids. Te maz kas atgādina manu dzimto zemi.

Tātad sākas mana dzīve Amerikā.

Būs jāpierod pie jauna dienas un nakts nomainīšanās režīma, pie policijas un ugunsdzēsēju automobiļu sirēnu kaucieniem naktīs, pie karstās un mitrās vasaras, amerikāņu virtuves, angļu valodas, kuru es vāji pratu, un pie daudz ka cita, kas raksturīgs Amerikas Savienotajām Valstīm.

KONTRASTU ZEME

Amerika ir zeme, kur aizmirst dzimteni.

A. Hercens

Amerikas Savienotās Valstis — zemi, kas tagad ieņem vadošo vietu kapitālistiskajā pasaulē, apdzīvo liela tauta.

Ikvienu, kas atbrauc uz ASV, pārsteidz amerikāņu dzīvē vērojamā kontrastu pārpilnība. Tos jūs sastopat it visur, pat tad, ja jūs tos negribat ievērot.

Amerikas Savienotajās Valstīs izstrādā milzīgu daudzumu elektroenerģijas. Sājā ziņā neviena zeme nevar ar tām sacensties. Šķiet, ka tās pietiktu, lai apgaismotu pilsētu ielas, laukumus un parkus. Taču, piemēram, Ņujorkā labi apgaismotas tikai centrālās ielas, un arī tad tās apgaismo galvenokārt veikalu, aptieku, uzkožamo pārdotavu, restorānu un kinoteātru skatlogi un gaismas reklāmas. Ielu lukturus gandrīz nemaz nevar pamanīt, bet daudzās vietās to nemaz nav. Gandrīz nemaz netiek apgaismoti pilsētas parki un krastmalas. Tādējādi ar vienu šāvienu tiek nošauti divi . zaķi: pirmkārt, pilsētas varas orgāni ietaupa elektroenerģiju, un, otrkārt, daudz lielāku efektu dod gaismas reklāmas, kuras labāk izceļas uz tumšā fona un vairāk pievelk apmeklētājus vakara izpriecu iestādēs. Taču to veikli izmanto arī noziedznieki, kas slepkavo un aplaupa cilvēkus lielpilsētu tumšajās ielās un parkos. Uguņu jūra, kas apmirdz Brodveju, mijas ar melnu tumsu centrālajā parkā un tik tikko manāmu gaismiņu tuvākajās ielās. Pēc pulksten 8 vakarā te ir bīstami staigāt. Par to bez jebkādas kautrēšanās tiek paziņots oficiāli. Tādi paši brīdinājumi tiek doti Bostonā, Filadelfijā un citās pilsētās.

Apskatot vakarā Bostonu, mēs ar biedru ļoti uzmanīgi un piesardzīgi šķērsojām milzīgo tumšo parku, kur nebija

manāma neviena dzīva dvēsele. Parasti neviens cilvēks neuzdrošinās viens pats naktī apmeklēt šo parku. Cilvēki neapmeklē šo parku, pat vakara krēslai iestājoties, kaut gan pastaiga pa za]ajām un ēnainajām alejām pēc darba, sevišķi vasarā, viņiem sagādātu daudz prieka. Pastaigājoties pirms gulēt iešanas, es, tāpat kā amerikāņi, stingri ievēroju padomu neiet turp vakarā.

Amerikāņi atzīst, ka visvarenā policija, kas līdz zobiem apbruņota ar modernu tehniku, vāji apkaro noziedzību.

No policijas sevišķi baidās vienkāršie automobiļu īpašnieki, taksometru šoferi, autobusu vadītāji, laikrakstu pārdevēji, apavu tīrītāji, sulaiņi, pilsētas saimniecības strādnieki, tas ir, tie, kurus bez liekām ierunām var sodīt ar naudas sodu, nevienam nedodot atskaiti par savas rīcības taisnīgumu.

Lai tikai pamēģina automobiļa vadītājs, kas nav ievērojis ielu satiksmes noteikumus un ir saņēmis paziņojumu par naudas soda uzlikšanu, laikā nesamaksāt šo sodu. Tikko autovadītājs jūt savās rokās šo svarīgo dokumentu, viņš pa kaklu pa galvu jož uz pastu, lai samaksātu naudas sodu. Paziņojums par naudas soda uzlikšanu nav obligāti jāizsniedz viņam personīgi. Policists var nolikt šo dokumentu automobilī vai aizspraust aiz loga tīrītāja. Dokuments nepazudīs, un šoferim pat prātā neienāks izlikties, it kā viņš to nebūtu pamanījis. Paziņojuma noraksts jau tajā pašā dienā nonāks tur, kur tam jābūt.

Autovadītājs nekad nestrīdas ar policijas dienesta pārstāvjiem un neizsaka šaubas, vismaz ne skaļi, par policista rīcības pareizību. Naudas sodu uzlikšanas un nodokļu iekasēšanas tehnoloģija izstrādāta ļoti rūpīgi, tāpat kā viss pārējais, kas tiek darīts Amerikā, lai gūtu ienākumus.

Stingrība ir liela, bet noziegumu skaits aug.

Kā izteicās bijušais ASV prezidents Džonsons, slepkavību skaits pēdējos piecos gados palielinājies šādos tempos: 1963. gadā reģistrēts 8500 slepkavību, 1964. gadā — 9260, 1965. gadā — 9850, 1966. gadā — 10 920, bet 1967. gadā — jau 12 230 slepkavību Kas attiecas uz 1968. gadu, tad šajā gadā katru dienu slepkavām par upuri kļuva apmēram piecdesmit cilvēku, tas ir, katru pusstundu Amerikas Savienotajās Valstīs tika izdarīta viena slepkavība. Šķiet, ka cilvēces vēsturē nevienā pasaules

valsti nekad nav noticis tik daudz slepkavību kā Amerikas Savienotajās Valstīs.

Bez tam L. Džonsons minēja vēl šādu drūmu statistiku: simt gados kopš 1865. gada pret katru trešo ASV prezidentu tika izdarīts atentāts, bet katrs piektais prezidents krita par upuri slepkavām.[2]

Savienotās Valstis ir pārplūdinātas ar ieročiem. Uz 200 miljoniem šīs zemes iedzīvotāju privātās rokās atrodas 100 miljoni pistoļu, šauteņu un ložmetēju. Amerikas Savienotajās Valstīs dažkārt vieglāk iegādāties jebkuru šaujamo ieroci nekā nopirkt penicilīna tabletes. Tablešu pirkšanai nepieciešama ārsta recepte, bet pistoles, šautenes un pat ložmetēja pirkšanai dažos štatos nav vajadzīgs nekas cits kā vienīgi dolāri. Katru gadu amerikāņi nopērk 2 miljonus jaunu šaujamo slepkavības ieroču. No tiem vienu miljonu viņi saņem, pat nepapūloties ieiet ieroču veikalā, — pēc rakstiska pasūtījuma ar piegādi mājās. Tā var nopirkt jebkuras sistēmas, jebkura kalibra ieročus, jebkurā daudzumā un jebkurā sortimentā.

Rosīga tirdzniecība ar munīciju neatpaliek no ieroču pārdošanas. Te viss pārdomāts tīri amerikāniski, ieskaitot pat ieroču tehnisko apkopi. Tātad ir ar ko cilvēkus slepkavot, gan atklāti, gan no stūra, gan ar šauteni, kam ir optiskais tēmēklis, gan ar šauteni, kurai tāda nav, gan uz ielas un parkā, gan mājās un sapulcē, pie tam pa lielākai daļai «visvarenās» policijas acu priekšā.

Par to visspilgtāk liecina prezidenta D. Kenedija noslepkavošana Datlasā. Atkāpjoties no temata, jāatzīmē, ka drausmīgie noziegumi liecina par dziļu politisko krīzi, ko pārdzīvo ASV, par politiskās cīņas saasināšanos tiktāl, ka pretrunas starp konkurējošām monopolistiskā kapitāla grupām sāk risināt ne vairs fondu biržā, republikāņu un demokrātu partiju kongresos un nevis pie vēlēšanu urnām, bet gan slepkavojot no stūra.

Pilsētās noziegumu skaits nevis samazinās, bet aug reizē ar policistu skaita palielināšanos un policijas tehnikas uzlabošanos.

Patiesības labā jāsaka, ka tumšās pilsētu ielas un parki apgrūtina policijas darbu, kura visā visumā cenšas akurāti kalpot valdībai, vienalga, vai tā ir republikāņu vai demokrātu valdība. Labs apgaismojums, bez šaubām,

palīdzētu apkarot noziegumus un netīrību. Bet pilsētu mēri stingri raugās, lai varētu savilkt kopā galus pilsētas budžetā, un netērē daudz naudas apgaismošanai.

Lai gan daudzas ielas ir tumšas, Ņujorkā samērā viegli var atrast vajadzīgās mājas un ielas. Tas iespējams vienkāršā pilsētas plānojuma un namu numerācijas sistēmas dēļ, jo ielu nosaukumi reti tiek pārdēvēti, un ļoti sīkie ceļveži vienmēr ir pārdošanā.

Gaisma un tumsa (tiešā un pārnestā nozīmē) nešķirami soļo pa Savienotajām Valstīm. Nereti atsevišķa štata un federālie likumi, sevišķi, ja runa ir par cilvēkiem ar melnu un baltu ādu, ir tikpat atšķirīgi kā dzīvība un nāve. Un par to neviens neuztraucas. «Dižie baltādainie amerikāņu juristi» jau sen to ir izskaidrojuši un uzskata par normālu parādību, ka vienā un tai pašā jautājumā pastāv diametrāli pretēji likumi. Tas piespiež nēģerus pamest savus mājokļus, it īpaši dienvidu štatos, un doties uz galvaspilsētu Vašingtonu, lai nokļūtu tuvāk federālajiem likumiem, kuri visā visumā dod nēģeriem mazliet vairāk tiesību un relatīvi labāk tiek ievēroti. Taču arī Vašingtonā nav kur dzīvot un vēl jo vairāk trūkst darba visiem nēģeriem. Un arī šeit, ASV galvaspilsētā, vērojami pietiekami daudz rupjas diskriminācijas izpaudumu, nav drošības garantijas nēģeriem.

Bet, lūk, kā dzīvo «krāsainie» — melnādainie, puerto-rikāņi un citi — Ņujorkā. Grūti pat iedomāties, kā viņi ir sablīvēti. Dienā, kad daļa ģimenes locekļu ir darbā un skolās, bet pirmsskolas vecuma bērni rosās uz ielām, šī sablīvētība nav tik jūtama. Bet, kad iestājas nakts un visa ģimene ir kopā, tad aina ir gluži citāda. Vasarā cilvēki izmanto pārnakšņošanai visus balkonus, koridorus un kāpņu telpas, vārdu sakot, visas vietas, kur vien var gulēt. Un tomēr ir ļoti šauri. Turpretim ziemā šiem cilvēkiem jādzīvo savos ļoti mazajos, vāji apsildītajos mitekļos.

Formāli kaut kas tiek darīts, lai uzlabotu nēģeru stāvokli, tiek pieņemti pat daži likumi, lai tos aizstāvētu. Bet praksē viņu beztiesīgais un drūmais stāvoklis ir un paliek nesatricināms kapitālistiskās Amerikas likums.

Karstā un mitrā vasara piespieda izdomāt saldēšanas iekārtas. Melnādainiem, protams, tādu iekārtu nav, jo tās ir dārgas. Apgalvo, ka nēģeriem tās nemaz neesot

vajadzīgas, jo viņi pēc savas dabas ir «pieraduši pie augstas temperatūras».

Taču nabadzība, smacīgums, pārmērīga sablīvētība un šaurība ir kaitīga visiem, neatkarīgi no ādas krāsas vai dzimšanas vietas. Grūti aprakstīt lielas iedzīvotāju daļas nožēlojamo nabadzības, bezcerīguma un pazemotības ainu, ko man nācās redzēt Ņujorkā. Amerikas Savienotajās Valstīs, šajā kapitālistiskajā «paradīzē» sevišķi traģisks ir nēģeru liktenis. Pārsteidzoši krasi šeit ir nabadzības un bagātības kontrasti.

Už ilgu laiku iespiežas atmiņā tādi kontrasti kā tīrība un kārtība personiskajās mājās un netīrība koplietošanas vietās, pilsētas ielās un skvēros. Pat vidēji turīga cilvēka personiskā mājā vai dzīvoklī parasti tiek uzturēta laba tīrība un kārtība. Mājas īpašniekam ir putekļu sūcējs, ar kuru regulāri tiek tīrīts viss, ko var tīrīt ar šo aparātu; sistemātiski tiek apcirpti zālāji ap māju, un nevis kaut kā, bet ar mašīnu; sienas un logu rāmji tiek krāsoti, tikko tie kļūst mazliet tumšāki, regulāri tiek slaucīti celiņi; jumts, kāpnes, verandas un pārējais vienmēr tiek uzturēts kārtībā; viņam ir individuāla garāža un viss; kas nepieciešams automobiļa apkopei, pilns komplekts augļu un sakņu dārza darba rīku. Tas viss tiek uzturēts vislabākajā stāvoklī. Mājā ir neliela bibliotēka. Tiesa gan, dažreiz tā tiek aizstāta ar dekoratīvu ieliktni sienā, kur attēlots grāmatu skapis ar zīmētām grāmatu muguriņām. Mājā parasti ir kanalizācija, gāze, aukstais un karstais ūdens, elektrība, gaisa kondicionēšanas iekārta, televizors un radiouztvērējs. Ja amerikānim ir kvalificēts un pastāvīgs darbs, tad viņa dzīves līmenis ir pietiekami augsts un mājoklis tiek uzturēts teicamā stāvoklī. Bet traģēdija ir tā, ka strādnieks nekad nevar būt drošs, ka rīt viņam būs darbs.

Atliek tikai aiziet uz koplietošanas vietām, teiksim, ienirt Ņujorkas metropolitēna dzīlēs, un jūsu acu priekšā pavērsies gluži citāda aina.

Kā izteicās laikraksts «New York Times», no Ņujorkas metro jāiztīra 55 gados uzkrājušies netīrumi. Laikraksts ziņo (un tam nevar neticēt), ka šajā laikā vagonu ārsienas ne reizi nav mazgātas! Tiesa gan, ironiski piezīmē laikraksts, ne visai sen metropolitēna administrācija nopirka vienu mazgājamo mašīnu par 15 995 dolāriem (ievērojiet labi — nevis par 16 000, bet tieši par 15 995),

lai to uzstādītu izmēģināšanai. Paredzēts mazgāt vagonus katru nedēļu. Neko teikt, vērienīgi sākuši rīkoties milzīgās pilsētas transporta darbinieki!

Ņujorkas metro drīzāk atgādina katakombas nekā modernu transporta izbūvi. Metro pakalpojumus izmanto zemu atalgotie strādnieki, mazie ierēdnīši, daudzi studenti, tas ir, tie milzīgās lielpilsētas iedzīvotāju slāņi, kuriem ir pārāk mazi ienākumi. Metro pārvadā milzum daudz pasažieru. Tas aptver daudzus lielās pilsētas rajonus.

Metropolitēnā uzkrājas netīrumi uz staciju sienam, kolonnām un griestiem. Vāji apgaismotais metro atgādina pamestu šahtu. Pat reklāmā šeit manāmas pamestības pēdas. Vai tad ir vērts tērēt naudu reklāmai, lai saistītu to ļaužu uzmanību, kuri tik tikko var savilkt galus kopā! Ņujorkā grūti atrast vēl nepievilcīgāku vietu par metro. Šeit ir spēkā princips: ja ienākumus var gut bez liekām pūlēm un izdevumiem, tad kāpēc gan lieki tērēt naudu?

Jābrīnās, ka apdomīgie un praktiskie amerikāņi netiek galā ar visparastākajiem un visvienkāršākajiem uzdevumiem, ja ir runa par sabiedriskām lietām, kas nesola peļņu. 1959. gadā bija tāds gadījums, ka pērkona negaisa un lietus gāzes rezultātā liela daļa Ņujorkas palika bez elektriskās enerģijas, bet pilsētas elektrostaciju ekspluatācijas dienests izrādījās pilnīgi bezspēcīgs. Rezerves kabeļi nebija kārtībā. Personāls nebija sagatavots avārijas seku ātrai likvidēšanai. Vairākas stundas veseli pilsētas rajoni bija tīti tumsā un tiklab kravas, kā arī pasažieru lifti apstājās. Veikalos ķertin izķēra sveces un kabatas -lukturīšus.

Tas pats atkārtojās 1965. gada novembrī, bet nesalīdzināmi lielākā mērogā. 40 miljoni iedzīvotāju, kas dzīvoja vairākos štatos, palika bez elektrības, ūdens un transporta. Pagāja ilgs laiks, kamēr likvidēja šīs lielās avārijas sekas. Tas apstāklis, ka Amerikas Savienotajās VaL stīs elektrostacijas ir kapitālistu privātīpašums un to iekārta (lai gūtu lielāku peļņu) netiek uzturēta pienācīgā kārtībā, noved pie tik nopietnām avārijām.

Lielajā Ņujorkā (kopā ar priekšpilsētām) dzīvo apmēram 11 miljonu cilvēku un miljoniem suņu. Katru dienu sunītis izved savu saimnieci, retāk saimnieku, pastaigāties. Mēdz apgalvot, ka suņi tiek turēti tādēļ, lai

tie, neņemot vērā visdibinātākos iemeslus, arī slinkumu, vestu savus saimniekus pastaigāties «svaigā gaisā». Bet šis gaiss ir piesātināts ar nostrādāta pirmšķirīga etilētā benzīna un it īpaši ar dīzeļdegvielas gāzes smaku.

Ņujorka aizņem milzīgu platību. Uz katru kvadrātkilometru šeit gadā izsviež apmēram 360 t kvēpu. Tomēr ne tas viskaitīgāk iedarbojas uz cilvēka veselību. Daudz kaitīgāki ir pat visniecīgākie to toksisko vielu piemaisījumi, kurus izdala automobiļi ekspluatācijas laikā.

Sakarā ar automobiļu parka nemitīgo pieaugšanu, it īpaši automobiļu ar lielu cilindru darba tilpumu (3—8 /), Savienoto Valstu lielajās pilsētās gaisa piesārņojums tik strauji aug, ka tas sāk nopietni apdraudēt iedzīvotāju veselību. So draudu apmēri ir tik lieli, ka 1967. gada janvārī Amerikas Savienotajās Valstīs tika nodibināta speciāla komisija, kurai uzdots izpētīt šo problēmu un iesniegt rekomendācijas. Jau šīs komisijas pirmajā ziņojumā (1967. gada oktobrī) amerikāņu sabiedrībai attēlota pietiekami drūma aina.

Automobiļu izvadīto piesārņojumu sastāvs

(tonnās gadā)

86 190 000

Tādējādi automobiļi, par kuriem amerikāņi gandrīz septiņdesmit gadus tik bramanīgi runāja kā par cilvēka stāvokļa simbolu Amerikas Savienotajās Valstīs, pārvērtušies par vienu no galvenajiem avotiem, kas apdraud cilvēka veselību.

«Atmosfēras saindēšana,» teikts komisijas ziņojumā, «kas vērojama rūpniecības rajonos, pastāvīgi apdraud cilvēku un tā apkārtni. Šis piesārņojums saīsina mūžu, iznīcina augus, kaitē sabiedrībai un draud izmainīt galvenos meteoroloģiskos procesus.»

Tā kapitālisma apstākļos individuālo automobiļu izmantošana personīgām vajadzībām, kas, kā apgalvo šī komisija, ir viens no vislielākajiem tehnikas sasniegumiem Amerikas Savienotajās Valstīs, ir vērsusies pret cilvēku.

«Pilnīgi pierādīts, ka gaisa piesārņošana ļoti postoši, bet dažreiz pat nāvējoši iedarbojas uz pilsētniekiem.»

Komisij-a konstatēja, ka gaisa piesārņojumu Amerikas Savienotajās Valstīs (1966. gadā) izsaka šādi skaitļi:

Lai dzīvotu, cilvēkam ik dienas nepieciešams 3,15 kg uztura un ūdens, bet gaisu viņš patērē apmēram 13,6 kg dienā.

Jā, Ņujorkā trūkst svaiga gaisa. Bet svaigs gaiss ir vajadzīgs cilvēkam, arī amerikānim.

Arī citās lielpilsētās, kuru dzīvi man izdevās novērot, — Čikāgā, Klīvlendā, Filadelfijā, Losandželosā, Bal-timorā, Bostonā, Oklahomasitijā, Cincinati, Mineapolisā un citur — tīrība tiek uzturēta slikti. Ielas uzkopj reti un pavirši. Izņēmums ir varbūt vienīgi Vašingtona. Vašingtonā nav namu, kas būtu augstāki par Kapitolija ēku, kur notiek ASV senāta un pārstāvju palātas sēdes. Visa pilsēta slīgst zaļumos un ir pietiekami labiekārtota. Taču visur ielās izmētātas avīzes, iesaiņojumu atliekas u. c. Amerikāņi ir pārāk pieraduši nomest, kur pagadās, visu, kas nav tiem vajadzīgs.

Pastaigājoties pa Brodveju, kas' ir pati garākā un ļaužu pilnākā iela Ņujorkā, man ne reizi neizdevās to redzēt pienācīgi uzkoptu. Visur un vienmēr uz ielas mētājas laikrakstu un žurnālu, izlietota ietinamā papīra un kartona gabali, tukšas konservu kārbas un pudeles, veci apavi, mēbeļu atliekas, saplēsti dīvāni un matrači, auklu gabali, polietilēna plēves strēmeles, tukšu cigarešu kastīšu kaudzes, izlietotas papīra glāzītes un visvisādi atkritumi, pat nosprāguši kaķi. Ja ir stiprs vējš, tad avīžu gabali nereti paceļas gaisā pat līdz divdesmitajam stāvam.

Lai tiktu vaļā no nolietotiem iedzīves priekšmetiem, Ņujorkas iedzīvotājam, ja viņš nevar samaksāt par šo

grabažu aizvešanu, jāparāda ne mazums izdomas. Vēlā nakts stundā, kad visa pilsēta guļ, viņš izsviež masīvākās grabažas zem citu dzīvokļu logiem. Pēc tam tās ilgi «grezno» ielas, gaidot, kamēr atbrauks pilsētas aptīrīšanas mašīna.

Toties savās darba telpās un uzņēmumos jebkura sabiedrība uztur ideālu tīrību. Sabiedrības administrācija zina, ka tas palīdz iegūt lielāku peļņu.

Arī rūpniecībā ir krasi kontrasti. No vienas puses, tur ir uzņēmumi ar milzīgu potenciālo ražotspēju, bet, no otras puses, šī ražotspēja lielā mērā netiek pietiekami izmantota tāpēc, ka bieži vien trūkst pasūtījumu.

Laikposmā no 1957. līdz 1959. gadam te bija tādi uzņēmumi, kuru slodze tik tikko sasniedza 10—15% no to ražotspējas. Liela daļa rūpnīcu izmanto savu ražotspēju tikai 40—60% apmērā. Amerikāņu ekonomists L. Kaizer-lings atzīst, ka ražošanas jaudu nepilnīgas noslogošanas rezultātā ASV 8 gados vien (no 1953. līdz 1960. gadam) ir zaudējušas materiālās vērtības kopsummā vairāk nekā par 260 miljardiem dolāru jeb apmēram 18,5 miljonus cilvēka darba gadu L

Kas gan nav dzirdējis par vareno ASV industriju, tās lielisko organizāciju un augsto darba ražīgumu! Visa pasaule pazīst metalurģiju, mašīnbūvniecību, radioelektroniku, ķīmiju un daudz ko citu, kas Amerikas Savienotajās Valstīs radīts ar strādnieku un inženieru rokām un kas pa lielākai daļai tehniskā ziņā var noderēt par paraugu citām zemēm. Bet kā tiek izmantota, piemēram, metalurģiskā rūpniecība? Ražotspēja tērauda kausēšanā nereti tiek izmantota tikai par 60—65%. Tomēr metalurģiskās rūpniecības un it īpaši velmēšanas stāvu ražotspēja tiek kāpināta. Pat tādā rūpniecības nozarē kā alumīnija kausēšana, kura pieprasījums nemitīgi aug, ražotspēja tiek izmantota tikai par 87%. Pie tam tiek uzskatīts: ka ASV apstākļos tas ir pilnīgi apmierinoši. Esmu strādājis mušu zemes rūpniecībā, kopā ar visu padomju tautu piedalījies jaunu lielu un mazu rūpnīcu, cehu un iecirkņu radīšanā, priecājies par to tapšanu. Tāpēc šeit, Amerikas Savienotajās Valstīs, es nekādi nevarēju mierīgi noskatīties uz nedzīvajām milzīgajām domnām, bezdarbība rūsošiem ku- [3]

ģiem, dokiem un metālgriešanas darbgaldiem, pamestajām kuģu piestātņu ierīcēm un izslēgtajām elektriskajām krāsnīm.

Viena lieta ir dzirdēt vai lasīt par neizmantotām rūpniecības vai transporta jaudām, pārdomāt vai analizēt skaitļus par šo jautājumu, bet pavisam cita lieta ir to visu redzēt un izjust dabā. Gribot negribot pārsteidz šo pieredzes bagāto cilvēku «tuvredzība», kuri nevar izplānot savu rīcību. Tomēr tas nav izskaidrojams ar kapitālistiskās sabiedrības atsevišķu darbinieku muļķību. Amerikāņu kapitālisti nereti ir ļoti gudri un praktiski cilvēki. Taču pati kapitālistiskās saimniecības sistēma, kur ražošanu regulē tirgus ar visām savām kaprīzēm pieprasījuma un piedāvājuma jomā, kur notiek stihiska dzīšanās pēc peļņas, pēc dolāriem, kur valda personīgās iedzīvošanās kāre, rada tādus apstākļus, ka šīs zemes ekonomikā bums un uzplaukuma azarts mijas ar depresijām un stagnāciju, ar pārprodukcijas krīzēm.

Neatbilstību starp ražotspēju un tās izmantošanu mums bija izdevība novērot, piemēram, tādā uzņēmumā kā firma «Bulova». Šeit ražo pulksteņus. Kad mēs šo rūpnīcu apmeklējām, tā gandrīz nemaz nestrādāja. Labā iekārta un lieliskais uzņēmuma plānojums atgādināja «apburto princesi». īpašnieki dara visu iespējamo: organizē aviācijas piederumu ražošanu, mēģina sadabūt pasūtījumus medicīnisko instrumentu izgatavošanai utt. Viņi rūpīgi gatavojas gaidāmajam pulksteņu pieprasījuma pieaugumam, organizē efektīvu reklāmu ne vien iekšzemē, bet arī ārzemēs. Firma izdomā dažādas modernas pulksteņu formas, gatavo jauna tipa pulksteņu ražošanu, taču rezultāts ir viens un tas pats — ražotspēja tiek izmantota slikti. Dažbrīd noiets palielinās, administrācija nekavējoties iegulda līdzekļus ražošanas paplašināšanā. Tomēr pēc kāda laika rosību nomaina panīkums, un uzņēmums atkal hroniski strādā ar nepilnu slodzi.

Starp daudzajiem un dažādajiem amerikāņu uzņēmumiem ir lieli un mazi pirmšķirīgi uzņēmumi ar modernu iekārtu un pundurrūpnīcas ar novecojušu tehniku. Tā, piemēram, Providensas* pilsētā blakus milzīgam pirmšķirīgam uzņēmumam pastāv pavisam niecīga fabriciņa, kur strādā tikai daži cilvēki. Šeit izgatavo vilnas triķotāžas izstrādājumus ar tādiem rakstiem un tekstūru, ar kādiem tos neražo masveidā. Kaut gan noiets nav liels, taču tas

ir pilnīgi pietiekams, lai varētu eksistēt šī pusamatnie-ciskā darbnīca, kas specializējusies noteiktu preču izgatavošanā, kuru ražošana lielā uzņēmumā ne vienmēr ir izdevīga.

Vēl pārsteidzošāks kontrasts ir vienu firmu uzplaukums un citu firmu bankrots. Bankrotu skaits pieaug. Vienu firmu attīstība un uzplaukums šeit nav iedomājami bez citu firmu bojā ejas.

Nomācošu iespaidu atstāj sīko fermu izputēšana ASV lauksaimniecībā. Atceros kādas ļoti labas fermas apmeklējumu Ohaio štatā. Te tika demonstrēta iekārta un mašīnas, ko lieto kukurūzas audzēšanā un govslopu kopšanā. Šādu mašīnu kompleksu izmantošana līdz minimumam samazināja roku darbu.

Pēc fermas centrālās daļas apskates mums parādīja kukurūzas laukus. Visur valdīja plaukstošai fermai tipiska kārtība. Taču mēs novērojām dīvainu parādību: jo vairāk mēs attālinājāmies no fermas centrālās daļas, jo biežāk redzējām zemes gabalus, uz kuriem bija dažādas pussagruvušas būves. To izskats disharmonēja ar visas saimniecības un it īpaši ar sējumu teicamo stāvokli. Tā bija acīm redzama disonanse. Galu galā noskaidrojās, ka mēs bijām redzējuši izputējušu fermu atliekas, kuru zeme bija pārgājusi bagātā kaimiņa rokās. Ēkas dzīvoja savas pēdējās dienas, nīkuļoja un pamazām sagruva.

Dažās dzīvojamās mājās vēl bija manāmas dzīvības pazīmes. Tā bija daļa no izputējušā fermera ģimenes, kas joprojām tur mitinājās, gaidot vēstis no ģimenes galvas, kurš bija aizbraucis uz pilsētu meklēt darbu. Dabūt darbu, protams, ir ļoti grūti. Lai to atrastu, jābūt kaut kādai profesijai, jāprot liet tēraudu vai izgatavot polietilēna plēvi, celt namus vai ražot cementu. Bet fermeris labi zina, kā audzēt kukurūzu un kopt dzīvniekus. Tiesa gan, viņš prot rīkoties ar lauksaimniecības mašīnām, traktoriem, elektromotoriem, un tas viņam var palīdzēt pāriet strādāt rūpniecībā vai transportā, taču viņam no jauna jāiemācās strādāt nepazīstamu darbu.

Mūsu viesmīlīgais saimnieks sīki un pat ar zināmu -dižošanos stāstīja, kad un par kādu cenu viņš pircis vienu vai otru zemes gabalu. Bet 5—6 gados viņš jau bija nopircis vairāk nekā desmit zemes gabalu. Bagātais fermeris nemaz nebija samulsis un nejutās neērti, kad viņš

runāja par izputējušajiem kaimiņiem. Tā viņam bija parasta parādība.

Pēc iesakņojušās tradīcijas amerikāņu biznesmenis nerīkojas atklāti pret savu konkurentu, lai nopeltu viņa produkciju vai tehnoloģiju, ārēji tiek ievērota lietišķa godprātība. Taču īstenībā nemitīgi norisinās sīva cīņa. Nereti šīs cīņas formas ārēji izskatās tīri pieklājīgas, bet satura ziņā tās atspoguļo bargos un nežēlīgos kapitālistiskās konkurences likumus — uzvar stiprākais, bet uzvarētāju, kā zināms, parasti netiesā.

Milzīga ir atšķirība starp ārišķīgo labvēlību konkurentu savstarpējās attiecībās un viņu apslēpto naidīgo darbību. Ciešs rokas spiediens, draudzīgs «hallo!» (kaut kas līdzīgs mūsu vārdam «sveiks!»), golfa spēle, patīkamas sarunas pie kokteiļa glāzes vai svinīgā mielastā — un tajā pašā laikā nesamierināms karš.

Konkurenti iekārto kartotēkas par saviem sāncenšiem preču ražošanā un pārdošanā. Viņi pēta konkurējošās firmas vadītāja un tā galveno palīgu lietpratīgumu, ražošanas tehnoloģijas stiprās un vājās puses, izstrādājumu konstrukciju, analizē cenas. Nav atstāta novārtā arī tādu jautājumu pētīšana kā šo vadītāju uzvedība sadzīvē, ģimenes stāvoklis, darba kvalifikācija, veselības stāvoklis un daudzi citi sīkumi, kuriem pirmajā mirklī, šķiet, nevarētu būt praktiskas nozīmes. Taču visā visumā tas dod iespēju biznesmenim tuvu īstenībai novērtēt pretinieku spēkus, izvēlēties taktikas paņēmienus konkurences cīņai. Pie tam stratēģijas mērķis vienmēr ir viens un tas pats — uzvarēt savu sāncensi un ieņemt viņa vietu tirgū.

Starp konkurentiem nevar būt runa par īstu draudzību. Viņi nebrauc viens pie otra uz rūpnīcām vai fabrikām, Misters Džolsons, divu nelielu mašīnbūves rūpnīcu īpašnieks, ļoti laipni izgādāja mums iespēju apmeklēt sava konkurenta rūpnīcu, bet pats kategoriski atteicās braukt kopā ar mums, aizbildinoties, ka tas būtu biznesa noteikumu pārkāpums un ka konkurents šo apmeklējumu var novērtēt kā negodīgu rīcību, kuras mērķis ir izstudēt konkurējošā uzņēmuma iespējas. Taču misters Džolsons arī bez tā ļoti labi zināja visu, kas viņam bija jāzina par savu konkurentu.

Minēšu vēl dažus kontrastus no amerikāņu dzīves.

Lai gan rūpniecības uzņēmumos ir labi noorganizētas ēdnīcas, tomēr daļa strādnieku taupības nolūkā ņem

brokastis vai pusdienas līdzi no mājām. Strādnieks tās apēd turpat darba vietā, nemazgājis rokas, vienkārši apsēžoties uz detaļu kastes, mašīnas statnes, veidkastes vai kāda cita priekšmeta, kas gadās pie rokas. Labāk, protams, būtu paņemt savas brokastis līdzi uz ēdnīcu un tur tās apēst. Taču tas ne visās ēdnīcās ir atļauts.

Nereti pusdienas pārtraukuma sākumā autofurgons izvadā pa rūpnīcu standartveida pusdienas, kas iesaiņotas kartona kārbās. Pusdienas (bet, pēc mūsu domām, tās drīzāk var saukt par brokastīm), sastāv no piena, sviestmaizes, augļiem un bulciņas. Tas viss iesaiņots ļoti praktiski. Kārbā ir arī papīra glāzīte. Šis veids dažos rajonos ir ļoti populārs, lai gan daudzie ņn dažādie automāti, kas tiek uzstādīti, to izkonkurē. Taču jebkurā gadījumā no mājām līdzpaņemtās brokastis iznāk lētāk, kaut arī nedaudz.

Amerikāņu strādnieks, fermeris un kalpotājs, kuram ir darbs, uzskata sevi par laimīgu cilvēku. Tomēr pat rūpniecības uzplaukuma laikā nav iespējams visus nodrošināt ar darbu. Bezdarbs ir kapitālistiskās ekonomikas pastāvīgais pavadonis, tās ļaundabīgais audzējs. Vīriešiem un sievietēm, baltajiem un «krāsainajiem», jaunajiem un vecajiem — visiem bezdarbs ir vienādi liela nelaime. Bezdarbnieku skaits Amerikas Savienotajās Valstīs pēdējā laikā katru gadu sasniedz vairākus miljonus. Paši amerikāņi ir spiesti atzīt, ka faktiskais bezdarbnieku skaits ir daudz lielāks, nekā ziņo oficiālie dati.

Bezdarbnieku skaits Savienotajās Valstīs periodiski mainās, bet visā visumā saglabājas to skaita palielināšanās tendence. Tas sakāms tiklab par baltajiem, kā arī par «krāsainajiem», lai gan sakarā ar Amerikas Savienotajās Valstīs pastāvošo rasu diskrimināciju «krāsaino» bezdarbnieku skaits ir vairāk nekā divas reizes lielāks nekā balto bezdarbnieku skaits, bez tam nēģerim vai puer-torikānim, kam nav darba, ir daudz mazāk cerību to dabūt, turklāt viņiem ir arī mazāk rezervju — ietaupījumu, tāpēc tiem ir daudz grūtāk pārciest bezdarbu.

Bezdarbnieku pabalsts vidēji ir apmēram 35% no algas. Tas, protams, nevar nodrošināt normālu dzīves līmeni. Nav nekā šausmīgāka kā būt bez darba vai arī strādāt, bet nebūt drošam, vai rīt būs darbs. Amerikāņu bezdarbnieka fiziskās (bads, nabadzība) un morālās (pazemojumi, beztiesīgums) ciešanas grūti iedomāties, it īpaši

padomju cilvēkam, kam vārds «bezdarbs» jau sen ir zaudējis praktisku nozīmi. Lai gulu kaut aptuvenu priekšstatu par bezdarbnieka patiesi nožēlojamo stāvokli «plaukstošajā» kapitālistiskajā Amerikā, šis cilvēks ir jāredz. Es redzēju šos cilvēkus bieži un daudzās vietās,

Sarunā ar misteru Džolsonu noskaidrojās, ka viņš vispār neuzskata bezdarbu par sabiedrības nelaimi. Vēl vairāk, viņš centās pierādīt, ka tā ir spējīgāko un stiprāko strādnieku dabiskā atlase un ka šis process saskan ar Darvina teoriju. Džolsons teica, ka katram jāprot novērtēt savu darbu un savu likteni, kas viņam devis iespēju nopelnīt eksistences līdzekļus.

-r- Vai tad 3—5 miljonu cilvēku lielā bezdarbnieku armija ir cilvēki, kas nav spējīgi strādāt ražīgu darbu? — es viņam jautāju.

— Nē, nē. Viņu vidū ir daudz tādu, kas ir cienīgi dabūt darbu, bet dabū tikai labākie, — atbildēja amerikānis.

Un viņš bez kautrēšanās turpināja:

— Tas ir labi, ka ikviens, kam ir darbs, zina, ka ir cilvēki, kuriem darba nav. Bezdarbs — tas ir mūsu amortizators un stimulators, un, ja vēlaties, katalizators, runājot ķīmiķu valodā.

Bet tas apstāklis, ka Padomju Savienībā nav bezdarba, — turpināja misters Džolsons, — izskaidrojams ar zemāku darba ražīgumu. Jūs taču atzīstat, ka darba procesu efektivitāte Padomju Savienībā ir mazāka nekā Amerikas Savienotajās Valstīs?

— Tā ir taisnība, ka pie mums darba ražīgums pagaidām ir zemāks. Bet kāpēc gan Savienotās Valstis nevar nodrošināt normālus dzīves apstākļus visiem amerikāņiem? — es viņam jautāju. — Jūs droši vien zināt, ka Padomju Savienībā, tāpat kā citās sociālistiskajās zemēs, darba ražīgumam ceļoties, nevienam nedraud bezdarbs, neviens strādnieks nebaidās no automatizācijas vai jaunas augstražīgas mašīnas ieviešanas.

Amerikānis atrada par labāku mainīt sarunas tematu. Ar to tad arī beidzās mūsu saruna, jo pārliecināt pat vissīkāko kapitālistu ir ļoti grūti, ja neteiktu, ka to izdarīt vispār nav iespējams.

Saruna beidzās, kā jau tas bija gaidāms, ar šķietami draudzīgu atziņu, ka šajā jautājumā ir divi dažādi viedokļi.

ASV rūpnīcās un fabrikās līdztekus modernai, augst-ražīgai iekārtai strādā vecas, mazražīgas mašīnas. Iekārtas atjaunināšana ir pa spēkam galvenokārt spēcīgām korporācijām un arī tikai tajās nozarēs, kuras attīstās labvēlīgas tirgus konjunktūras rezultātā.

Dzelzceļa ritošā sastāva un jūras kuģu remonta rūpnīcās ir patiesi «aizvēsturiska» iekārta, kuras biogrāfija sākusies vismaz pirms 60—70 gadiem. Šī iekārta strādās tik ilgi, kamēr ar tās palīdzību varēs taisīt naudu.

Arī Ņūdžersijas remonta rūpnīcā bija daudz novecojušas iekārtas. Uz manu jautājumu, kāpēc tāda iekārta vēl joprojām «grezno» šo uzņēmumu, firmas vadītājs atbildēja:

— Tā vēl dod ienākumu, bet iekārtas apmainīšana ir dārgs prieks.

Iekārtai piemītošos trūkumus zināmā mērā kompensē laba ražošanas pārvaldes organizācija.

Savdabīgs kontrasts raksturīgs ASV grāmatu tirgum. Visvisādās detektīvliteratūras, komiksu un citu tamlīdzīgu skribelējumu jūrā pilnīgi pazūd īsti mākslas darbi, tiklab amerikāņu, ka arī citu zemju progresīvo rakstnieku grāmatas. Grūti, jāsaka, pat gandrīz neiespējami atrast Džeka Londona, O. Henri, T. Dreizera un citu rakstnieku grāmatas. Toties grāmatas, līdzīgas Hitlera «Mein Kampf», izliktas labāko grāmatnīcu skatlogos.

Amerikas Savienotajās Valstīs iznāk ļoti daudz laikrakstu un turklāt milzīgos metienos. Dažu laikrakstu, piemēram, laikraksta «New York Times», svētdienas izdevuma apjoms sasniedz 500—550 lappušu. Tam ir 10—12 sekciju (laikrakstu nodaļu) kopā ar pielikumiem. Pirmā sekcija veltīta tiklab starptautiskajiem, kā arī iekšzemes politiskajiem jaunumiem. Apjoms apmēram 130 lappuses. Otrā sekcija — mākslas, teātra, kino, mūzikas, televīzijas, skaņu ierakstu, fotogrāfijas, tūrisma un ceļošanas jautājumiem. Tās apjoms ir ap 150 lappušu. Trešajā sekcijā apskatīti biznesa un finansu jautājumi, stāvoklis rūpniecībā, lauksaimniecībā, transportā un tirdzniecībā, pastāstīts par tehnikas jaunumiem. Apjoms ap 50 lappušu. Ceturtajā sekcijā tiek publicēti apskati par notikumiem pasaules politiskajā dzīvē pēdējās nedēļas laikā, redakcijas raksti, lasītāju vēstules, zinātnes un izglītības jautājumi. Tās apjoms ir apmēram 12 lappušu. Septītajā sekcijā ir jaunāko grāmatu apskats un anotācijas, pastāstīts par grāmatām,

kuras visvairāk iecienījuši lasītāji. Apjoms ap_50 lappušu. Desmitajā sekcijā ievietoti galvenokārt speciāla rakstura reklāmas materiāli. Parasti šo sekciju daļēji vai pilnīgi nopērk kāda sabiedrība, lai propagandētu savas ražošanas metodes un reklamētu preces. Tajā ir ap 20 lappušu.

Septīto sekciju un varbūt arī dažas citas droši varētu ieteikt izmantot mūsu laikrakstiem un žurnāliem.

Tādu avīzi, protams, nav iespējams ne izskatīt, ne izlasīt. Tāpēc katrs lasītājs meklē to nodaļu, kura viņu interesē.

Lai kāda ASV laikraksta kādā sekcijā jūs arī ieskatītos, pusi vai pat trīs ceturtdaļas no tās aizpilda reklāma. Maksa par reklāmu ir laikraksta galvenais ienākums. Ieinteresētība gūt ienākumus par reklāmu padara laikrakstus tieši atkarīgus no reklāmu devējiem. Ja jūs redzat milzīgu reklāmu, kas aizņem veselu lappusi, tad tūlīt saprotat, ka dāsnā reklāma ne vien pievelk klientūru un nodrošina preču noietu, bet tā arī ietekmē laikraksta saturu. Lielu reklāmu devējs var būt drošs, ka jebkurš jautājums, kas šādā vai citādā veidā skar viņa intereses, laikraksta slejās tiks traktēts jo labvēlīgāk, jo vairāk naudas viņš būs samaksājis attiecīgajam laikrakstam. Tātad reklāma ir ne vien «tirdzniecības dzenulis», bet arī visvienkāršākais preses uzpirkšanas veids.

Kontrastu zemē tīri labi sadzīvo viss: apsveikuma vārdi un lāsti, smaids un niknas grimases, draudzīgs rokas spiediens un dūre.

Vienkāršo amerikāņu sirsnīgā, labā izturēšanās pret padomju cilvēkiem izpaužas uz netīru, nevīžīgu, ar niknumu piparotu avīžu rakstu, neasprātīgu un rupju karikatūru utt. fona. Tomēr laikrakstu slejās sastopamas arī lieliskas domas un sirsnīgi vārdi, kas adresēti Padomju Savienībai, tās cilvēkiem. Avīzes raksta par mums daudz laba: jūsmo par padomju cilvēku izturēšanos pēdējā kara laikā, priecājas par pirmajiem panākumiem kosmosa apgūšanā, atzinīgi atsaucas par padomju mākslinieku koncertiem u. tml. Taču godīgu, laipnu smaidu tūlīt vien,< dažkārt pat tajā pašā lappusē izkropļo greiza grimase, paskviliski vārdu plūdi. Vienā seansā jūs varat noskatīties padomju kinofilmu, kas stāsta par lieliskajiem maskaviešiem un ļeņingradiešiem, par drosmīgiem jūrniekiem un zinātniekiem, un turpat jūs tiksiet pacienāti ar apšaubāmiem un pat mēlnesīgiem apgalvojumiem, lai mazinātu

Padomju Savienības cieņu. Uz namu sienām, kur apmetušies padomju cilvēki, dažkārt tiek izlikti pretpadomju satura plakāti.

Kam tad nepieciešams saasināt šo abu pasaules lielvalstu attiecības? Šāda vēlēšanās ir tiem cilvēkiem, kuru pozīcijas ir diametrāli pretējas saprātam un ASV un PSRS tautu vitālajām interesēm. Tie ir to monopolu grupu pārstāvji, kuras visus savus aprēķinus balsta uz kara biznesu, uz milzīgo peļņu, ko dod kara materiālu, raķešu un napalma, tanku un kodolgalviņu piegādes. Tie ir tie, kas ceļ savu labklājību, savu varenību, savu uzplaukumu uz tautu asinīm, nāves un postījumiem. So tendenču paudēji Amerikas Savienotajās Valstīs ir antikomunisma ideologi, kukluksklanieši un «berčisti», Bārijs Goldvoters un viņa līdzgaitnieki. Kenedija noslepkavošana parādīja, cik aktīvi un neapvaldīti ir šie spēki.

Kamēr tika sagatavots šīs grāmatas otrais izdevums, dzīve nepaskopojās no jauna apliecināt, ka pati varenākā kapitālisma zeme arvien bezcerīgāk grimst visdziļākajā politiskajā un sociālajā krīzē.

Izmeklēšana Dallasā notikušās slepkavības lietā nodemonstrēja, ar kādu aukstu cinismu respektablajā Amerikā tiek izdarīta viena slepkavība pēc otras, lai novāktu no ceļa nevēlamu politisko darbinieku.

Kad nēģeru nemieru vilnis, kas bija vērsts pret nabadzību un rasistisko fanātismu, pacēlās gandrīz līdz pilsoņu kara līmenim, algota slepkavas šāviens nogalināja ASV nēģeru līderi, Nobela miera prēmijas laureātu, mācītāju Martinu Luteru Kingu.

Šī šāviena nelaimi vēstošie dūmi vēl nebija paspējuši izklīst, vēl nebija notverts šā sabiedriskā darbinieka slepkava, kad jauna neģēlīga politiskā slepkavība satricināja visu Ameriku, satrauca visu pasauli. Losandželosā ar trim lodēm galvā tika nāvīgi ievainots Dallasā noslepkavotā prezidenta brālis senators Roberts Kenedijs.

Šoreiz slepkava nebija paslēpies. Gluži otrādi, viņš tika aizturēts nozieguma vietā. Tomēr tas nebūt nenozīmē, ka ir notverts īstais un turklāt vienīgais noziedznieks. Lai cik tas arī nebūtu dīvaini, taču fakts paliek fakts, ka apcietinātajam slepkavam jau kopš pirmās stundas ir advokāti. Par viņu jau tiek gādāts, tiesa jau tiek lūgta nosūtīt viņu uz psihiatrisko ekspertīzi. Sāka darboties tas netraucēti strādājošais ASV «taisnās tiesas» mehānisms,

kas savā laikā nosūtīja uz elektrisko krēslu nevainīgos Sako un Vanceti, notiesāja godīgus progresīvos amerikāņus, tādus kā doktors Spoks un viņa biedri, tiesas mehānisms, kur smalki vērptu juridisko mahināciju rezultātā visbargākie likumi un vissmagākie sodi paslīd garām, pārāk neskarot un sevišķi netraucējot tos, kuri izpildījuši lielā biznesa pavēles, pat tad, ja viņu rokas notraipītas cilvēku asinīm.

Tātad Robertu Kenediju, iznākot no preses konferences zāles, smagi ievainoja viņa politisko pretinieku lodes un nākamajā dienā viņš nomira, nenākot pie samaņas. Pēc dažām dienām viņš tika apbedīts Arlingtonas nacionālajos kapos blakus savam brālim Džonam. Robertu Kenediju, tāpat kā viņa brāli, pēdējā gaitā pavadīja daudz ļaužu, tika izteikts daudz līdzjūtības apliecinājumu un nožēlas. Nebūtu nekāds brīnums, ja izrādītos, ka taisnība ir tiem, kuri apgalvoja, ka «visdziļāko līdzjūtību» izteica tieši tie, kam bija visciešākais sakars ar slepkavības organizēšanu.

Kontrastiem Amerikas Savienotajās Valstīs nav ne gala, ne malas. Trūkums un greznība, nabadzība un bagātība visur nešķirami soļo blakus. Lai kur jūs ietu, visur redzēsiet komfortu un primitīvismu, zinātnes sasniegumus un tumsonību. Pretrunas kā Siāmas dvīņi sastopami visos ceļos un visos lielās valsts rajonos. Veikali pieblīvēti preču kaudzēm, bet trūkst maksātspējīgu pircēju. Pārdevēji lien no ādas laukā, lai izlīdzinātu šo kontrastu. Nepalīdz ne kliedzošā reklāma, ne lieliskais preču iesaiņojums, ne balvas «nopelniem bagātiem» pircējiem, ne iekšā saucēju pazemojošais darbs, kuri kvern pie veikalu durvīm, ne preču piegāde mājās, ne pārējie kapitālistiskās tirdzniecības arsenālā esošie līdzekļi.

Pārtikas veikalos balvas pasniedz tiem pircējiem, kas tajos pastāvīgi pērk produktus un tā sakrāj īpašus talonus, kurus kasieris izsniedz pie preču pirkšanas. Lai izpelnītos šo balvu, jābūt taloniem par noteiktu summu. Parasti šādas balvas ir virtuves piederumu, nažu, dakšiņu un karošu komplekti, vārdu sakot, tas viss, ko maz pieprasa. Naivam pircējam rodas iespaids, ka viņš saņēmis balvu par velti. īstenībā viņš jau sen par to samaksājis, iegādājoties veikalā preces un palīdzot veikala īpašniekam gūt peļņu.

Konditorejas pircējiem dod nogaršot pardošana esošos

izstrādājumus. Pilsētas dzīvākajās ielās pie veikala durvīm norīko pēc izskata jaunas, izkrāsojušās sievietes, kas ar sastingušu smaidu uz lūpām izpilda iekšā saucēju lomu, piedāvā nogaršot konfekti, aicina ieiet veikalā un nopirkt preces. Atjautība šajā jomā ir bezgalīga.

Pircējs var pasūtīt preces ar piegādi uz jebkuru vietu Savienotajās Valstīs precīzi noteiktā laikā, piemēram, dzimšanas dienā vai uz Jauno gadu. Kaut gan par to jāmaksā papildus, taču nevar noliegt, ka ir patīkami sagādāt prieku sev un citiem.

Tomēr mēdz būt arī drausmīgi sūtījumi. Tā, piemēram, 1968. gada sākumā amerikāņu kodolfiziķis S. Hamonss saņēma sūtījumu ar piegādi mājās Avonas pilsētā (Ohaio štats) no Soltleiksitijas (Jūtas štats), kur viņš strādāja kādā uzņēmumā, un, gluži dabiski, steidzās to atvērt. Taču prieku izbaudīt viņš nepaguva. Sūtījumā bija ielikta bumba, kas-tūdaļ sprāga, un zinātnieks gāja bojā.

Amerikā ne par ko nav jābrīnās, te viss var gadīties.

Savienotajās Valstīs, šajā «diženajā nabadzības apkarošanas sabiedrībā», kā tās mēdz dēvēt visdedzīgākie amerikāņu propagandisti, netrūkst ubagu un invalīdu, kas lūdz dāvanas, aklo muzikantu, kas stundām kvern savā postenī, un bezdarbnieku, kas gaida darbu. Toties kapitālisti dzīvo pavisam citādi. Minēsim kā piemēru kādas sabiedrības viceprezidentu, kura ražo papīra izgatavošanas mašīnas. Viņš «pieticīgi» dzīvo Ontārio ezera krastā, skaistā villā, viņš var atļauties samaksāt 5 tūkstošus dolāru gadā par katru no saviem diviem dēliem, kuri mācās pusmilitārā skolā. Turklāt viņa ģimenei pieder trīs personiskie vieglie automobiļi. Viņa sieva ar savu personisko automobili braukā uz veikaliem un pie paziņām. Arī dēliem jāprot vadīt mašīnu. Tas nav nekāds amerikānis, kas neprot turēt rokās automašīnas stūri! Šī ģimene, vienlaikus palielinot savus ietaupījumus, tērē iztikai tik daudz, cik daudz izdod desmitiem vidēju amerikāņu ģimeņu kopā.

Lai maskētu Amerikas Savienotajās Valstīs vērojamos kontrastus, ļoti plaši tiek izmantoti tā saucamie vidējie rādītāji: vidējā alga un gada vidējā temperatūra, vidējais dzīves līmenis un vidējais nokrišņu daudzums. Bet kontrasti ir un paliek.

ASV ir ne vien bagāta un attīstīta zeme, bet tā ir arī zeme, kas joprojām attīstās. Tur būvē jaunus ceļus, jau-

nus aerodromus, jaunus uzņēmumus, pieaug tehnika, uzlabojas tehnoloģija, palielinās ražošanas mērogi. Bet — tāda jau nu ir kapitālisma loģika! — līdztekus tehniskās varenības pieaugumam, paralēli tam un pat krietni apsteidzot to, strauji aug arī negatīvas, pēc sava drausmī-guma nereti pat kliedzošas sociālās parādības. Šķiru pretrunas, kas Savienotajās Valstīs iegūst rasu sadursmju raksturu, izaug līdz īsta pilsoņu kara apjomiem, kura ugunsgrēku dūmos dažreiz tinas gandrīz vai visās valsts lielākās pilsētas un rūpniecības centri. Kapitālistiskās sabiedrības kliedzošās pretrunas izpaužas arī tādā sociālā parādībā kā noziedzība. Lūk, cik drūma ir aina, ko attēlo oficiālie'dati, kuri, protams, nekādā ziņā nav pārspīlēti.

Savienoto Valstu statistika liecina, ka pēdējos septiņos gados iedzīvotāju skaits pieaudzis par 10%. Taja pašā laikā noziegumu skaits šajā visvarenākajā kapitālistiskās pasaules zemē palielinājies ne vairāk un ne mazāk kā par 88%!

Smagu noziegumu skaits 1957. gadā sasniedza milzīgu skaitli — 1 miljonu 400 tūkstošus. Bet jau 1967. gadā, tas ir, desmit gadu laikā, šis skaitlis palielinājās vairāk nekā divarpus reizes, sasniedzot 3 miljonus 700 tūkstošus gadījumu.

Drausmīgu noziedzības pieauguma ainu attēloja bijušais ASV prezidents Džonsons savā vēstījumā kongresam. Neatkārtosim jau minētos statistikas datus par slepkavību skaitu, kuras Amerikas Savienotajās Valstīs tiek izdarītas ik pēc trīsdesmit minūtēm. Džonsons savā vēstījumā apgalvo, ka ik pēc ^6 minūtēm Amerikas Savienotajās Valstīs notiek viens izvarošanas gadījums, ik pēc 5 minūtēm — viens aplaupīšanas gadījums, katru minūti tiek nolaupīta viena automašīna un ik pēc 28 sekundēm (cik precīza statistika!) notiek viena zādzība. Nerunājot par citām šāda lavīnveidīga noziedzības pieauguma sekām, Džonsons savā vēstījumā atzīmē tiešos materiālos zaudējumus, ko cieš valsts, novērtējot tos 27 miljardu dolāru apmērā gadā.

Cita atbildīga Savienoto Valstu persona, kas sevišķi kompetenta jautājumā par noziedzību šajā zemē, — bijušais ASV tieslietu ministrs Klarks papildina prezidenta Džonsona sniegto ainu. Viņš teica, ka 1967. gadā salīdzinājumā ar iepriekšējo gadu noziegumu skaits Amerikas Savienotajās Valstīs palielinājās par 16%. Pie tam

slepkavību skaits pieauga par 12% un laupīšanas gadījumu skaits — par 27% •

Lai gan šī aina jau tā ir nejēdzīga, taču ta kļūst vel drūmāka, ja aplūkojam datus par bērnu un pusaudžu izdarītajiem noziegumiem. ASV iedzīvotāju skaits vecumā no 10 līdz 17 gadiem palielinās vidēji par 4% gadā, bet noziegumu skaits šā vecuma pusaudžu vidū pieaug vidēji par 14% gadā! Iedomājieties tikai, amerikāņu bērni vecumā līdz 18 gadiem izdara 12% no visā zemē izdarīto slepkavību skaita, 53% ielaušanās zādzību, 66,4% automobiļu zādzību un 18,3% izvarošanas gadījumu. Tāda izskatās «dižās sabiedrības», «brīvās iniciatīvas sabiedrības», kā vēl mēdz sevi dēvēt kapitālistiskā Amerika, otra puse.

Tā dzīvo amerikāņi — nabagie un bagātie, izsalkušie un paēdušie, plaukstošie un bankrotējušie, strādājošie un bezdarbnieki, kapitālisti un proletārieši.

AMERIKĀNISKAIS STILS

Stils — tas ir pats cilvēks.

В i f о n s

Pali ASV nodibināšanās un attīstības vēsture ir tā augsne, kurā uzdīga un izveidojās amerikāniskā stila un metodes īpatnības. Ievērojamais starptautiskās komunistiskās kustības darbinieks Viljams Z. Tosters savā grāmatā «Pasaules kapitālisma noriets» atzīmēja, ka kapitālisms Amerikā «attīstījās un pastāvēja daudz labvēlīgākos apstākļos nekā jebkurā cita pasaules valstī. ASV aizņem milzīgu kontinenta daļu, ko nesadala valstu un muitas robežas, kuras negatīvi ietekme kapitālismu Eiropā. Amerikas Savienotajās Valstīs ir sevišķi bagātīgi izejvielu krājumi, labvēlīgs klimats, gara piekrastes līnija, teicamas ostas un citi apstākļi, kas nepieciešami lielas industriālas valsts celtniecībai. Bez tam ASV sabiedriskās iekārtas izveidošanā amerikāņu kapitālismu visā visumā netraucēja feodālismā paliekas, kas nopietni kavēja kapitālisma attīstību citās zemēs. Hroniskais darbaspēka trūkums, ko izraisīja tas apstāklis, ka Amerikā kapitālismam faktiski viss bija jāuzceļ tukša vietā, daudzus gadu desmitus stipri veicināja tehnikas attīstību un izgudrojumus, kas vienmēr bija vērsti uz to, lai izstrādātu ierīces, kuras palīdz ietaupīt darbaspēku»1. Nosakot amerikāniskā stila un metodes īpatnības, protams, nepieciešams ieverot arī citus apstākļus. Liela nozīme bija ari tam faktam, ka ASV iedzīvotāji, kas galvenokārt izveidojas no imigrantiem, uzsūca sevī citu Eiropas valstu vismobilākos, enerģiskākos un uzņēmīgākos elementus.

Amerikāniskajā stilā, tajā apstākli, kā tas izpaužas

rūpniecības, lauksaimniecības, transporta un celtniecības attīstībā, ir daudz savdabīguina. Tas viss uzmanīgi jāstudē, jo mēs esam ieinteresēti izzināt un radoši izmantot citu nāciju pieredzi neatkarīgi no tā, kāda tām ir sociālā iekārta.

Nenoliedzami, ka starp visiem šiem daudzajiem darba paņēmieniem un metodēm nav mazums tādu, kas nedos labu ražu vai arī vispār neuzdīgs mūsu Padomju zemē. Daudzus darbības paņēmienus mūsdienu amerikāņu sabiedrībā, tai skaitā arī kliedzošo un melīgo reklāmu, var droši iemest atkritumu tvertnē vai saglabāt kā muzeja eksponātu. Bet tas nedod pamatu noliegt absolūti visu bez jebkādas izšķirības. Darba procesu organizācija Amerikas Savienotajās Valstīs, bez šaubām, pelna, lai to izpētītu nolūkā radoši izmantot. Daudzas ASV metodes, protams, nebūs mums piemērotas, taču daudz kas, neapšaubāmi, var mums noderēt. Un zināt šīs metodes un paņēmienus, šo praktiskās Amerikas stilu, to ļoti uzmanīgi pētīt, protams, ir absolūti nepieciešams.

UTILITĀRISMS

Utilitārisms amerikāņu izpratnē nozīmē, ka no visa ir jāgūst ienākums. Jebkura iespēja, kas var dot peļņu, Amerikas Savienotajās Valstīs tiek ļoti ātri un pamatīgi izpētīta, lai to nekavējoties realizētu, lai tā kļūtu jūtama un nozīmīga, lai atmaksātos izdevumi un lai gūtu peļņu. No jebkuras situācijas iegūt maksimāli iespējamo labumu — tāda ir praktiskā amerikāņa devīze.

Tam kalpo gan zinātnes plašā iespiešanās ražošana, gan izejvielu un enerģijas kompleksās izmantošanas augstā tehnika, gan ēku un būvju vispusīgā izmantošana.

Tas, piemēram, var attiekties uz jebkuru ēkas daļu. Rūpniecības uzņēmuma ēkas tilpumam, kuru pie mums pa lielākai daļai ne vienmēr ievēro (mēs parasti ņemam vērā tikai derīgo platību), jātiek izmantotam līdz pēdējai iespējai. Koridoram, pagrabam, un visbeidzot, jumtam,— visam jādod kaut kāds labums, tas ir, peļņa. Uz dažu namu jumtiem ierīkotas stāvvietas — atklātas garāžas vieglajiem automobiļiem, solāriji ar imitētu pludmali; uzstādītā dažāda iekārta (ventilatori, transformatori u. c.).

Uzņēmumos strādnieki savus apģērbus iekar kastēs vai

polietilēna maisos, kas ar īpašām trosēm liek uzvilkti pie -riestiem, lai neaizņemtu derīgo platību. Tādējādi ceha platība tiek atbrīvota ražošanas vajadzībām.

Amerikāņi augstu vērtē cilvēkus, kam ir utilitāra zinātkāre. Viņus nešokē pat tāda frāze, kuru es pats dzirdēju: «Viņš bija tik zinātkārs, ka interesējās pat par visracionālākajiem pašnāvības paņēmieniem!»

Tas, protams, tika pateikts kā joks, taču tas trāpīgi attēlo amerikāņu psiholoģijas īpatnības. Amerikāņu biznesmenis, ar kuru mums bija saruna, sāka interesēties par mana drauga mākslīgo roku, kas aizstāja karā zaudēto, sīki iztaujāja, kāda firma protēzi izgatavojusi un cik tā maksā. Viņa «utilitārā» zinātkāre bija tik liela, ka viņš pat nepadomāja, cik nepatīkami viņa sarunu biedram var būt šādi jautājumi.

Tikko bija izdarītas pirmās cilvēka orgānu, tai skaitā arī sirds pārstādīšanas operācijas, amerikāņi tūlīt nodibināja cilvēka orgānu pārstādīšanas biedrību. Losandže-losā septiņi hospitāļi piedalās apvienotas cilvēku orgānu: nieru, siržu, plaušu un aknu rezerves izveidošanā, lai tos varētu izmantot pārstādīšanai slimajiem pacientiem. Vārdu sakot, tiek organizēta «rezerves daļu» noliktava, kuru pastāvīgi papildina ar mirušo cilvēku orgāniem. Tā nu iznāk, ka vecais plakāts, kas kādreiz bija redzams Forda uzņēmumos: «Strādniek, atceries! Dievs radījis cilvēku, bet nav radījis tam rezerves daļas», tagad zaudē savu nozīmi, kaut gan arī agrāk tam nebija nekādas praktiskas nozīmes no drošības tehnikas viedokļa.

īsāk sakot, šī lieta iegūst tīri amerikānisku raksturu. Ja jau uzsākta orgānu pārstādīšana, tad tas var dot peļņu. Losandželosas orgānu pārstādīšanas biedrības priekšgala izvirzīts Kalifornijas universitātes medicīnas profesors Ričards Glesoks. 1968. gada janvārī viņš paziņoja presei, ka biedrība nodomājusi apspriest; ar reliģisko organizāciju darbiniekiem un juristiem cilvēka orgānu pārstādīšanas estētiskos, morālos im-tiesiskos aspektus. Tas nav vienkāršs uzdevums. Taču agri vai vēlu cilvēce galu galā kaut ko darīs šajā virziena. Tāpēc ir pilnīgi loģiski, ka utilitāra pieeja izpaužas arī šaja problēmā.

Minēsim citus piemērus.

Kaučuka reģenerācija (atjaunošana) no veciem gumijas izstrādājumiem — automobiļu un traktoru riepām, apaviem, tehniskajām gumijas starplikām, manšetēm,

transportieru lentēm un gumijas siksnām, lidmašīnu un autokrāvēju, elektrokāru un lauksaimniecības mašīnu riepām, medicīniskajiem piederumiem, speciālajiem darba tērpiem, dažādiem amortizatoriem, bērnu rotaļlietām, tualetes piederumiem, saimniecības inventāra utt. — nostādītā uz zinātniskiem pamatiem. ASV rūpnīcas pārstrādā visu šo nolietoto priekšmetu masu un pārvērš par derīgu materiālu, ko izmanto gan visdažādāko rūpniecībai nepieciešamo izstrādājumu ražošanai, gan arī mājturības priekšmetu izgatavošanai.

Atjaunošanas tehnoloģija tur ir daudz labaka nekā Eiropa, un tapec reģenerācijas cikls Amerikas Savienotajās Valstīs ir daudzas reizes īsāks nekā Eiropas rūpnīcās. Kāds amerikāņu speciālists teica, ka reģenerācijas procesa cikls ilgst 4—6 minūtes, bet Eiropā šim nolūkam vajadzīgas stundas. Rūpnīca, kuru apskatījām Bufalo pilsētā, reģenerācijas ceļā ražo apmēram 120 t kaučuka diennaktī. Pie tam korda tiek atdalīta no gumijas; kokvilnas kordu izmanto mīksto mēbeļu ražošanai, bet metālā kordu nodod pārkausēšanā kā šihtu un daļēji izmanto sīku izstrādājumu izgatavošanai.

Veco gumijas izstrādājumu sagade tiek izdarīta pēc līgumiem, kas noslēgti starp kaučuka reģenerācijas firmu un savācējiem. Pēdējiem tiek ieradīts noteikts rajons. Un tas viss notiek zemē, kas sintētiskā kaučuka ražošanā ieņem pirmo vietu pasaule.

Kādu ekonomisko efektu var dot saimnieciskā atjautība, to pierada, piemēram, papīra makulatūras un lupatu izmantošana papīra un kartona ražošanai, neizlietojot šim nolūkam celulozi. Tas dod iespeju ietaupīt kokmateriālus. Tas palīdzēja celt papīra un kartona ražošanas līmeni

1963. gadā līdz 35,3 miljoniem t. 1966. gadā papīra un kartona ražošana sasniedza 42,2 miljonus t. Taču papīra un kartona patēriņš ir vēl lielāks.

Papīrs, kartons un to izstrādājumi daudzos gadījumos sekmīgi aizstaj metālus, koksni, tekstilijas, cementu, adu, stiklu un daudz ko citu. Grūti uzskaitīt visu plašo priekšmetu nomenklatūru, kurus izgatavo no papīra un kartona. Šie materiāli iespiedušies visdažādākās rūpniecības un celtniecības nozarēs, mājturībā, tirdzniecībā, sabiedriskajā ēdināšanā, medicīnā utt. Makulatūras kā izejvielas īpatnējais svars sasniedz 37—60% celulozes. 1957. gada amerikāņi pārstrādāja 7,7 miljonus t makulatūras.

Amerikas Savienotajās Valstīs pietiekami efektīvi noorganizēta papīra atkritumu vākšana un utilizācija. Tīri amerikāniskā utilitāriskuma «klasisks», ja ta var teikt, piemērs, ir slepeno dokumentu izmantošanas organizācija Pentagonā, kur atrodas Savienoto Valstu armijas un flo Ies vadība. Šeit iznīcināmos slepenos dokumentus pārvērš nevis vienkārši makulatūrā, bet gan hidropulpā un to pārdod papīrfabrikai. Sājā organizācija vien katru diennakti pārstrādā 20 tūkstošus kg papīra. Apgalvo, ka Pentagons pieņem pārstrādāšanai slepeno dokumentāciju arī no citiem resoriem. Tas ir loti iespējams, jo arī militārpersonas, kas nākušas no biznesmeņu vidus, pa paradumam rīkojas tā, lai no jebkura pasākuma iegūtu peļņu.

Uzturoties Amerikas Savienotajās Valstīs, es apmeklēju kādu papīrfabriku (ar ražotspēju apmēram 150 t diennaktī) un kādu kartona fabriku (ar ražotspēju apmēram 200 / diennaktī), kuras ražo papīru un kartonu tikai no makulatūras bez celulozes piedevām. Tās atstāja labi organizētu un mehanizētu un ļoti rentablu uzņēmumu iespaidu. Nebūtu slikti, ja arī mūsu zemē būtu pēc iespējas vairāk šādu fabriku.

Amerikāņu speciālisti uzskata, ka ekonomiski pamatota ir makulatūras vakšana 500—600 km un pat vēl lielākā rādiusā ap pārstrādāšanas vietu. AAakulatūru tās savākšanas starppunktos sapresē un pārvadā pa dzelzceļu, bet visbiežāk ar automobiļiem.

Runājot par izejvielu kompleksu izmantošanu kā vienu no utilizācijas veidiem, jāatzīmē, ka amerikāņi sekmīgi iegūst celulozi no kokzāģētavu atkritumiem, kuri dažreiz sasniedz līdz 25%. Papīra un kartona ražošanai izmanto arī lapu koku koksni.

Ari katlu izdedži tiek tikpat efektīvi utilizēti un stingri uzskaitīti kā svarīgs ienākumu avots. Pie tam amerikāņu enerģētiķi uzskata, ka izdedžu hidrauliskā aizvākšana ir nepareizs paņēmiens. Lietojot šo paņēmienu, ūdens iznī ciņa izdedžos saistvielas. Izdedžus sekmīgi izmanto ceļu būvniecībā un cementa ražošanā. Detroitā vienā no lielākajam termoelektrostacijām — «Detroit Edison Company» katlu izdedžus kārtīgi nokrauj pagalmā īpašā laukuma pie pievedceļiem, kur tiem ļauj nogulēties noteikto tehno loģisko laiku un pēc tam tos pārdod. Neviens neuzskata, ka šie atkritumi nav nekam derīgi. Šīs sabiedrības prezi

dents V. Sislers apgalvo, ka katlu izdedžu izmantošana ir izdevīga.

Amerikāņu enerģētiķi sekmīgi izmanto savu laiku nokalpojušos lidmašīnu reaktīvos dzinējus kā gāzu turbīnas termoelektrostacijās. Šos dzinējus var ātri iedarbināt, bet tas ir ļoti svarīgi, it īpaši tajos periodos, kad negaidīti rodas pārslodze.

Utilitārisms ietekmē arī metalurģiju. Metāla lūžņus Amerikas Savienotajās Valstīs izmanto relatīvi vairāk nekā Padomju Savienībā. Tas izskaidrojams ar to, ka Amerikas Savienotajās Valstīs ilgajā rūpniecības attīstības periodā izveidojies tāds stāvoklis, ka tur daudz vairāk tiek lietoti metāla izstrādājumi un ka tur ir labi nostādīta metāla lūžņu uzskaite un savākšana.

Spilgti utilitāruma piemēri ir arī lauksaimniecības produkcijas pārstrādāšanā.

Atlantas rajonā ASV dienvidaustrumu daļā ir ļoti daudz vistu audzēšanas fermu. Kad es apmeklēju šīs fermas, mani pavadīja kāds ļoti laipns un praktisks cilvēks, īsts amerikānis, misters Freids. Pa ceļam, sēdēdams pie Forda ražotā automobiļa stūres, viņš pastāstīja dažādus ar biznesu saistītus notikumus un gadījumus, par savu dienestu armijā, par ģimenes lietām. Misters Freids labi pārzināja savas veikala lietas, visos sīkumos un konkrēti. Kā jau īsts biznesmenis, viņš veikli slavināja savu nesen nodibināto firmu. Reklāma ir reklāma.

Turpinādams ar vienu roku vadīt automobili, viņš ar otru roku izņēma no mapes firmas katalogus un prospektus un pasniedza tos man, pagūdams paskaidrot, kad īsti nodibināta viņa firma, kad pirmo reizi glīti iespiests firmas nosaukums. Tagad firma jau tuvojas kapitāla ziņā vidēju uzņēmumu kategorijai.

Misters Freids lieliski prot vadīt automobili. Viņa automobilis apgādāts ar dažādām sīkām ierīcēm, tādām kā elektriskais bārdas skujamais aparāts un atlokāms spogulis. Protams, viņam nav viens vien automobilis. Viņam ir divi automobiļi, ja neskaita trešo, kas pieder viņa sievai. Viņam ir arī neliela lidmašīna, kuru viņš pats vada. Viss kalpo biznesam. Pārvietošanās ātrumam un operativitātei nebūt nav pēdēja vieta jebkura uzņēmuma organizācijā. Starp citu, viņa lidmašīna un prasme to vadīt reiz noderēja arī mums.

Saskaņā ar ASV likumiem padomju pārstāvjiem no-3a teikti tā saucamie «slēgtie rajoni». Ģeogrāfiski šie rajoni izvietoti dažādās valsts zonās ta, ka nav iespējams ar dzelzceļa vai automobiļu transportu nokļūt pat dažos atklātos rajonos. Dažreiz turp nevar nokļūt arī ar lidmašīnu, ja izmanto parastās reisu aviācijas pakalpojumus. Valsts departaments veltī padomju ļaudīm sevišķu uzmanību». Viņus reti atstāj vienus, bez uzraudzības. Ja grib apmeklēt kādu atklāto rajonu, tad 48 stundas iepriekš jāiesniedz amerikāņu varas orgāniem rakstveida iesniegums. Valsts departamenta atteikumos par atļauju apmeklēt atklāto rajonu parasti tiek minēti kaut kādi iegansti, kam nav nekā kopīga ar lietu.

Tā tas notika, kad mēs gribējām apmeklēt kādu rajonu, kas atrodas netālu no Cikagas. Tur mēs varējām nokļūt tikai ar lidmašīnu. Taču reisu lidmašīnu uz turieni nebija, bet pa dzelzceļu un ar automobili padomju cilvēki turp braukt nevarēja, jo bija jāšķērso aizliegti rajoni. Formāla atteikuma nebija, bet faktiski turp aizbraukt nebija iespējams. Tomēr nodomātā fermu apskate un iepazīšanās ar to iekārtojumu mūs ļoti interesēja.

Te mums nāca talkā Freids. Viņš mūs aizveda ar savu automobili līdz aerodromam, iesēdināja savā miniatūrajā lidmašīnā, kas var uzņemt četrus cilvēkus, un apmēram stundas laika nogādāja mūs šo saimniecību atrašanās vietā, meistarīgi nolaižoties nelielā, primitīvā, bet šim nolūkam labi pielāgotā lidlauka. Viesmīlīgie saimnieki bija ļoti laipni un parādīja mums visu, kas var celt mūsu acīs amerikāņu tehniku un radīt viņiem labu reklāmu.

Starp citu, daži vārdi jāsaka par vieglajām privātajām lidmašīnām, ko izmanto personiskām darīšanām. To skaits Amerikas Savienotajās Valstīs nemitīgi aug. 1963. gadā tur bija 84 tūkstoši privāto lidmašīnu, tai skaitā 36,5 tūkstoši vienmotora lidmašīnu ar 1—3 vietām, 38,5 tūkstoši vienmotora lidmašīnu ar 4 un vairak pasažieru vietām un 9 tūkstoši divmotoru un četrmotoru lidmašīnu. Privātās lidmašīnas izgatavo arī ar reaktīvajiem dzinējiem. Tās ir komfortabli iekārtotas, lai lidojuma laikā varētu uzturēt sakarus un strādāt. Šādas lidmašīnas maksā 300 tūkstoši dolāru un vēl dārgāk. Lidojuma attālums ir līdz 2 tūkstoši km. Pārējās lidmašīnas — lauksaimniecības, sporta un sakaru — ir lētākas, tās maksā no 6 līdz 100 tūkstošiem dolāru. Sīs lidmašīnas galvenokārt apgādātas ar virzuļu dzinējiem.

Milzīgais lidlauku tīkls (vairāk nekā 8 tūkstoši) dod iespēju pieņemt lidmašīnas gandrīz visos valsts rajonos. Privātās vieglās aviācijas attīstība zināmā mērā atgadina vieglo automobiļu transporta attīstību, bet lidlauku ierīkošana — ceļu būvi. Par šī veida aviācijas attīstību var spriest kaut vai no tā, ka 1963. gadā aviācijas firmas pārdeva 7569 vieglas lidmašīnas kopsumma apmēram par 200 miljoniem dolāru. 1965. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs tika uzbūvēti 12 tūkstoši dažādu vieglo lidmašīnu, izlietojot šim nolūkam 151 miljonu dolāru. Šādu lidmašīnu pašlaik ir 88 tūkstoši *. Pēc speciālistu domam, 1971. gadā šis skaitlis sasniegs 123,4 tūkstošus.

Paralēli aug ari lidlauku skaits, kuri apkalpo vieglās lidmašīnas. 1966. gada bija 9500 šādu lidlauku.

Raksturīgi, ka pašlaik Amerikas Savienotajās Valstīs apmēram 340 tūkstošiem cilvēku ir tiesības vadīt tādas lidmašīnas, tai skaitā 20 tūkstošiem sieviešu. Ir vērts padomāt par šo faktu, kam ir liela militāra un saimnieciska nozīme. Šīsdienas pasaule taču valda ātrums.

Bet atgriezīsimies Atlantas rajonā. Te mēs apskatījām vairākas vistu kautuves, kurās vistas pieved ar speciāliem kravas automobiļiem. Vienā šāda uzņēmumā 8 stundās nokauj, apstrādā, sasaldē, iesaiņo un tūlīt pat nosūta 50 tūkstošus vistu. Tā ir priekšzīmīgi iekārtotā kautuve, kur tiek izmantoti vismodernākie mehānismi. Protams, zināma daļa roku darba ir palikusi, bet tā ir samērā neliela.

Firmas vadītājs mums pastāstīja, ka, lai visu gadu noslogotu šo uzņēmumu, nobarošana pastāvīgi jābūt vismaz ap 2 miljoniem vistu. Tieši tik daudz vistu arī ir turpat netālajās fermās.

Pirms aizbraukšanas uz citu objektu, kā jau tas ir pieņemts pie viesmīlīgiem saimniekiem, tika rīkotas brokastis (lenčs). Mūs cienāja ar parastajiem amerikāņu ēdieniem. Pasniedza arī firmas ēdienu — gabaliņos sagrieztu ceptu vistas gaļu. Pavāru mākslā šeit ir pilnīgi pretēja prasmei ražot produkciju (negaršīgi ēdieni vispār ir raksturīgi amerikāņu virtuvei). Bet visā ASV pārtikas industrijā parasta parādība ir lielisks iesaiņojums, pievilcīgs ārējais izskats un apbrīnojami negaršīgs saturs.

10—12 km attālumā no kautuves atrodas kautuves atkritumu pārstrādāšanas fabrika. Šīs fabrikas organizēša- [4]

и ideja un tas īstenošana ir amerikāņu utilitārisma paraugs.

Praktiskie saimnieki, kurus saviļņoja cerība noslēgt «I-i11jumu, rādot šo fabriku, cits caur citu stāstīja, ka no r.las «nekas neiet zudumā, izņemot kladzināšanu». Kaulu и'i gaļas atkritumus un spalvas savāc un nogādā uz fab-i ikti. Te šo masu pārstrādā barībā, kuru no jauna izmanto l a sastāvdaļu vistu barošanai. Barību pērk fermas, kas . udze vistas un piegādā tās kautuvei.

Amerikāņi neslēpa savu prieku par to, kādu iespaidu las bija atstājis uz mums. Mums nekas cits neatlika kā i/kulties no stāvokļa ar šim gadījumam piemērotu joku. Nav nejaušība, ka atkritumu pārstrādāšanas fabrika atrodas tik tālu no kautuves un dzīvojamā ciemata. Smirdoņa, kas nāca no turienes, mūs vajaja vismaz puskilometru no šīs fabrikas ražošanas korpusa. Parastās tauku kausētavas smaka stingri turējās gaisā, ar to piesūcās apģērbs, ilgi saglabājot šo raksturīgo «aromātu». Sājā sakarā mēs amerikāņiem pateicām, ka viņi neizmanto ne vien vistu kladzināšanu, bet arī šo «lielisko smaržu». Viņi smiedamies apsolīja, ka arī šo apstākli izmantos reklāmai.

Uz mūsu jautājumu, kāpēc spalvas tiek pārstrādātās barībā, viņi atbildēja, ka tas ir izdevīgāk nekā, piemēram, izmantot tās gultas piederumu izgatavošanai. Tiek ņemts vērā, ka vistu spalvas satur daudz proteīna, kas nepieciešams putnu organisma attīstībai. Spalvu ķīmiskais sastāvs ir tuvs asins sastāvam. Bet vistu spalvu savākšana gultas piederumu izgatavošanai ir ļoti darbietilpīgs process un ekonomiski sevi neattaisno. Turpretim ūdensputnu spalvas ir izdevīgāk izmantot gultas piederumu izgatavošanai nekā pārstrādāt barībā.

Putnu kautuvju atkritumu izmantošana nebūt nav lieks jautājums. Nokaujot putnus, atkritumu svars ir 20— 30% no dzīvsvara. 1961. gadā, piemēram, tika iegūti apmēram 930 tūkstoši t atkritumu ].

Ceļā uz vistu fermu mēs apskatījām lopkopības saimniecību. Tur bija mehanizēti visi galvenie procesi (lopbarības piegāde, ūdens pievadīšana un telpu kopšana), tāpēc te bija vajadzīgs ļoti maz darbaspēka. Viens cilvēks spēj izaudzēt 500 gaļas govslopu. [5]

Man iepatikās vienkāršā ierīce lopbarības padošanai no skābbarības torņa, kas bija izgatavota teknes veida ar gliemezi. Vasarā darbojas konveijera (gliemeža) zars, kas iziet nz atklātu laukumu. Ziemā ar vienkāršas ierīces palīdzību tiek iedarbināts otrs zars, kas samontēts telpā.

Dzīvnieki ātri pierod pie šīm mašīnām, bez grūstīšanās nostājas gar konveijeru un labprāt ēd skābbarības masu, ko periodiski uzlabo ar koncentrātiem un speciālām piedevām. 30—40 minūšu laikā var piegādāt barību 800— 900 lopiem.

Vēl par paraugu var noderēt govslopu kaušanas organizācija gaļas kombinātos Oklahomasitijā (firma «Wilson») un Čikāgā (firma «Armor»).

Firmas «Wilson» kombināts ir vienkāršs uzņēmums. To nevar nosaukt par pirmklasīgu. Tas stundā pārstrādā 80 govslopu, 200 aitu un 350 cūku.

Lai gan kautķermeņu apstrādāšana, transportēšana, iesaiņošana u. c. procesi kombinātā ir mehanizēti, tomēr tur vēl ir daudz roku darba, taču tā īpatnējais svars nemitīgi samazinās. Nokautajiem lopiem ādu nodīrā ar rokām. Starp citu, jāsaka, ka par ādas iegriešanu, pat par visniecīgāko iegriezumu atalgojums strādniekam automātiski tiek samazināts par 50%. Apstrādāto kautķermeni ietin mitrā audeklā, lai gaļa neapžūtu un saglabātu dabisko krāsu.

Viena govslopa dzīvsvars, pēc kombināta vadītāju datiem, ir 450—550 kg. Lopu nobarojums ir ļoti vienmērīgs. Gaļas kvalitāti pārbauda un to zīmogo valsts inspektors. Firma piegādā gaļu un gaļas izstrādājumus ar saviem automobiļiem visiem daudzajiem klientiem, kuru skaits ir apmēram 6 tūkstoši.

Taču pats galvenais ir tas, ka lieliski tiek izmantota ne vien nokauto dzīvnieku gaļa un tauki, bet arī āda, vilna, sari, kauli, nagi, asinis, mēsli un citi atkritumi. Arī šeit, tāpat kā nokaujot vistas, nekas neiet zudumā.

Tā, piemēram, iegūto vilnu un spalvas mazgā, pēc tam sagriež grīstēs, termiski apstrādā īpašās kamerās un ar speciālu smidzinātāju palīdzību vilnai uzsmidzina gumiju sīkdispersā stāvoklī. Rezultātā tiek iegūts materiāls ar labām amortizācijas īpašībām. To izmanto mīksto mēbeļu, matraču, automobiļu un traktoru sēdekļu u. c. ražošanai. Materiāls ir ļoti izturīgs, higiēnisks un lēts.

Pateicoties utilitārai pieejai, amerikāņi izmanto ēkas nu buves vienlaikus daudzām vajadzībām.

Veiksmīgi apvienotas dzelzceļa staciju telpas ar vei-i .īlicm, ēdnīcām un kafejnīcām. Ņujorkas centrālajā auto-n .la vienā ēkas daļā iekārtoti lieliski veikali, dažādas ejas un koridori, kur novietoti skapji mantu glabāšanai par noteiktu maksu, kurus var ērti izmantot jebkurā laikā. Skapji ir metāla, ar automātu, kas izsniedz atslēgu tam, kurš iemet attiecīgu monētu.

Dažādiem kultūras pasākumiem paredzētās ēkas un buves bieži izmanto, lai iegūtu papildu ienākumu. Piemēsim, vienā otrā Ņujorkas teātrī dienā var ne vien uzkost, bet arī paēst krietnas pusdienas. Pie tam to neuzskata par teātra ētikas pārkāpumu, un tas tiek labi savienots ar Icatra darbu.

Amerikas Savienotajās Valstīs katru gadu no aprīļa līdz oktobrim tiek noteikta tā saucamā vasaras perioda laika skaitīšana, tas ir, pulksteņi tiek pabīdīti par vienu stundu uz priekšu. Tas tiek darīts, lai taupītu elektroenerģiju un gāzi un lai vasarā labā# izmantotu dienas periodu. Turklāt karstajā gadalaikā rīta stundās ir vēsāks un tātad arī darbs šajā laikā ir ražīgāks. Tāda kārtība nav obligāta visā valstī, bet to izmanto daudzos štatos.

Starp citu, vasaras perioda laika skaitīšana tiek ieviesta Vašingtonā, Ņujorkā, Čikāgā, Losandželosā un Sanfrancisko. Arī dažās citās zemēs, piemēram, Apvienotajā Arābu Republikā, Sīrijā, Anglijā un citur, tiek ieviesta vasaras perioda laika skaitīšana.

Amerikas Savienotajās Valstīs ar utilitārismu ir piesātināts itin viss. Šī stila iezīme ir vairākumam, ja ne visiem: visādiem rūpniecības un finansu biznesmeņiem, inženieriem, fermeriem, mājsaimniecēm, zinātniekiem, strādniekiem, pārdevējiem, skolēniem un skolotājiem, māksliniekiem.

Nebūtu slikti, ja mēs, atmetot visu to, kas utilitārismā ir specifiski biznesmenisks, izmantotu savā praktiskajā darbībā tā racionālo pusi: lietišķību, ekonomiskumu un organizācijas tehniku, kā arī prasmi meklēt un atrast visvienkāršākos un vislētākos saimniecisko uzdevumu atrisināšanas paņēmienus.

DARBA TAUPĪGA IZLIETOŠANA

Amerikāņu biznesmeņu pati stiprākā un laikam gan pati efektīvākā iezīme ir prasme organizēt darbu tā, lai nedarītu lieku darbu, lai velti neizšķiestu darbu.

Mēs nekļūdīsimies, ja teiksim, ka darba procesu zinātniskajā racionalizācijā ASV ir paveikušas daudz vairāk nekā jebkura cita kapitālistiskā zeme. Tas ietekmē darba ražīgumu rūpniecībā, lauksaimniecībā, transportā, tirdzniecība un citur. Šīs darbības mērķis, protams, ir iegūt maksimālu peļņu. «Kapitāls organize un nokārto darbu paša fabrikā, lai vēl vairāk apspiestu strādnieku, lai palielinātu savu peļņu.»1

Lielāko rūpniecības korporāciju — «Ford Motors Company», «General Electric Company», «Westinghouse Electric Corporation», «Du Pont de Namours and Company», «Mc Cormick and Company», «GeneralMotors» un daudzu citu pieredze rada, ka ražošanas organizācija un tās pastāvīga pilnveidošana stipri ceļ darba ražīgumu. Zinātnes, darba organizācijas un ražošanas pārvaldīšanas attīstību veicināja pazīstamie amerikāņu inženieri F. V. Tei-lors, F. B. un L. M. Gilbreti, L. Hants, H. Emersons,

II. Minsterbergs, V. D. Skots, A. B. Segirs un citi. Viņu vidū pirmo vietu pelnīti ieņem šīs zinātnes korifejs F. V. Teilors.

Kā savā laikā rakstīja V. I. Ļeņins, «Teilora sistēma,— tāpat kā visi kapitālisma progresi, — savieno sevī izsmalcinātu buržuāziskās ekspluatācijas zvēriskumu un veselu rindu ļoti bagātu zinātnes iekarojumu darba laikā izdarīto mehānisko kustību analizē, lieko un neveiklo kustību izskaušanā, vispareizāko darba paņēmienu izstrādāšanā, vislabāko uzskaites un kontroles sistēmu ieviešanā utt.»[6] [7]

Kopš tā brīža, kad Teilors publicēja presē savus rakstus, pagājuši apmēram 60 gadi. Pa šo laiku darba un ražošanas zinātniskā organizācija Amerikas Savienotajās Valstīs sasniegusi jaunu, daudz augstāku pakāpi. Izauguši jauni darbinieki. Viņu vidū pilnīgi pamatoti min Henrija Forda I vārdu. Fordisms ir metode, kā atrisināt darba organizācijas un ražošanas pārvaldīšanas problēmas, lai iegūtu maksimālo peļņu. Šīs metodes galvenais saturs ir darba dalīšana un specializācija, lielu procesu sadalīšana vissīkākajās operācijās, masveidīga plūsmas ražošana ar piespiedu darba ritmu pēc konveijera principa.

Ne mazāk svarīgs fordisma elements ir mašīnu projektēšanas un izmēģināšanas organizācija, paša ražošanas objekta pilnveidošana. Pats H. Fords šajā sakarā teica: -Ražošanai jāiziet no paša produkta. Fabrika, organizācija, noiets un finansu apsvērumi paši pielāgojas fabrikātam. Tādā ceļa tiek uzasināts uzņēmuma grieznis, un galu galā izrādīsies, ka ir iegūts laiks. Produkcijas forsēšana bez iepriekšējas pārliecības par pašu produktu bija daudzu katastrofu apslēpts cēlonis.»1

«Mans mērķis ir vienkāršība ... Gandrīz viss, ko mēs ražojam, ir daudz sarežģītāks nekā vajadzīgs.»[8] [9]

Vienkāršība! Tā laikam gan ir amerikāņu inženieru domas visraksturīgākā iezīme. Amerikāņu mašīnas, motora, apģērba konstrukciju var atšķirt starp daudzām citām. Ar ko tad atšķiras amerikāņu konstrukcija? Vispirms ar izgatavošanas vienkāršību, kas dod iespeju organizēt masveida vai lielsēriju ražošanu uz konveijera; vienkārša regulēšana, nesarežģīta un droša ekspluatācija, kas dod iespēju brīvi lietot mašīnu vai ierīci; vienkārša izjaukšana un salikšana, kas vienkāršo un atvieglo montāžas un remonta procesus.

Man reiz gadījās redzēt analoģiskus dzinējus — franču un amerikāņu. Franču dzinējs bija skaists, bet sarežģīts, un to varēja salikt un izjaukt tikai ar speciālām šarnīr-atslēgām. Analoģiskam amerikāņu dzinējam atlika tikai ar vienkāršu atslēgu atskrūvēt 22 uzgriežņus, noņemt pakaļējo vāku, un viss dzinējs bija izjaukts un varēja brīvi piekļūt jebkuram agregātam. Visas tā piedziņas, pārvadus u. c. varēja viegli noņemt un uzlikt. Tāda ir saprātīgā konstrukcijas vienkāršība, kuras priekšrocība nav apstrīdama. Amerikāņu inženieriem un konstruktoriem raksturīgs ir izteiciens, kuru esmu ne vienreiz vien dzirdējis: «Viņš nav tik gudrs, lai izgatavotu vienkāršas lietas.»

Ļoti laba doma: vienkārša konstrukcija — konstruktora gudrības mēraukla!

Darba organizācija un ražošanas pārvaldīšana ASV uzņēmumos nostādīta uz zinātniskiem pamatiem. Šī zinātnes nozare pastāvīgi attīstās. Atsevišķu operāciju un atsevišķu izpildītāju darba pilnveidošana vairs nav uzmanības centrā, lai gan interese par to nav zudusi vēl šodien. Tagad arvien vairāk uzmanības tiek veltīts izpildītāju grupu darba organizācijai, viņu sadarbībai ražošanas procesā. Bez pareizas darba organizācijas nekāda mehanizācija un automatizācija nedos peļņu.

Lai piespiestu strādnieku, inženieri un citus ražošanas procesa dalībniekus intensīvāk strādāt, izmanto zinātnes sasniegumus cilvēka psiholoģijā. Prasme racionāli organizēt darbu, piespiest cilvēkus efektīvi strādāt — tā nav māksla, bet zinātne. Tās saturs pirmām kārtām ir zinātniska pieeja, izstrādājot stimulus darba ražīguma celšanai un augstas produkcijas kvalitātes nodrošināšanai. Amerikāņu biznesmeņi uzskata, ka visgrūtākais un pats svarīgākais darbs ir prasme piespiest citus produktīvi strādāt.

Simtiem grāmatu sarakstīts par šo tematu — par darba taupīgu izlietošanu. Sīki izstrādātas operāciju analīzes, kustību izpētīšanas, darba vietu plānošanas un materiālu pārvietošanas shēmas ražošanas organizēšanai pēc plūsmas metodes. Nav tādas problēmas, kura nebūtu pamatīgi izpētīta un kurā nebūtu atrastas iespējas taupīt darbu. Te ietilpst ka plaši, tā arī pavisam mazi pasākumi. Dažus pasākumus var konstatēt tikai cilvēks, kas apbruņots ar speciālām zināšanām.

Uzņēmuma vadītājs neaizmirst neko tādu, kam ir kaut netiešs sakars ar darba izlietojuma samazināšanu. Paaugstināta uzmanība pret laika faktoru ir pilnīgi likumsakarīga, jo galu galā tas ir viens no svarīgajiem darba ražīguma komponentiem. v

Ar šo jautājumu saistīto problēmu detalizācijas pakāpe ir ļoti raksturīga. Runa nav tikai par darba metožu racionalizāciju vispār vai par labāko darba metožu projektēšanu, bet arī par mikrokustību obligātu izpētīšanu, labās un kreisās rokas kustību kārtības izstrādāšanu, par kāju kustību piedalīšanos vispārējā ritmā utt. Šim nolūkam jau iepriekš ir izstrādātas formas, kas atvieglo darba procesu izpildes metodes stāvokļa analīzi un šo procesu uzlabošanu.

Tā, piemēram, Frenks un Liliāna Gilbreti pirms apmēram 50 gadiem izstrādāja «20 kustību taupīšanas principus»[10]:

sāc un beidz katru kustību vienlaikus ar abām rokām;

izdari visvienkāršākās kustības, kas nodrošina uzdotā darba izpildi;

kustību trajektorija nedrīkst iziet ārpus normālās darba zonas;

izvieto darba rīkus un materiālus pienācīgā secībā vienmēr vienās un tajās pašās vietās;

izdari vismazāko kustību daudzumu;

pēc iespējas izmanto pedāļus, lai atbrīvotu rokas;

strādājot neturi priekšmetus rokās, bet izmanto skrūvspīles un spailes, lai atbrīvotu rokas detaļu pārvietošanai;

pēc iespējas izmanto pārvietošanai detaļu brīvo kustību smaguma spēka ietekmē;

projektē darba vietas augstumu tā, lai varētu strādāt sēdus vai stāvus;

paredzi pienācīga augstuma krēslu ar ērtu sēdekli un atzveltni, kas palīdz darba laikā noturēt ķermeni pareizā stāvoklī, utt.

īsāk sakot, centies ietaupīt kustības, centies panākt to rezultativitāti. Šie principi nav zaudējuši savu nozīmi arī šodien.

Lai palīdzētu iemācīties metodes, kā izdarīt detaļu izgatavošanas tehnoloģiskā procesa analīzi, kā pārbaudīt, vai materiālu pārvietošanas paņēmieni ir racionāli, kā nodrošināt produkcijas kvalitāti ar minimālu laika izlietojumu utt., ir izstrādāti jautājumu saraksti un norādījumi, kas stipri atvieglo to cilvēku darbību, kuri veic normēšanas un organizatorisko darbu.

Kustību pētīšanas metodes ir ļoti dažādas, un tās aptver visus iespējamos ražošanas tehnoloģijas vai izstrādājuma rakstura variantus. Te tiek izmantotas gan palēninātas kinofilmas, gan zīmējumi, gan fotogrāfijas, kur uzņemtas strādnieka kustību trajektorijas, kuram pie rokām un citām ķermeņa daļām piestiprinātas spuldzītes, utt. Tādējādi tiek meklēts visracionālākais darba izpildīšanas paņēmiens. Pie tam ņem vērā, ka ekonomiskumu un efektivitāti panāk nevis ar kustību daudzumu, bet gan

ar to kvalitāti. Pētījumu un analīzes rezultāti liek tikti lietā.

Apmēram pirms trim gadu desmitiem Amerikas inženieru biedrību federācija pētījumā «Izšķērdība rūpniecībā» norādīja galvenos zudumu avotus:

«1. Slikta apgāde ar materiāliem — strādnieki sēž un gaida materiālus.

2. Slikti organizēta projektēšana — nepietiekama iekārtas un produkcijas standartizācija.

3. Nepietiekama ražošanas kontrole — slikts visa uzņēmuma darba grafiks.

4. Nepietiekama pašizmaksas kontrole — nav izdarīta tās kalkulācija.

5. Nepietiekams pētniecības darbs — uzņēmumos ir mazs tehnikas pētīšanas nodaļu skaits; trūkst statistikas datu par tirgiem un pieprasījumu.

6. .Slikti tiek kontrolēta nodrošinātība ar darbaspēku — speciālu kadru daļu trūkums noved pie lielas strādnieku mainības.

7. Zema strādnieku kvalifikācija — nepietiekama profesionālā apmācība noved pie liela brāķa procenta.

8. Bezdarbs — cikliskais un sezonas.

9. Lieki materiāli — liekie krājumi bojājas un noveco.

10. Lieka iekārta — iekārtā un mašīnas netiek izmantotas ar pilnu jaudu un vienmērīgu slodzi.

11. Ierobežota produkcijas izlaide pēc administrācijas rīkojuma.

12. Ierobežota produkcijas izlaide strādnieku vainas dēļ.

13. Slimības, kuras var novērst.

14. Nelaimes gadījumi, kurus var novērst.»1

Kas tad ir mainījies ražošanas organizācijā tagad? Jā atzīst, ka tādu traucējumu ražošanā kā strādnieku dīkstāve materiālu trūkuma dēļ, nepietiekama pašizmaksas kontrole, slikta projektēšanas un darba organizācija vairs nemaz vai gandrīz nemaz nav. Pārējie traucējumi ne vien saglabājušies, bet pat saasinājušies, pastiprinājušies. Bezdarbs, kas ir kapitālistisko zemju strādnieku nelaime, joprojām pastāv visdažādākos variantos: cikliskais, sezonas, pastāvīgais, daļējais u. c. Joprojām iekārta un mašīnas

‘ Джером Дэвис. Капитализм и его культура. М., ИЛ, 1949,

стр. 27.

liek izmantotas ar nepilnu jaudu, rūpniecības uzņēmumu noslogojums ir nevienmērīgs. Pretrunas starp darbu uu kapitālu pastiprinājušās, lai gan kapitālisti un dažu arodbiedrību bosi cenšas tās izlīdzināt.

Iepazīstoties ar amerikāņu rūpniecību un celtniecību, es nemanīju praktiski nevienu gadījumu, kad butu atkārtojušas operācijas, tai skaitā arī palīgoperācijas. Pie katra agregala, vienalga, vai tā ir štance vai metālgriešanas darbgalds, novietota īpaša tara detaļu vai atkritumu (skaidu, asmaliņu u. c.) transportēšanai un glabāšanai.

Lielajos uzņēmumos ir desmitiem tūkstošu kastu, konteineru, metāla grozu u. tml. Vienā no Forda rūpnīcām Klīvlendā, kā izteicās šis rūpnīcas inženieris, visādu izmēru konteineru parkā ir 120 tūkstoši, un tas tiek uzturēts labā stāvoklī. To izgatavošanai netiek taupīti ne līdzekļi, ne metāls, jo tas ir ekonomiski izdevīgi. Nekur nav vērojama tāda parādība, ka viens strādnieks mestu detaļas vai atkritumus uz grīdas, bet otrs tos savāktu un sakrautu kastē, lai nogādātu tālāk pa maršrutu. Tāds darbs pilnīgi pamatoti tiek uzskatīts par lieku, nevajadzīgu un muļķīgu, un par to neviens nekad nemaksās.

Detaļas netiek pārkrautas ar rokām no viena transporta līdzekļa otrā, jo parasti tas nemaz nav vajadzīgs.

Kravas automobilim parasti nav pavadoņu: krāvēju, ekspeditoru utt. Kravu pieņem un nodod šoferis, kas piedalās arī izkraušanā. Taču visbiežāk preču nodošana ir tik vienkārša, ka tā nerada šoferim papildu slodzi. Pārvadāšana konteineros, īpaša iesaiņojuma un mašīnu lietošana, uzskaites dokumentācija un citi paņēmieni stipri vienkāršo kravas nodošanu bez riska, ka to varētu nozagt vai sabojāt. To veicināja ne vien pati organizācijas sistēma, bet arī praktizējama pārvadāšana konteineros ar visiem transporta veidiem, par ko būs runa turpmāk. Tagad pievērsīsimies lauksaimniecībai.

Mistera Garsta lopkopības fermā Aiovas štatā mēs redzējām ierīci dzīvnieku parazītu apkarošanai. Netālu no dzirdinātavas uzstādīts stabs, kuram galā piekārta tvertne ar šķīdumu parazītu iznīcināšanai. Pie staba piesietas atsaites. Dzīvnieki, kuriem uz ādas ir parazīti, kasās, berzējoties gar šīm atsaitēm, bet tā rezultātā uz dzīvnieka muguras uzlīst šķīdums. Šī ļoti vienkāršā ierīce darbojas ka savdabīgs automāts, neprasot nekādu darbu, izņemot vienīgi Šķīduma iepildīšanu tvertnē.

Amerikāņi prasmīgi izmanto smaguma spēku visdažādāko kravu pārvietošanai. Ar tā palīdzību transportē mašīnu detaļas un mezglus, būvmateriālus un lējumus, pusfabrikātus, dzelzceļa vagonus un daudz ko citu. Sim nolūkam izmantojamās ierīces ir ļoti oriģinālas, vienkāršas un efektīvas, tās ietaupa darbu un līdzekļus.

Pēc amerikāņu paraduma nedrīkst lieki tērēt laiku — pat bērēm ne.

Vašingtonas kapsētā kapus rok ar ekskavatoru iepriekš, jau labu laiku pirms apbedīšanas pieteikumu saņemšanas. Jau iepriekš ir zināms, cik cilvēku vidēji diennaktī mirst Vašingtonā. Tikpat daudz tiek izrakts kapu, sagādāts ziedu un citu piederumu. Starp citu, ziedus un dažus citus piederumus izmanto vairākas reizes. Miroņi neapvainojas. Tā rezultātā atkrīt lieks darbs un lieki izdevumi pat šeit.

Amerikāņi taupa darbu visur. Frotē dvieļi, salvetes utt. ir izplatīti zināma mērā tāpēc, ka tie nav jāgludina, bet Maskavas veļas mazgātavās tos tik un tā gludina. Sī iemesla dēļ tagad mazāk pieprasa linu audumus. Lai linu audumi mazāk burzītos, linu šķiedrai piejauc sintētisko šķiedru.

Tauku nomazgāšanai no virtuves traukiem lieto speciālus mazgāšanas līdzekļus. Ar tiem var nomazgāt taukus bez roku darba. Atliek tikai traukā ar karstu ūdeni iebērt nepieciešamo daudzumu šīs vielas vai ar to viegli ieziest trauku un tauki pazūd. Virtuves traukus pēc mazgāšanas parasti žāvē. Bagātās ģimenēs traukus mazgā un žāvē īpašās mašīnās. Vienkāršais amerikānis tos žāvē parastā veidā. Slaucīt traukus un galda piederumus ar dvieli šeit nav pieņemts: tas ir lieks darbs.

Lauksaimniecības fermas nav ganu. Lopi ganās aplokos, ap kuriem uzcelts viegls, lēts, parasti stiepļu žogs. Dažreiz pa kailo vadu, kas iežogo aploku, laiž zemsprie-guma elektrisko strāvu. Sī vienkāršā ierīce, ko sauc par «elektrisko ganu», labi novērš dzīvnieku izklīšanu. Diemžēl pie mums to pagaidām izmanto ļoti maz.

Amerikas Savienotajās Valstīs dzīvus lopus tālu ne-pārvadā. Te uzskata, ka pareizāk ir organizēt kautuves un saldētavas tuvāk lopu nobarošanas vietām. Daudz izdevīgāk ir transportēt uz patēriņa vietām atdzesētu gaļu, sevišķi ar autorefrižeratoriem. Tāpēc vērojama kautuvju, pat slaveno Čikāgas kautuvju pakāpeniska pārvietošana uz valsts dienvidiem — tuvāk lopu audzēšanas vietām un lopbarības bāzei.

Tiesa gan, pagaidām vēl joprojām plaši praktizē dzīvu lopu pārvadāšanu īsos attālumos. Taču tā vienmēr ir labi organizēta. Aitas un cūkas pārvadā ar automobiļiem divos, dažreiz pat trijos stāvos. Lopu dzīvsvara zudumi nav novērojami.

Kukurūzas audzēšanā netiek praktizēta ravēšana ar rokām. Tas netiek darīts pat tajos tīrumos, kur nelieto herbicīdus. Šeit izdara tikai rindstarpu mehanizētu kultivēšanu un kukurūzas apputināšanu, ja audzē hibrīdu sēklas.

Rindās nezāles neravē, jo, ja kukurūza attīstās normāli, tad nezāles aug gausi un maz kaitē, vēl jo vairāk tāpēc, ka to vispār ir maz. Uzkarināmiem kultivatoriem strādājošās daļas konstruētas tā, ka darba procesā tās pašas uzasinās. Tātad nav nekādas vajadzības tērēt laiku to asināšanai.

Lovelas pilsētā kādā apavu fabrikā jaunās «Singer» šujmašīnas uzstādītai nevis vertikāli, kā agrāk, bet ar leņķi pret galdu. Tāpēc strādniekam nav jāpieliecas un tātad nav jāizdara liekas kustības. Tā sakot, mašīna pati pieliecas pie cilvēka. Šada metode tiek masveidīgi pielietota visdažādākajās rūpniecības nozarēs.

Apakšveļu, gultas veļu, galdautus, darba tērpus utt. labo, nevis uzšujot, bet uzlīmējot ielāpus. Uzlīmēšanas process ir tik vienkāršs un praktisks, ka tas ir plaši izplatījies. Dažādas krāsas ielāpus, uz kuriem uzziesta līmes kārtiņa, pārdod veikalos. Ielāpu uzliek uz labojamo vietu un uz dažām sekundēm piespiež — mājās ar karstu gludekli, bet fabrikās ar īpašu ierīci. Tā tiek sasniegta laba izturība, pietiekama, lai izturētu daudzkārtēju mazgāšanu.

Tirdzniecības tīklā dažādu preču, rūpniecības izstrādājumu, pasta sūtījumu un daudzu citu mantu iesaiņošanai plaši izmanto dažādas lentes, kam viena puse noziesta ar līmi. Lenti izgatavo no papīra, kokvilnas vai sintētiskās šķiedras auduma. Lenti izgatavo ļoti dažādu gan izturības, gan izmēru ziņā. Arī līme ir dažāda. Tas viss dod iespēju arvien plašāk izmantot šādas lentes. Pat velmētā tērauda ruļļu saiņošanai, kuri sver vairākas tonnas, izmanto lenti, kas izgatavota no izturīga sintētiskās šķiedras auduma un noziesta ar līmi.

Papīra lente ar līmi sekmīgi aizstāj piespraudes papīra loksnes piestiprināšanai pie rasēšanas dēļa.

Aplūkosim metālliešanas rūpniecību. Precīzijas lējumu (pēc izkausējamiem veiduļiem) izgatavošana no speciālām sevišķi karstumizturīgam tērauda šķirnēm vai citiem sakausējumiem parafīna vai vaska vietā lieto plastmasu. Tas ir sevišķi svarīgi, lejot tadas detaļas kā lidmašīnu turboreaktīvo dzinēju lāpstiņas.

Precīzijas liešanā izmantojamo plastmasas veiduļu priekšrocība pirmām kārtām ir ta, ka šie Veiduļi ir mehāniski pietiekami izturīgi transportēšanā un ka tie saglabā savus izmērus, kad tiek veiktas citas operācijas. Tā rezultātā samazinas ražošanas izmaksas un paaugstinās lējumu kvalitāte.

Plastmasas veiduļu izņemšana no veidnēm nav sarežģīta, un tā atgādina parasto parafīna masas kausēšanas tehnoloģiju karsējot.

Izgatavojot sarežģītus tērauda lējumus, parasti izmanto tehnoloģiskās ribas. To uzdevums ir novērst plaisu rašanos pārejā no vienas detaļas sieniņas uz otru, no viena griezuma uz otru. Konstruktors neparedz lējumiem šādas ribas, tāpēc tās arī sauc par tehnoloģiskām ribām, jo tās ir vajadzīgas tikai liešanas procesa. Pēc tam pie mums un arī citas zemēs ribas nogriež ar liesmu vai nocērt ar pneimatisko cirtni. Amerikāņi šīs ribas parasti nenoņem. Tur, kur šīs ribas netraucē turpmākās operācijas, tās tiek atstatas, un pasūtītāji vai speciālisti pret tām neizvirza nekādās pretenzijas. Patiešām, kāpēc lieki jāizlieto darbs, materiāli un laiks, ja tas nav nepieciešams un ja bez tā var iztikt?

Citā gadījumā lējumiem, kuriem ir vajadzīgas neliela diametra, bet sarežģītas konfigurācijas rievas ar dažādiem izliekumiem, kas radītu nopietnas grūtības, ja tās būtu jaizurbj, amerikāņi izmanto vara caurulītes, kas aptītas ar tievu karstumizturīgu stiepli, ieliekot tās veidnē kā serdeni (auklu). Tas stipri vienkāršo mehānisko apstrādi. Auklu izloka pēc vajadzības un ievieto veidnē, pēc tam seko parastais liešanas process. Notīrot lējumu, auklu izņem. Caurumu izveidošanai tērauda lējumos sāk lietot ari stikla caurulītes.

Lai iegūtu sevišķi precīzus lējumus, izmanto modelēšanas metodi. Visu veidni un serdeņus vispirms izgatavo no plastmasas vai ģipša. Pēc tam veidnē ielej nevis metālu, bet citas šķirnes plastmasu, ļauj tai sacietēt un pēc tam pārbauda lējuma izmērus. Tikai pēc vairākkārtīgas pārbaudes šo aprīkojumu nodod ražošanā.

Daudz racionāla ir arī citās rūpniecības nozarēs. Rūpniecībā ne vien ceļ jaunas rūpnīcas, bet arī rekonstruē un modernizē vecās. Ka labu piemēru var minēt vecas metāl-lietuves rekonstrukciju Linčbergā.

Mums izdevās apskatīt šo rūpnīcu sakarā ar šādu gadījumu. ASV tirdzniecības viceministrs misters Smits uzaicināja mūs apmeklēt Vašingtonu un ar viņu tikties viņa rezidencē. Sarunās piedalījās valsts departamenta darbinieki. No padomju puses bija klāt PSRS vēstnieks Amerikas Savienotajās Valstīs G. Zarubins, pārtikas rūpniecības ministra vietnieks P. Naumenko un padomnieks tehnikas jautājumos B. Pavlovs. Saruna ilga apmēram divas stundas. Uz jautājumu, kāds pec mūsu domām ir ASV rūpniecības tehniskais stāvoklis, mēs atbildējām, ka valsts departaments diemžēl nav devis mums iespēju apmeklēt tās fabrikas un rūpnīcas, kuru saraksts tika iesniegts tā pārstāvim, un neko nav ierosinājis tā vietā. Tāpēc mums nav pilnīga priekšstata par to ASV rūpniecības nozaru attīstības līmeni, par kurām mums jautā. Amerikāņi apsolīja organizēt dažādu rūpnīcu apmeklēšanu, kuras ir labā tehniskā stāvoklī. Tā mēs nokļuvām Linčbergā.

Piebraucot pie rūpnīcas, mēs ieraudzījām vecus korpusus, kas atradās gleznaina vietā. Mēs domājām, ka amerikāņi mūs ir «izjokojuši» un atkal grib parādīt mums rūpnīcu, kur mēs neredzēsim neko jaunu. Tomēr mēs bijām patīkami pārsteigti. Rūpnīcas iekštelpas bija pilnīgi pārbūvētās. Tur bija ieviesta jauna tehnoloģija, uzstādīta vismodernākā iekārta. Parasto zemes veidņu un serdeņu vietā tika lietotas apvalku veidnes un serdeņi. Tur bija lieliska darba organizācija, mehanizēti visi galvenie procesi un lējumu transportēšana un tīrīšana, priekšzīmīga kārtība un augsts darba ražīgums, zema lējumu pašizmaksa un laba kvalitāte. Tas viss atstāja lielisku iespaidu.

Rūpnīcas vadītājs pastāstīja, ka šāda reorganizācija ir ļoti izdevīga, ka tā ir paveikta ļoti īsā laikā.

Vēlāk mēs nereti redzējām uzņēmumus ar modernu iekārtu, apgaismojumu, ražošanas organizāciju un tehnoloģiju, kuru ēkas bija celtas pirms 60—80 gadiem. To dara ne vien sīkie uzņēmēji, bet arī lielie, lai gan tas nemaz netraucē viņus celt vismodernākās ēkas citā vietā.

Lai samazinātu kapitālieguldījumus rūpniecības ēku celšanai, rēķinot uz vienu ražotspējas vienību, piemēram, uz 1 t tērauda, amerikāņu speciālisti metalurgi uzskata, ka zināmos apstākļos izdevīgāk ir rekonstruēt strādājošos uzņēmumus, uzstādot veco agregātu vietā jaunus. Pie tam liek ietaupīti no 20 līdz 30% izmaksu atkarībā no vietējiem apstākļiem, uzņēmuma organizācijas veida un rekonstrukcijas apjoma.

Melnajā metalurģijā ražotspējas pieaugums, ko dod rekonstrukcija, ir lielāks nekā pieaugums, ko dod no jauna celtie objekti. Ar rekonstrukcijas palīdzību tiek ieviesta jauna tehnoloģija, krasi pieaug darba ražīgums un uzlabojas produkcijas kvalitāte.

Starp citu, jāsaka, ka pat ekonomiskās rosības periodā amerikāņi atstāj ražotspējas rezerves, lai apgūtu jaunas produkcijas ražošanu. Kad sākas krīze, vienas firmas bankrotē, bet citas turpina kapitālo celtniecību, rūpējoties par papildu jaudu radīšanu turpmākajam darbam.

Savienotajās Valstīs nav mazums darīts, lai racionalizētu rasēšanas darbu un dažādas kantora darba nozares.

Visizplatītākais rasējumu pavairošanas paņēmiens ir tāds, ka ar zīmuli uzrasēto oriģinālu pārzīmē ar tušu uz pauspapīra. Pēc tam rasējumu pārkopē uz gaismas jutīga papīra vajadzīgajā eksemplāru skaitā. Pārzīmēšana ar tušu uz pauspapīra ir rasētāja konstruktora vai tehnologa darba tīri mehānisks atkārtojums, ja neskaita papildu kļūdas, ko pieļauj pārzīmētājs, bet tas, gluži dabiski, palielina darbietilpīgumu. Katrā projektēšanas organizācijā pārzīmētāju skaits dažreiz sasniedz 5—8% no rasētāju konstruktoru kopskaita.

Amerikas Savienotajās Valstīs, tāpat kā daudzās citās zemēs, parasti rasējumus nepārzīmē ar tušu. Konstruktors uzrasē rasējumu ar zīmuli tieši uz caurspīdīga papīra. Tā virsma ir mazliet raupja un atgādina pergamenta virsmu. Ar zīmuli uzrasētais zīmējums iznāk pietiekami ass un pēc tam dod labas kopijas uz gaismas kopiju papīra.

Tādējādi atkrīt liekais darbs rasējuma pārzīmēšanai, kā arī rasējuma pārbaudei pēc pārzīmēšanas. Samazinās kļūdu skaits. Sakarā ar to samazinās laika izlietojums rasējumu izgatavošanai, saīsinās projektēšanas termiņi un samazinās papīra patēriņš. Tas neprasa arī nekādu gaismas kopējamo mašīnu pārveidošanu.

Tikai sevišķos, diezgan retos gadījumos rasējumi liek pārzīmēti ar tušu uz pauspapīra, starp citu, tad, kad grib izgatavot mikrokopiju.

Bez tam projektēšanas biroju rīcībā ir mazas speciālas rakstāmmašīnas, ar kuru palīdzību tiek izdarīti uzraksti uz rasējumiem, tos nenoņemot no rasēšanas dēļa. Rasējumu kopēšanai arvien mazāk un mazāk tiek lietots gaismas jutīgais papīrs, kas dod zilo novilkumu — baltas līnijas uz zila fona, jo no tā konstruktoriem ātrāk bojājas acis nekā no papīra gaišos toņos, un tas nav mazsvarīgi.

īsts, praktisks amerikānis uzskata, ka rakstīt plašā rokrakstā, lieliem burtiem un uz slikta papīra — tas nozīmē velti tērēt laiku un spēku. Pirmajā mirklī tas šķiet tīrais nieks. Taču īstenībā darba izlietojuma analīze kantoros parādīja, ka arī šim apstāklim ir nozīme, jo tas ved uz to pašu mērķi — laika taupīšanu.

Amerikāņi jau sen vairs neiemērc spalvu tintnīcā, lai uzrakstītu 5—6 vārdus. Lodīšu pildspalvu dažās sekundēs var uzpildīt vairākiem mēnešiem un pat gadam, apmainot serdeni, ko var nopirkt ik uz soļa. Arī parastās pildspalvas uzpildīšana nav nekāda problēma. Futrālī, kur glabājas pildspalva, atrodas rezerves polietilēna tvertnītes ar tinti.

Beznosēdu kafija arī ir viens no laika taupīšanas līdzekļiem. Lai pagatavotu kafiju parastajā veidā mājas apstākļos, vajadzīgas 7—8 minūtes, bet no beznosēdu kafijas to var pagatavot 2—3 sekundēs, tas ir, 160 reizes ātrāk. Te vēl jāatzīmē, ka ir arī ātri šķīstošs cukurs.

Dažs var iebilst, ka tiek ietaupītas tikai minūtes un sekundes. Tā ir taisnība. Bet tiek ietaupīts taču laiks — visdārgākā manta pasaulē.

Kantoru telpās smēķē tur, kur strādā — pie rakstāmgalda, pie rasēšanas dēļa, pie skaitļojamās mašīnas utt. Pie tam smēķē ļoti daudz. Bet nevienam nenāk ne prātā iet smēķēt koridorā. Ventilācija uztur telpā labu gaisa sastāvu. Cilvēks strādā, viņš neatraujas no darba. Vēl vairāk, tiek ņemts vērā smēķētāja psiholoģiskais moments: «Es smēķēju tajā laikā, kad risinu grūtu problēmu. . .» Uzraksts «Ludzam nesmēķēt!» nekur nav redzams, un tas arī nevar aizstāt ventilatoru.

Protams, galvenais, kas kantoros palīdz taupīt laiku, ir nesalīdzināmi spēcīgāki līdzekļi — tādi kā diktofons, kopēšanas un pavairošanas mašīnas, skaitļojamās mašīnas, dažādas jau iepriekš iespiestas uzskaites veidlapas, direktīvie norādījumi, atbildes uz pieprasījumiem, visdažādākās kartītes, aplokšņu šķirošanas un atvēršanas mašīnas un daudzas citas ierīces.

Zīmīgs ir pats fakts, ka amerikāņi cenšas taupīt laiku uz rakstīšanas rēķina. Pat mazu uzņēmumu īpašnieki, nemaz jau nerunājot par lielu firmu vadītājiem, tagad vairs neraksta paši, bet tikai diktē, taupot laiku svarīgākām lietām un atpūtai. Lielu uzņēmumu vadītāji reti diktē paši. Viņi to uzdod saviem palīgiem, iepazīstinot tos tikai ar savām idejām un domu virzienu.

Interesants ir tāds fakts, ka daži uzņēmumu vadītāji noteikuši tādu kārtību, ka no rīta jāsniedz ziņojums par iepriekšējo dienu tikai tad, ja ir novirzes no normālās ražošanas gaitas. Ja nekādu noviržu nav, tad nevajag sniegt arī ziņojumu. Kāpēc lieki tērēt laiku, ja jautājums ir skaidrs!

Taupīt laiku, samazināt jebkurus zudumus — tāda visur ir gan vienkārša, gan sarežģīta darba organizācijas devīze. So uzdevumu risina simtiem specializētu firmu. Minēsim kādu reklāmas sludinājumu:

«Ja viens no jūsu administratoriem, kas saņem 25 000 dolāru gada, gaida ilgāk par vienu minūti, kamēr reģistrators, kas pelna 3900 dolārus gadā, atradīs mapi, kura maksā 2 centus, tad tas nozīmē, ka jūs zaudējat naudu. Piezvaniet firmai «Remington RAND Office Sistems» vai atrakstiet mums pēc adreses... Mēs varam palīdzēt novērst šādus zaudējumus.»[11]

Amerikāņu praksē plaši izmanto tā saucamo kredīta kartīti. Pēc šīs kartītes var bez samaksas skaidrā naudā dabūt vietu viesnīcā un attiecīgu apkalpošanu, paēst restorānos un klubos, saņemt benzīnu, eļļu un citus pakalpojumus jebkurā no 32 tūkstošiem ASV benzīna tanku. Pec kredīta kartītes var noīrēt automobili un iepirkties dažādos specializētos veikalos. Pēdējā laikā kredīta kartīšu izmantošana vēl vairāk paplašinājusies. Tagad ir parādījušās «carte blanche» tipa kartītes, kas paver vēl lielākas iespējas norēķināties bez skaidras naudas un rada papildu ērtības, ietaupa laiku. Starp citu, pēc šīs sistēmas var izdarīt visdažādākos iepriekšējos pasūtījumus, dabūt vielu viesnīcā un saņemt citus pakalpojumus ārzemēs. Šāda «carte blanche» ir personas apliecība, kamēr parastajai kredīta kartītei nav tādas nozīmes.

«Carte blanche» izsniedz bankas vai speciālas firmas. Jebkurā gadījuma izdevumu samaksu garantē banka, kur atrodas kredīta kartītes īpašnieka konts. Uz kartītes noradīts banka reģistrēta personīgā konta numurs. Protams, lai iegūtu šādu kredīta kartīti, banka jābūt noguldītai noteiktai summai vai ari ir jābut kapitālam, kas ieguldīts kada droša biznesā.

Personai, kas veļas saņemt kredīta kartīti, jāatbild uz vairākiem jautājumiem, proti, vai ir pastāvīgs darbs, kāds ir gada ienākums, kāds atlikums bankas kontā. Lai kā tas arī būtu, nabags vai bezdarbnieks kredīta kartīti nesaņems. Mazturīgs, bet katrā ziņā strādājošs cilvēks vai strādājošā ģimenes loceklis var dabūt kredīta kartīti, bet par ierobežotu summu, kura, labākajā gadījumā, ir pietiekama, lai ieeļļotu automobili un iepildītu tajā degvielu.

Amerikāņi apgalvo, ka Savienotajās Valstīs tiek izsniegti apmēram 140 miljoni visāda veida kredīta kartīšu (1968. gadā) Turīgākie ļaudis iegādājās veselu komplektu dažādu firmu vai banku kredīta kartīšu (20, 30 un pat vēl vairāk) un tādējādi gūst iespēju izmantot gandrīz visus pakalpojumu veidus sava zemē un ārzemēs, pat veterinārās klīnikas, baznīcas piederumu veikala un grauzēju iznīcināšanas laboratorijas pakalpojumus.

Daži ievērojami banku darbinieki uzskata kredrta kartīšu izplatīšanos par jauna maksāšanas un finansu operāciju veida parādīšanos vispār. Tagad divi tūkstoši banku izlaiž kredīta kartītes un nopelna uz tam, saņemot procentus.

Dažas firmas izlaiž tā saucamās universālās kredīta kartītes, kas dod iespēju izmantot plašāku pakalpojumu loku. Tā, piemēram, divas firmas — «Diner Club» un «American Express» kopīgi izdod šādas kartītes; tās izmanto 3,7 miljoni cilvēku un 390 tūkstoši uzņēmumu un organizāciju tās pieņem ka samaksu.

Kā izsakās amerikāņu speciālisti, elektronisko skaitļošanas mašīnu ieviešana vistuvākajā nākotnē dos iespēju vēl vairāk palielināt kredīta kartīšu universālumu, lai vienu kartīti varētu izmantot daudzu pakalpojumu veidu saņemšanai. Elektronisko skaitļošanas mašīnu lietošanas sistēma stipri samazina laiku, kas nepieciešams banku un citām norēķina operācijām. Galu galā jebkuras sistēmas kredīta kartītes izmantošana stipri ietaupa laiku.

Tagad aplūkosim, piemēram, tādu jautājumu kā izdevumi, kas saistīti ar darba tērpiem. Pēc kādas specializētas firmas domām, daudzi uzņēmumi var ietaupīt prāvus līdzekļus uz darba cimdiem.

«Jūs būsiet pārsteigti,» apgalvo speciālisti, «kad uzzināsiet, cik daudz līdzekļu var ietaupīt jūsu uzņēmums, rūpīgi kontrolējot darba cimdu izmantošanu. Daudzas sabiedrības darba cimdu iegādei (pie mums tie pa lielākai daļai ir dūraiņi. — N. S.) ik gadus izlieto vairāk līdzekļu nekā «vajadzīgo darba rīku» iegādei. Rūpīga kontroles sistēma vidēji samazina šos izdevumus par 40—70%. Šis pasākums pelna uzņēmuma vadības uzmanību. Pienācīgas kontroles rezultātā jums katrā pārī jāapmaina tikai viens nolietotais cimds — tas ietaupīs daudz līdzekļu. Var iegadāties atsevišķi kreisās vai labās rokas cimdu.

Vēl vairāk, darba cimdu stāvokļa pārbaudes sistēmai jākļūst par pētījumu objektu. Izpētot šo jautājumu, jūs varēsiet iegūt negaidītu peļņu, samazināt izdevumus un uzlabot darba metodes. Var vienkāršot arī cimdu uzskaites metodi.» Un tālāk firma, kā jau tas pieņemts, pie: dāvā savus pakalpojumus. «Ja jūs vēlaties uzzināt, kā cimdu kontrole var ietaupīt tūkstošiem dolāru, atrakstiet mūsu firmai.»

Tagad iegaumēsim, ka Padomju Savienībā izgatavo apmēram 90 miljonus pāru darba cimdu. Vai gan jāšaubās, ka ir vērts padomāt ne vien par ttf konstrukciju un kvalitāti, bet arī par racionālu izmantošanu, jo tam ir liela praktiska nozīme.

TRADĪCIJU NEATZĪŠANA

Katrai nācijai, šķirai, sabiedrībai, cilvēku grupai ir raksturīgas noteiktas tradīcijas. Tās vērojamas gan ekonomikā, gan sadzīvē, gan mākslā. Pat zinātni, nemaz jau nerunājot par mākslu, ietekmē tradīcijas. Veselas paaudzes turpina savu senču tradīcijas.

Grūti pateikt, kādu tradīciju ir vairāk — tādu, kas veicina, vai tādu, kas kavē sabiedrības vai saimniecības nozaru attīstību. Praktisks amerikānis uzskata, ka tradīcija savos pamatos ir konservatīva un tātad parasti kaitīga. Bet nepietiek ar tās kaitīguma atzīšanu vien. Pats galvenais ir pārvarēt konservatīvās tradīcijas spēku, pavērt ceļu jaunu, ražīgāku paņēmienu racionālai ieviešanai ražošanā. Amerikāņu uzņēmējiem ir laba īpašība — lai sasniegtu jaunu racionālu mērķi, viņi neatzīst tradīciju spēku. Apbrīnojami viegli viņi atsakās no vispār pieņemtajiem projektēšanas vai ražošanas tehnoloģijas noteikumiem, no arhitektoniskajām formām vai novecojušiem ražošanas organizācijas pamatiem. Pateicoties savam praktiskumam un utilitārismam, prasmei atrast iespēju gūt peļņu, viņi vai nu pilnīgi atsakās no tradīcijām, vai arī tās izmanto tikai tādā mērā, kādā tās viņiem var dot kādu labunTu. Ja vajadzīgs, viņi nerēķinās pat ar reliģijas kanoniem.

Amerikāņu uzņēmēji bieži vien labi izmanto arī citas, pat neradnieciskas nozares pieredzi. Un tas ne tikai netraucē, bet pat veicina specializāciju un efektivitātes kāpināšanu.

Neparasti skan šāda frāze: «Ja jūs gribat organizēt labu lielgabalu šāviņu masveida ražošanu, tad dariet to bez artilēristu, tas ir, bez speciālistu, bez «mundieros tērptu» iesakņojušos tradīciju un kanonu palīdzības.» Otrā pasaules kara laikā rūpnieki dažos gadījumos izvirzīja lielgabalu šāviņu pasūtītājiem tieši šādu noteikumu. Viņi tīri labi saprata, ka lielgabalu šāviņu pazinēji, kas bija audzināti artilērijas zinātnes tradīciju garā, slikti zināja, kas notiek citās nozarēs, un, gluži dabiski, nevarēja izmantot šo nozaru sasniegumus. Lielgabalu šāviņu ražošanas metodes miera laikā stipri atšķiras no to ražošanas kara laikā.

Forsēta jūras kuģu būvniecība otrā pasaules kara laikā, kad flotes papildināšana, kuru enerģiski gremdēja vācieši, bija gandrīz vai galvenā problēma, nevarēja balstīties uz agrākās kuģu būves tradīcijām, jo kuģu būvniecības cikli bija pārāk lieli un ilgi. Kuģu būves inženieri un strādnieki labi prata savu darbu, taču viņi nevarēja pārvarēt tradīciju spēku, tradicionālās kuģu projektēšanas un būves tehnoloģijas spēku. Kuģu būvētāji, gluži dabiski, nepazina masveida un lielsēriju ražošanas tehniku pēc plūsmas metodes, kas tika izmantota citās rūpniecības nozarēs, tai skaitā automobiļu, traktoru, aviācijas, elek-trorūpniecībā un citur.

Nerēķinoties ar klasisko tradicionālo kuģu būves tehnoloģiju, bet drīzāk gan pretēji tai, amerikāņu rūpnieki lika jaunus pamatus kuģu projektēšanai un straujai būvniecībai. Šādā veidā tad arī dzima pati ideja būvēt «Liberty» tipa kuģus pēc masveida ražošanas tehnoloģijas. «Liberty» tipa kuģu būvē iesaistija simtiem rūpnīcu, kas nekad agrāk ar to nebija nodarbojušās, bet kas ātri iemācījās izgatavot kuģu elementus un nogādāt tos montāžai. Būvējot šāda tipa kuģus, stāpeļa periods parasti ilga vairāk nekā gadu. Tagad tas kļuva daudz reižu īsāks, nekā strādājot pēc agrākas tehnoloģijas.

Pirmo «Liberty» tipa kuģi uzbūvēja 250 dienās, bet 56. kuģi — 62 dienās, tas ir, 4 reizes ātrāk. Sākot ar 330. kuģi, apmēram pēc trim gadiem, vidējais būvniecības ilgums bija 35 dienas, tas ir, tos būvēja 7 reizes ātrāk. Kuģu būvētava «Permanent Metals» vienu šādu kuģi uzbūvēja 7 dienas 14 stundās un 23 minūtēs. Tas, protams, īsuma ziņā ir rekordlaiks, kāds līdz tam nebija pieredzēts kuģu būvē. Tas bija vairāk nekā 30 reizes īsāks par laiku, kādā uzbūvēja pirmo «Liberty» tipa kuģi.

Galvenais faktors, kas deva iespēju tik strauji kāpināt kuģu būvi, bija pilnīgi jauna pieeja kuģu projektēšanas un būvniecības organizācijā — bagātīgās ražošanas organizācijas pieredzes izmantošana, kas bija uzkrāta citas rūpniecības nozarēs, atteikšanās no konservatīvām konstruēšanas un ražošanas tehnoloģijas tradīcijām. Tika noteikts stingrs princips par rūpnīcu šauru specializēšarui. Kuģu būvētava praktiski būvēja tikai viena tipa kuģus. Milzīgās kuģu būves programmas izpilde tika iesaistītas rūpnīcas ar kadriem, kuri nepazina kuģu būves vai to elementu izgatavošanas tehnoloģiju. Tam tika uzticēts izgatavot atsevišķus mezglus, agregātus, tilpņu sekcijas utt. «Liberty» tipa kuģu projekti balstījās uz tehniskajiem ražošanas pamatiem pēc šauras specializācijas principa.

Pats par sevi interesants ir tas fakts, ka tika aizliegts izdarīt grozījumus šīs sērijas kuģu rasējumos. Konstrukcijā pieļautos trūkumus novērsa nākamajās sērijās, netraucējot kuģu būvētavas darbu, kas saistīts ar kuģu būvēšanu, bet gataviem kuģiem tos izlaboja citā vietā, kura nebija saistīta ar šīs kuģu būvētavas darbību.

Pēc specializācijas principa tika organizēta arī kuģu projektēšana. Darbā iesaistīja lielus kvalificētu projektēto sanas organizāciju spēkus, galvenokārt no citām nozarēm, kuras agrak nebija saistītas ar kuģu blīvi.

Padomju kuģu būvētājs inženieris A. Petrovs, kurš apmeklēja ASV, sniedz šādus datus par kuģu būvi pa gadiem:

1939. gadā — 29 kuģi........ 241052 dedveittonnas 1

1940. „ — 53 .......... 444703

1941. — 95 .........1088497

1942. „ — 746 ......... 8050000

1943. — 1661 kuģis.......18522000

1944. „ — 1041 ,........10305000

Šo gigantisko flotes radīšanas programmu varēja visīsākajos terminos izpildīt tikai ar jaunu pieeju uzdevuma atrisināšanā — pašos pamatos laužot juras kuģu būves tradīcijas.

Aplukosim piemēru no citas nozares. Fermeri Garstu var minēt kā tāda cilvēka paraugu, kurš vispār neatzīst tradīcijas spēku lauksaimnieciskajā ražošanā. Viņš nerēķinās ne ar kādiem tradīciju variantiem, bet uzskata, ka nepieciešams labi zināt dabas likumus un mācēt tos izmantot lauksaimniecības augu un dzīvnieku audzēšanai ar maksimālu efektivitāti. Tiesa gan, viesojoties pie viņa, es pārliecinājos, ka viesmīlības tradīciju viņš un viņa ģimene, bet jo sevišķi viņa simpātiskā sieva ievēro ļoti stingri. Tomēr arī šajā jomā parastie viesu uzņemšanas noteikumi deva ļoti plašu rīcības brīvību pašiem viesiem un, kā man šķita, ne pārāk apgrūtināja saimniekus.

Pārrunas ar Garstu man sagādāja patiesu prieku. Viņš, bez šaubām, labi pazīst lauksaimniecību. Viņš skaļi smejas, kā īsts amerikānis. Pēc amerikāņu paraduma skaļiem smiekliem jaliecina par sarunu biedra labo garastāvokli un labo veselību.

Pēc parastās sasveicināšanās sakās interesantas sirsnīgas pārrunas.

— Ka jums, mister Garst, — es viņam jautāju, — izdodas iegūt tik augstas un stabilas ražas, kurām ir tendence ik gadus palielināties?

— Mans fermera darbs, — atbildēja Garsts, — pamatojas nevis uz parastajām, tradicionālajām saimnieko-

' Dedveittonnāža — kuģa vestspēja, kura ieskaitīts ūdens, degvielas, bagažas, apkalpes un pārtikās svars.

sanas metodēm, bet gan uz jaunākajiem datiem, kurus ieguvusi zinātne, un uz manu personīgo praksi. Mūsu — amerikāņu, un arī jūsu, krievu zinātniekiem ir novecojuši uzskati attiecībā uz tradicionālās augu sekas ievērošanu. Tradicionālā augu sekas sistēma jau sen ir novecojusi, un tās ievērošana ir mesli konservatīvismam, kaitīgai tradīcijai. Nu jau divdesmit gadus es saimniekoju, neievērojot šo klasisko kukuruzas audzēšanas tehnoloģiju. Mana «augu seka» ir «corn — corn — Miami — corn». Tas nozīmē «kukurūza — kukurūza — Maiami — kukurūza», tas ir, kultūras netiek mainītas. Vārds «Maiami» te lietots kā vārdu spēle. Lietas būtība ir tā, ka Maiami ir kūrorts ASV dienvidos, kuram sarunu valodā ir tāda pati nozīme kā mūsu Sočiem pie Melnās jūras. Citiem vārdiem sakot, izmaiņas ir tikai tajā ziņā, ka fermas īpašnieks kopā ar ģimeni ik pēc diviem gadiem brauc atpūsties uz slaveno un ļoti dārgo amerikāņu kūrortu Maiami. Amerikāņu fermeris ^vieglāk nekā Eiropas zemkopis atsakās nc tradicionālā atstatuma starp rindām kukurūzas sējumos, ja viņš konstatē, ka tam ir labvēlīga ietekme. Viņš veic izmēģinājumus un izdara attiecīgus secinājumus. Interesantas lietas pastāstīja kāds fermeris no Ilinbisas štata. Šis fermeris teica, ka viņš sējot kukurūzu rindās tikai ar 540 mm atstatumu vēsturiski izveidojušos 700—1100 mm vietā. Viņš uzskata, ka ķīmiskie aizsarglīdzekļi — herbicīdi palīdz uzturēt rindstarpas tīras no nezālēm, bet kukurūzas stublāji, kas izaug pietiekami gari, aizkavē nezāļu augšanu. Lietojot ķimikālijas un biezāk sējot kukurūzu, ir izdevies pēdējos 25 gados palielināt ražu vairak nekā 3 reizes, llinoisas štatā vidējā kukurūzas raža (audzējot graudus) ir 43 cnt no hektārā, turpretim viņš iegūst līdz 100 cnt no hektāra. Vienīgais iemesls, turpināja fermeris, kāpēc visus šos gadus kukurūzu sēja apmēram 1000 mm atstatumā starp rindām, ir tas, ka tāds ir vēršu jūga platums. Un tālāk viņš piebilda: «Bet mēģināt piespiest cilvēkus mainīt atstatumu starp rindām būtu tas pats, kas mēģināt grozīt dzelzceļa sliežu platumu.» Tāpēc fermeris pats konstruēja speciālus darba rīkus biezāku kukurūzas sējumu apstrādāšanai.

Tā amerikāņi rīkojas ar tradīcijām, kas kļūst par šķērsli intensīvam biznesam. Minēsim dažus piemērus no citām nozarēm.

Pirms dažiem gadu desmitiem amerikāņi kategoriski atteicās no parastās tradicionālās upju kuģu buksēšanas ar tērauda troses palīdzību un pārgāja uz tā saucamo stumšanas metodi. Šis paņēmiens ļoti plaši ieviesās. Tagad viens spēcīgs stūmējvelkonis var vienlaikus transportēt vairākus desmitus liellaivu koptilpumā 30—40 tūkstošu t parasto 6—8 tūkstošu t vietā. Protams, ir arī mazākas jaudas stūmējvelkoņi, kas spēj transportēt mazāku kravu.

Amerikāņu upju kuģniecības darbinieku rīcībā ir jaudas ziņā pilnīgs stūmējvelkoņu komplekts — no vismazākajiem, liliputiem, līdz gigantiem. Četrskrūvju velkonis ar 9000 ZS dzinēju var stumt 40 liellaivas 40 tūkstošu t kopsvarā.

Arī mūsu zemē tagad ir izplatīts stumšanas paņēmiens, kaut gan mūsu upju flotei vēl nav plaša šādu velkoņu komplekta.

Mūsu stūmējvelkoņiem ir 1340 ZS dzinēji un tie var stumt 7,5 tūkstošus t smagu sakabi, kas sastāv no divām 3,75 tūkstošus t smagām sekcijām. Pašlaik projektē un tuvākajā laikā sāks būvēt stūmējvelkoņi ar 4000 ZS dzinēju. Tas varēs stumt 16—18 tūkstošu t sakabi^ pa 2000 t katrā sekcijā.

Kravu pārvadāšanā pa upēm, ezeriem un jūrām stipri mainījusies tehnoloģija un tehnika. Mūsu kuģu būves, upju un jūras transporta darbiniekiem, kā arī plānošanas iestādēm vajadzētu tam pievērst vislielāko uzmanību.

Upju stūmējvelkoņiem ir apbrīnojamas komerciālas priekšrocības salīdzinājumā ar citām transportēšanas metodēm. Minēsim datus par amerikāņu stūmējvelkoņiem, kas 1968. gadā bija publicēti žurnālā «Fortune». Ar velkoni var pārvadāt neiesaiņotu kravu par mazāku maksu nekā 0,4 centi par tonnas-jūdzi, turpretim pārvadāšana pa dzelzceļu maksā 1,3 centus, bet, pārvadājot ar automobili pa šoseju, — 6,8 centus. Viens no jaunākajiem trīsskrūvju velkoņiem var pārvadāt liellaivu karavānu, kurās var iekraut tik daudz kravas, cik spēj uzņemt 1000 dzelzceļa vagonu, tas ir, apmēram 60 tūkstošu tonnu.

Jūras velkoņu īpašnieki domā, ka tādus ekonomiskos radītājus var sasniegt ne tikai upju transportā, bet arī pārvadājumos pa okeānu. Okeāna velkoņi, tādi kā «Alice Moran» (apmēram 64 m garš ar 9600 ZS dzinēju), jau transportē pāri Atlantijas okeānam liellaivas ar 100 tūkstošu t koptilpumu. Velkoņa «Alice Moran» apkalpē ir

28 cilvēki. Vidēja pašgājēja preču kuģa apkalpē ir apmēram 44 cilvēki (pēc amerikāņu normām; pēc mūsu normām ir vairāk), bet tas pārvada tikai 10 tūkstošu t kravu, tas ir, 10 reizes mazāk.

ASV upēs grūti sastapt citādu liellaivu buksēšanas paņēmienu. Platajās ASV upēs — Misisipi, Misuri, Ohaio, Iludzonā — visur tiek izmantota stumšanas metode kā visizdevīgākā modernā kravu pārvadašanas tehnoloģija ūdenstransportā. Pašgājējas liellaivas uzskata par neizdevīgām. Ohaio upes kuģojamā daļa starp Pitsburgu (Pensilvānijas štatā) un Keiro (Ilinoisas štatā) ir 1550 km gara. Liellaivu karavanas dažreiz sasniedz līdz 350 m garumu, un tomēr tas var izvietoties slūžas.

Pārvadājumi ar upju floti izmaksā apmēram par 50% lētāk nekā ar citiem transporta veidiem. Už kuģiem uzstādīti radari, kas praktiski dod iespēju pārvadāt kravu jebkuros laika apstākļos, dienu un nakti.

Protams, klimats ASV rajonu lielākajā daļā atļauj turpināt navigāciju gandrīz visu gadu, bet tas ir ļoti svarīgs moments upju flotes darba. Tas apstāklis, ka te nav sezonas svārstību, kā arī>zemās cenas piesaista daudz klientu. Sevišķi izdevīgi ir pārvadāt masveida kravas, tādas ka metāla velmējumi, ķimikālijas, papirs, mašīnas, cukurs, kokmateriāli.

Sevišķi svarīgi ir tas, ka Amerikas Savienotajās Valstīs daudz tehnisko uzlabojumu un izgudrojumu, kuri paredzēti militārām vajadzībām, diezgan plaši tiek izmantoti arī civilām vajadzībām. Gluži dabiski, ka tas attiecas tikai uz tiem elementiem, kuri neatklāj kara tehnikas galvenās idejas noslēpumus, vai arī uz tiem gadījumiem, kad noslēpumi ir zaudējuši savu nozīmi. Tas skar daudzus elektronikas, aviācijas, radioiekārtas un citus jautājumus.

Tāda militārās tehnikas sasniegumu izmantošana dod lielu labumu, un, otrādi, ne mazumu «mierlaika» jaunumu izmanto armija, aviācija, flote, raķešu karaspēks.

Pārrunās ar dažiem amerikāņu speciālistiem mēs uzzinājām, ka bieži vienas un tās pašas firmas projektē un ražo gan militāro tehniku, gan produkciju civilām vajadzībām, pie tam tās ļoti izdevīgi, kaut arī daļēji, izmanto militārām vajadzībām paredzēto produkciju. Pēdējās izstrādāšanai tiek izlietots daudz līdzekļu, un firmas cenšas gūt maksimālo ienākumu tiklab par militāro produkciju, kas tiek ražota valsts vajadzībām, kā arī par pa rasto produkciju, kuru tas piegādā civilajam tirgum, tai skaitā arī pasaules tirgum.

Muzejos visā pasaulē iesakņojusies tradīcija: «Skaties, bet neaiztiec ar rokām.» Tur drīkst lasīt gleznu, skulptūru, maketu, dažādu piederumu, tauriņu un vaboļu kolekciju nosaukumus, apbrīnot prasmīgi izbāztus putnus un dzīvniekus. Tādi muzeji ir arī Amerikas Savienotajās Valstīs. Tomēr dabaszinātņu vēstures muzejs Bostonā daudzējādā ziņā atteicies no vecajiem kanoniem, un tas dod zināmu labumu tā apmeklētājiem. Eksponāti bieži tiek mainīti. Tur ir arī pārvietojami stendi. To eksponātus var ne tikai apskatīt, pētīt no zināma attāluma, bet arī aiztikt ar rokām, iedarbināt. Tas, ka tur eksponātus var aiztikt un iedarbināt, ir ļoti apskaužama lieta. Muzejā lasa lekcijās, un pirmām kārtām skolēniem, par dabaszinātņu, fizikas un citiem jautājumiem. Turklāt kā uzskates līdzekļus izmanto ne vien muzeja eksponātus, bet dažkārt muzeja nogādā arī dažus dzīvus dzīvniekus, čūskas un putnus, nevis to izbāzeņus. .

Dažās ASV bibliotēkās sastopami šādām iestādēm jauni priekšmeti, kas paredzēti vispārējai lietošanai, piemēram, skaņu plates, magnetofona lentes, gleznas un kinofilmas. Šādu bibliotēku popularitāte ātri aug tāpēc, ka atmirst vecas bibliotēku tradīcijas, saskaņā ar kurām tur varēja dabūt tikai grāmatas, žurnālus un laikrakstus. Bez sevišķa riska šādam bibliotēkām var pareģot sekmīgu nākotni. ^

Manu uzmanību saistīja Ņujorkas Nacionālās bibliotēkas lieliskā ēka, kas celta senlaicīgā stilā. Man radās vēlēšanas apskatīt tas iekšieni, sevišķi sakarā ar nostāstiem, ko biju dzirdējis no tiem, kas izmantojuši šīs .cienījamās iestādes pakalpojumus vai arī vienkārši to pazina.

Ar zināmu saviļņojumu uzkāpu pa plašajām kāpnēm un iegāju bibliotēkas eka. Apskatīju visas galvenās zāles. Kāds ļoti laipns administrācijas pārstāvis parādīja grāmatu glabātavu, pastastija par lasītāju apkalpošanas sistēmu, par zinātniski pētniecisko darbu, ko veic bibliotēkas darbinieki, par lietišķajiem sakariem, kas tiek uzturēti ar visām ievērojamākajām pasaules bibliotēkām. Administrators pastāstīja, ka Ņujorkas bibliotēka saņem no Padomju Savienības visus izdevumu paraugus. Pēc tam viņš atvadījās no manis un maniem biedriem, ieteica mums izmantot bibliotēkas pakalpojumus, lai mes paši pārlieci-

nātos, cik pareizs ir viņa apgalvojums, ka visi bibliotēkas posmi strādā precīzi.

Mēs tā arī izdarījām. Krievu literatūras noda|ā es biju patīkami pārsteigts, kad atradu tur divas savas grāmatas par metālliešanu, kas izdotas Padomju Savienībā pirmajos pēckara gados. Pēc tam mēs lasītavā pasūtījām dažas grāmatas. Apsēdušies uz cieta dīvāna, mēs skatījāmies uz signāldēli, kur gan iedegās, gan nodzisa spuldzītes, kas apgaismo pasūtījumu numurus. Administrators, kas mūs pavadīja, apgalvoja, ka jebkurš pasūtījums var tikt izpildīts 15 minūtēs. Apmēram pēc 7 minūtēm iedegās spuldzīte pie mūsu pasūtījuma numura. Grāmatas gulēja uz bibliotekāra galda Tikko mēs tās paņēmām, signāls automātiski nodzisa.

Mēs apsēdāmies uz cieta krēsla pie viena no maigi apgaismotajiem lasītavas galdiem. Lasītāju nebija daudz. Pie blakus galda, nogrimis laikraksta «Novoje Russkoje Slovo» lasīšanā, sēdēja kāds sirmgalvis, kura ārējais izskats atgādināja Mozu, kura tēlu darinājis Mikelandželo Romā. Mazliet tālāk kāds padzīvojis cilvēks, žaketi novilcis, kaut ko ātri rakstīja. Jaunu cilvēku bija maz, vēl mazāk bija sieviešu. īsie novērojumi man nedod iespēju izdarīt kaut kādus vispārinošus secinājumus, bet man palika labs iespaids par teicami noorganizēto darbu šajā bibliotēkā. Taču lasītavā šeit ir daudz mazāk apmeklētāju nekā mūsu slavenajā V. I. Ļeņina bibliotēkā, kur vienmēr ir daudz lasītāju, kuru vidū var sastapt jebkuras profesijas un vecuma cilvēkus, kā arī daudz sieviešu.

DOTĀ SOLĪJUMA SPĒKS

Ja neskaitām buržuāziskos politiskos darbiniekus un visu to, kas tieši saistīts ar politiku, tad jāsaka, ka mutvārdu solījumam, ko devis amerikāņu biznesmenis papīra parakstīšanas vietā, joprojām ir liels spēks.

Ja kaut kādas firmas pārstāvis vai jebkurš biznesmenis ir devis solījumu, tad ar to pilnīgi pietiek, lai būtu drošs, ka tas tiks izpildīts. Solījuma nepildīšana ir ārkārtīgi reta parādība. Ja kāds no biznesmeņiem nepilda savu solījumu, tad viņš tiek izstumts no viņu vidus. Man nav bijis neviena gadījuma, kad kāds biznesmenis nebūtu turējis doto vārdu, ja aiz kaut kādiem politiskiem apsvērumiem neiejaucās valsts departamenta ierēdņi un pats biznesmenis vairs neko nevarēja darīt.

Dotā solījuma turēšana vienkāršo biznesu, paātrina jebkuru, it īpaši komerciālo operāciju izpildi un, es pat teiktu, tas padara cilvēku cildenāku.

Ticēšana vārdam padarījusi nevajadzīgas daudzas dažādas apliecības, caurlaides, biedra kartes utt. Tiesa gan, ir parādījušās citas, piemēram, kredīta kartīte, čeku grāmatiņa.

Visautoritatīvākā personas apliecība ir čeku grāmatiņa. Tas ir visu aptverošs dokuments. Tas pierāda, ka cilvēkam bankā ir personiskais konts, atspoguļo viņa noguldījuma lielumu, nosaka ciivēka stāvokli sabiedrībā. Čeku grāmatiņa dod tās īpašniekam iespēju norēķināties bez skaidras naudas par benzīnu, pusdienām un citām precēm un pakalpojumiem.

RŪPĪGUMS JEBKURAS LIETAS ORGANIZĒŠANĀ

Praktisks amerikānis pēc sava rakstura nav sīkumains un pedantisks. Bet viņš saprot, ka jebkuras lietas organizēšanā nav sīkumu. Tāpēc, ja viņš kaut ko uzsāk, tad tas tiek rūpīgi sagatavots, ievērojot absolūti visus elementus, no kuriem atkarīgi panākumi.

ASV rūpniecībā, lauksaimniecībā, sadzīvē utt. raksturīgs ir tas, ka ļoti rūpīgi tiek izstrādāts jebkurš process, pat tāds, kam ir vismazākā nozīme kopējā kompleksā. Gan mašīnu, gan arī mājturības priekšmetu konstrukcija tiek izstrādāta ar gluži vienādu uzmanību. Prese ierāda pietiekamu vietu reklāmas sludinājumiem, kas saistīti ar paraugu parādīšanu par šo tematu. Žurnālisti un mākslinieki pieliek visas pūles, lai pārliecinātu amerikāņus, kādas priekšrocības ir Šādai rūpīgai izstrādāšanai.

Sevišķa uzmanība tiek veltīta ražošanas un it īpaši darba rīku sagatavošanai, jo visi saprot, cik tas ir svarīgi darba ražīguma kāpināšanai jebkura rūpniecības nozarē. Amerikāņi nebaidās no izdevumiem, kas saistīti ar specializētas iekārtas, instrumentu un aprīkojuma izgatavošanu. Tādi izdevumi ātri atmaksājas sakarā ar dari»-ietilpīguma samazināšanos un izstrādājumu kvalitātes uzlabošanos.

Tā, piemēram, dimanta instrumenti mašīnbūvē tiek lietoti tik plaši, ka tas jau kļuvis par parastu parādību. Šajā atsevišķajā gadījumā izpaužas amerikāņu lietišķība un praķtiskums. Dimanta instrumentu nomenklatūra ir ļoti plaša un dažāda. Tajā ir gan kalti urbšanai, gan griezējinstrumenti mehāniskajai apstrādei, gan filjēri rņetāla caurvilkšanai, gan instrumenti slīpripu asināšanai utt.

Precizitāte, ko ar dimanta instrumentiem var sasniegt daudzās tehnoloģiskajās operācijās, pagaidām nav sasniedzama ar citu veidu instrumentiem.

ASV ne vien iepērk tehniskos dimantus citās zemēs, bet arī ražo mākslīgus tehniskos dimantus. Pēc firmas «General Electric» datiem, kura tos izgatavo, tie tagad nav dārgāki par dabiskajiem dimantiem. Dimanta instrumenti tiek pielietoti arvien plašāk un plašāk. To ieviešana izraisa īstu lēcienu darba ražīguma celšanā. Tiesa gan, cilvēki vēl joprojām rīkojas nepareizi, izmantojot ap 60% no pasaulē iegūtajiem dimantiem juvelieru izstrādājumu izgatavošanai. Taču lietderīgums agri vai vēlu gūs virsroku un dimanti, tāpat ka zelts, plaši tiks izmantoti ražošanas vajadzībām. Dimantu izmantošana rūpniecībā mūsdienās ir tikai pirmā lappuse to triumfa gājienā pa zemeslodi. Dimantu rītdiena pavērs jaunu lappusi cilvēka darba efektivitātes tālākā kāpināšanā.

Runa ir pirmām kārtām par sintētiskajiem dimantiem, ar kuru palīdzību tiek apstrādāti viscietākie materiāli: korunds, porcelāns, kvarcs, granīts, marmors, cietkausējumi, germānijs, silīcijs, keramika, betons, kristāls utt.[12]

Amerikāņi nebaidās no dublēšanas zinātnisku vai konstruēšanas jautājumu risināšanā, it īpaši, ja tas ir saistīts ar sarežģītam tehniskajām problēmām. Virsskaņas pasažieru lidmašīnas projekta izstrādāšana tika uzdota vienlaicīgi divām firmām: «Boeing» un «Lockheed». Pēc tam tika izraudzīts labākais variants, izmantojot veiksmīgākos atrisinājumus no abiem projektiem.

No ta izriet secinājums, ka ne vienmēr projektu izstrādāšanas dublēšana ir nelietderīga. Vienu un to pašu pro-

Mēmu var atrisināt divos vai vairākos virzienos. Ja tie ir atrasti, tad vieglāk izvēlēties vislabāko. Un galu galā tas dod visefektīvāko rezultātu.

Rūpība, ar kādu tiek projektēta un izgatavota jebkura produkcija, ir pilnīgi likumsakarīga parādība. ASV apstākļos tā ir masveidīga parādība, kas janovērtē ļoti augstu. Tas, protams, prasa ievērojamas izmaksas pētniecības darbiem un eksperimentiem, kā arī lielu skaitu projektētāju. Taču, lai sasniegtu mērķi, amerikāņi neapstājas pusceļā. Savienotajās Valstīs vispirms cenšas panākt, lai pats priekšmets, darba produkts, būtu pēc iespējas pilnīgāks, un tikai pēc tam pilnveido ta ražošanas tehnoloģiju.

Pirms celtniecības darbu uzsākšanas amerikāņi rūpīgi izstrādā tehniski ekonomiskos pamatojumus. Sim darbam firmas netaupa ne līdzekļus, ne laiku. Mūsu speciālisti ziņo. ka tehniski ekonomisko pamatojumu sastādīšanai štancēšanas rūpnīcas celšanai ar platību 250 tūkstošu iri^1 firma «Chrysler» Detroita izlietoja vairāk nekā gadu, lai gan šis rūpnīcas projektēšanai un celšanai bija paredzēts tikai 21 mēnesis. Ja tiek būvēta pirmšķirīga ēka, tad netiek aizmirsti nekādi sīkumi, pat ja tie pavisam niecīgi ietekmē ēkas raksturu un izpildes kvalitāti.

Amerikāņi nepieļauj tādu parādību, kada vērojama dažās Maskavas augstceltnes, kur, piemēram, no nepareizi iestrādātiem kronšteiniem, kas paredzēti karogu kātu ielikšanai, plūst rūsaini notecējumi, kuri bojā augstceltnes fasadi. Šķiet, ka tas ir sīkums. Taču pa sienu, kas apšūta ar marmoru un granītu, plūst netīrumu strautiņi, kurus radījis projektētājs vai izpildītājs. Bet šiem sīkumiem netiek pievērsta pienācīgā uzmanība. Mūsu arhitektiem un celtniekiem ne vienmēr pietiek neatlaidības un pacietības, lai ar samērā maziem izdevumiem novērstu ēkas priekšlaicīgu bojāšanos, nodrošinātu tai labu izskatu un ilgu mūžu.

Uzmanību saista tas apstāklis, cik rūpīgi amerikāni nosprauž rūpnīcas, ceha, noliktavas vai automašīnu stāvvietas teritoriju. Rūpnīcas ejas un brauktuves tiek apzīmētas ar spilgti sarkanu, baltu vai dzeltenu apmali. Kombinējot dzelteno un melno krāsu, tiek atzīmētas bīstamās vietas, kur jābut uzmanīgiem. Tas viss ir izdarīts ļoti rūpīgi.

Rūpnīcās ir īpašs teritorijas iedalīšanas un norobežojošo līniju nospraušanas dienests, un šis darbs netiek uzticēts kuram katram. Iedalījumu apstiprina rūpnīcas galvenais inženieris. Vēl vairāk, kad ce| jaunu uzņēmumu vai rekonstruē veco, teritorijas iedalījums tiek paredzēts projektā. Zīmju uzkrāsošanai lieto mašīnas. Daļēji tas tiek izdarīts arī ar rokām, lietojot speciālus darba rīkus un nepieciešamās kvalitātes krāsas. Katrā ziņā ar slotu šādu darbu izpildīt nevar.

Bet ar kādu rūpību tiek iekārtots amerikāņu biznesmeņa kabinets! Te tiek izstrādāts viss līdz pēdējam sīkumam. Nevar teikt, ka kabineti būtu lieli. Drīzāk otrādi Nav vērojama arī tāda parādība, ka, jo varenāks biznesmenis, jo lielāks un iespaidīgāks ir viņa kabinets. Tas ir vienkārši iekārtots, bet tajā ir viss, kas nepieciešams, lai varētu ražīgi strādāt. Reti nācās novērot tādus gadījumus, ka kāds vidējs uzņēmējs censtos ar sava kabineta lielumu un iekārtojumu kompensēt savu nepietiekamo finansiālo solīdumu lielu biznesmeņu vidū.

Kabinetā, protams, obligāti jābūt rakstāmgaldam. Tur visbiežāk ir nevis viens, bet divi rakstāmgaldi, pie. tam katrs no tiem paredzēts savam uzdevumam. Viens rakstāmgalds paredzēts dažādu darījumu papīru, korespondences u. c. apstrādei, bet otrs — apmeklētāju pieņemšanai. Kabineta īpašnieks sēž uz grozāma krēsla, kas atrodas starp šiem rakstāmgaldiem, un pēc vajadzības pagriežas uz vienu vai otru pusi. Uz pirmā galda nav nekā lieka. Tas nav piekrauts ar skaistiem un dārgiem rakstāmgalda piederumiem, tur nav ne tintnīcas, ne preses, nav vecu žurnālu uri laikrakstu, nav redzami putekļi un tintes traipi, nemētājas dzēšamā gumija vai nolauzts zīmulis. Jo nozīmīgāks ir pie tā sēdošais biznesmenis, bet to vērtē pēc viņam piederošo dolāru summas, jo mazāk papīru ir uz rakstāmgalda. Uz otra rakstāmgalda vispār nav nekā, izņemot pelnu trauku.

Obligāts kabineta piederums ir īpašnieka ģimenes fotogrāfija, bet bez viņa paša. Tā ir sava veida izziņa par to, ka viņam ir ģimene, tā ir pazīme, ka viņš ir kārtīgs un solīds biznesmenis. Ģimenes locekļu sejām, kas pagrieztas pret ģimenes galvu, pastāvīgi jāatgādina par mīlestību uz viņu un par viņa pienākumiem. Tiesa gan, ģimenes tēvs ne visai bieži palūkojas uz fotogrāfiju, jo viņš ir jau pārāk pieradis pie tās. Un arī laika bilance viņam ir pārāk spriega, lai viņš varētu atļauties izdarīt liriskas atkāpes un aizkustinoši izpaust savas cildenās jūtas pret ģimeni. Kaut gan man palika iespaids, ka amerikāņi ir labi ģimenes cilvēki, tomēr sievas un bērnu fotogrāfijas novietošana kabinetā drīzāk ir modes lieta nekā jūtu apliecinājums. Lai tas būtu kā būdams, kabinetā nekas nav aizmirsts.

Uz kāda Klīvlendas lielrūpnieka rakstāmgalda bija saliktas rindā 6 vai 7 parastās kancelejas kastītes, kas paredzētas darījumu papīriem. Katra no tām bija paredzēta steidzamības un jautājumu rakstura ziņā noteiktām lic tām. Visas kastītes bija uzmontētas uz speciālas plāksnes un ar vienkāršas sviras palīdzību tās varēja novietot zem galda plates. Kad mēs iegājām kabinetā, tā īpašnieks smaidot sasveicinājās ar mums, tad enerģiski piecēlās un ar zināmu lepnumu nospieda sviru, un visas kastes ar papīriem iegrima galdā. Pamanījis, ka mēs ar interesi apskatam viņa darba vietu, viņš sīki pastāstīja, kā ierīkots rakstāmgalds, kā tiek izvietoti papīri un cik daudz laika tas viņam ietaupa. Rakstāmgalds novietots pie sienas, kura ierīkots logs, aiz kura sēž viņa sekretāre. Logu var atvērt un aizvērt. Parasti tas ir atvērts, izņemot, protams, to laiku, kad notiek konfidenciālas sarunas. Saimnieks pa to dod sekretārei norādījumus, kas neizraisa nekādus jautājumus.

Praktiska cilvēka kabinetā ir minimāls daudzums izziņas literatūras, kas viņam nepieciešama darbam. Grāmatu nav daudz, bet to vidū parasti ir visjaunākās grāmatas, arī Eiropā izdotās. Taču kabinets nav pieblīvēts ar literatūru. Jebkuru izziņu jebkurā jautājumā kabineti īpašnieks var saņemt kādā specializētā firmā.

Darījumi bieži vien tiek kārtoti īpašā telpā, kur, ja vēlas, var noskatīties kinofilmu, izlikt grafiku vai rasējumu, noturēt firmas valdes sēdi, pacienāt apmeklētājus ar kafiju vai noturēt konkrētas sarunas un parakstīt līgumu. Parasti tādā telpā redzamas firmas relikvijas: firmas dibināšanas gads, sabiedrības pirmā prezidenta portrets, uzņēmuma fotoattēls vai zīmējums, bet bieži vien arī tā makets un produkcija. Sienas nav nokarinātas, bet tas, kas tur redzams, ir pilnīgi pietiekams, lai saprastu, kam grib pievērst jūsu uzmanību. Tas ir parastais, labi apgūtais reklāmas paņēmiens, kas ir rūpīgi izstrādāts līdz pēdējam sīkumam.

Kabinetā novietotie rakstāmgaldi ir ļoti ērti strādāšanai. Sānu skapīši atrodas tik tālu no galda malas, cik vajadzīgs, lai pie galda ērti varētu apsēsties jebkuru gabarītu cilvēks. Tagad galdus pa lielākai daļai izgatavo no metāla. Galda plate bieži vien ir pārklāta ar plastikāta kārtiņu. Dārgākiem galdiem platei uzlīmēts dažādu koku sugu finieris.

Galda atvilktnēs lietpratīgi paredzētas vietas neskaitāmu, bet absolūti nepieciešamu kancelejas piederumu, izziņu materiālu un darījumu papīru glabāšanai. Nav aizmirsti pat sīkumi. To visu var viegli un ērti lietot.

Racionāli organizēta arī meistara darba vieta cehā. Tā atrodas nevis aiz šķērssienas vai kādā no kantora telpu neskaitāmajiem nodalījumiem, nedz arī atsevišķā istabā, bet tieši tajā iecirknī, kuru vada meistars. Uz paaugstinājuma, kas ir atklāts no visām pusēm, atrodas meistara galds ar telefonu un nepieciešamiem piederumiem. No šīs vietas meistars var labi redzēt gandrīz visus strādniekus un darbgaldus. Turklāt arī strādnieki redz meistaru. Viņš kā diriģents vada ražošanas iecirkni.

Meistars parasti ir gados vecāks cilvēks, ar lielu darba pieredzi. Arī meistars var palikt bez darba un nereti zaudē ticību rītdienai. Tāpēc viņš, protams, cenšas strādāt pēc iespējas labāk, lien vai no ādas laukā, lai iztaptu savam saimniekam. No tā ir atkarīga viņa labklājība.

Meistars — tas ir pats pirmais administrācijas posms ražošanā. Lai viņš varētu veikt savus pienākumus, tam nepieciešamas zināmas īpašības. Viņam jābūt ne vien praktiskam iemaņām* ne vien jāzina tehnoloģija sava iecirkņa ietvaros, bet jāprot arī apslāpēt konfliktu liesmas, kuri var rasties starp strādniekiem un uzņēmējiem. Meistars nereti pusdienu pārtraukumā vai pēc darba draudzīgi uzsit strādniekiem uz pleca, taču darba laikā viņš ir stingrs un nesaudzīgs priekšnieks, kas necieš iebildumus. Viņš uzmanīgi seko, lai katrs strādnieks izpildītu minimālo normu, kas noteikta katrai operācijai, ja ir laika darba atalgojums.

Meistaru tāpat kā, starp citu, jebkuru priekšnieku uzskata par labu, ja viņš ievēro noteikumu: jo retāk darbinieks darba procesā griežas pie sava vadītāja, jo augstāk tiek vērtēta viņa darbība.

Labs darbinieks pats izlemj, vai viņam jāgriežas pie priekšnieka, vai arī jārīkojas patstāvīgi. Kurš vainīgs, ja pakļautais ir spiests bieži griezties pie vadītāja? Protams, pēdējais, jo viņš, priekšnieks, ir sakoncentrējis visas vadības sviras savās rokās, viņš ir tas, kas pārmet padotajam, ka tas maz un reti jautā, informē un ziņo, viņš ir tas, kas grib aptvert neaptveramo, piedalīties itin visur, sankcionēt visu pat tad, ja viņš konkrētajā jautājumā nav Kompetents vai zina to pavirši.

Vai remontatslēdznieks ir labs, to nosaka nevis tas, cik operatīvi viņš ierodas pēc izsaukuma vai cik ātri izlabo mašīnas, ūdensvada un citus bojājumus. Remonta kvalitāti raksturo vismazākais izsaukumu skaits. Viņam, remontatslēdzniekam, faktiski maksā nevis par izsaukumiem, bet gan par to, ka tādu nav. Patiešām, ja nav izsaukumu, tad tas nozīmē, ka iekārta, par kuru viņš rūpējas, strādā labi, ir kārtībā. Tas atgādina kādu senu parašu dažās Austrumu zemēs: tur ārstam maksāja, kamēr pacients bija vesels. Ja pacients saslima, tad ārstam vairs nemaksāja tik ilgi, kamēr slimnieks izveseļojās.

ANALIZĒ, SADALI FUNKCIJAS UN PĀRBAUDI IZPILDI

Amerikāņu biznesmenim obligāti jāievēro trīs pamatnoteikumi: analizē, sadali funkcijas (pienākumus) un uzraugi, vēro, tas ir, pārbaudi to izpildi.

Pēc mazo un it īpaši lielo amerikāņu biznesmeņu domām, šie noteikumi ir obligāts kvalificētas vadīšanas nosacījums, kas dod vislabākos panākumus jebkurā biznesā. Grūti izšķirties, kuram noteikumam dot priekšroku. Šie noteikumi var dot labus rezultātus tikai tad, ja tos ievēro kompleksi. Bet tas prasa no vadītāja spriegu darbu un noteiktas zināšanas, bez kurām vispār nav iespējams organizēt nevienu biznesu.

Pirmajā mirklī šķiet, ka, balstoties uz šiem trim principiem, vadītājam vairs neatliktu nekā ko darīt. Amerikāņu uzņēmumu un citu organizāciju vadītāju darbības novērojumi rāda, ka, ievērojot šos principus, darbs tiek organizēts precīzi, bet tas nav viegli; sekmīgi, bet ar spriegu darbu; aktīvi darbojoties visiem procesa dalībniekiem, bet obligāti izmantojot vadītāja spēkus un zināšanas.

Amerikāņi uzskata, ka vienu un to pašu cilvēku nevar ilgi atstāt augstā postenī. Viņi apgalvo, ka cilvēks, kas ieņem augstu vadošo posteni, ātri izlieto savu enerģijas

krājumu, zaudē iniciatīvu, savā darbībā iestieg dogmatismā. Pie viņa darba veida pierod, bet tas samazina viņa ietekmes spēku. Taču galvenais ir tas, ka cilvēks, kas ilgu laiku ieņem vadošo amatu, stipri mainās, bieži vien zaudē savas labākās īpašības, nebagātina vadīšanu ar jaunām efektīvām vadīšanas metodēm un stilu, pārvērš radošu darbu par šablonu, štampu.

Tas attiecas ne vien uz ASV prezidentu, kuru nevar ievēlēt ilgāk kā uz diviem termiņiem, bet arī uz firmu vadītājiem. Firmas «Ex-Cell-Meshin Tool» viceprezidents , J. H. Džonss rakstā «Savstarpējās attiecības ar pasūtītāju» saka: «Visu darbību vada ieceltais priekšsēdētājs. Priekšsēdētājus nomaina periodiski saskaņā ar iepriekš noteiktu grafiku. Tāda vadītāju maiņa dod iespēju laiku pa laikam atdzīvināt darbu un ieviest tajā svaigas domas.»

RA20T LABĀK NEKĀ AGRĀK

Cenšanās ražot labāk un lētāk nekā agrāk Amerikas Savienotajās Valstīs ir diezgan stabili ieviesusies. Tā pamatojas uz kapitālistiskās konkurences likumiem, lai gan, kā izteicās pazīstamais amerikāņu profesors Veblens, cilvēkam ir «iedzimts instinkts padarīt labāk un vienkāršāk nekā agrāk». Vienas konstrukcijas nomainīšana ar citu, viena tehnoloģiskā' procesa aizstāšana ar citu, pilnīgāku tehnoloģisko procesu, kas pa lēti na produkciju, pāriešana no viena izejvielu veida uz citu — lētāku un labāku, — tāds ir dabiskais process, uz kuru pastāvīgi pamudina konkurence.

Nereti mēdz teikt: labākais ir labā ienaidnieks. Amerikāņi ievēro citādu noteikumu: labakais ir labā pēctecis.

Amerikāņi, piemēram, stipri uzlabojuši logu rāmju konstrukciju, pirmām kārtām daudzstāvu namiem. Agrāk un arī tagad'ēku lielākajā daļā, kuras būvētas pēc vecajiem principiem, strādnieki veica ļoti bīstamu darbu, mazgājot logu stiklus, it īpaši augstceltnēs. Neracionālā konstrukcija prasīja daudz darba un apdraudēja cilvēku dzīvību. Jaunās konstrukcijas logiem var nomazgāt stiklus un rāmjus no abām pusēm, neizejot no istabas. Taču lieta ar to nav aprobežojusies. Ir konstruēti dažādi rāmju varianti, uzlabotas to detaļas un ražošanas tehnoloģija. Rāmji tiek ražoti vēl labāki un vēl lētāki. Ir tādi rāmji, kas griežas ap horizontālo vai vertikālo asi, rāmji, kas slīd gropēs un kurus var pagriezt tā, lai būtu ērtāk tos mazgāt, kā arī citu konstrukciju rāmji.

Kā piemēru, kas liecina par pastāvīgu cenšanos pilnveidot, var minēt sekmīgu pāreju no bezšuves cauruļu ražošanas uz metinātām ūdens, tvaika un naftas vadu caurulēm. Uzkrātā pieredze un metināto cauruļu konstrukcijas un tehnoloģijas tālāka uzlabošana deva iespēju tās izmantot arī gāzes vadiem. Jau tajā laikā, kad mūsu speciālisti uzskatīja, ka gāzes un naftas vadiem var izmantot tikai bezšuves caurules, Amerikas Savienotajās Valstīs un Kanādā lietoja metinātas caurules.

Caurulēm izmantojamā metāla, metināšanai paredzēto elektrodu ražošanas tehnoloģijas un to konstrukcijas nemitīga uzlabošana, šuves kvalitātes kontroles pilnveidošana utt. noveda pie tā, ka metinātās caurules plaši sāka izmantot visā pasaulē.

Interesanta ir pāreja no atsevišķām vienkāršām lietām detaļām uz kombinētiem, sarežģītiem un lieliem lējumiem. Tie nemitīgi tika palielināti un padarīti komplicētāki. Samērā vienkāršo detaļu, piemēram, parastā dzelzceļu vagona buksi, vairs neizgatavo atsevišķi, bet izlej reizē ar ratiņu rāmi. Tagad šī lieta jau nonākusi tik tālu, ka dīzeļlokomotīves rāmi, neraugoties uz tā milzīgajiem gabarītiem, izgatavo monolītu.

Šādiem lējumiem kļūstot aizvien komplicētākiem, tie tika izgatavoti arvien labāk, to tehnoloģija arvien vairāk tika pilnveidota, bet visa mašīna kopumā kļuva arvien izturīgāka un ekonomiskāka. Tie prasīja arvien mazāk un mazāk mehāniskās apstrādes. Kombinētie lējumi dod iespēju līdz minimumam samazināt sastiprinājumu skaitu, kas paaugstina visas mašīnas drošību ekspluatācijas periodā. Bez tam monolīta lējuma svars kļūst mazāks par visu kombinētajā lējumā apvienoto detaļu kopējo svaru.

Sarežģītus un lielus lējumus izmanto gāzu un hidrauliskajam turbīnām, kuģiem, hidrauliskajām spiedēm, me-talgriešanas darbgaldiem, velmēšanas stāviem un daudzām citām mašīnām.

Ļoti iespējams, ka autoram, kas ilgu laiku strādājis metālliešanas rūpniecībā, novērtējot šādus lējumus, ir grūti līdz galam būt objektīvam. Bet labi izgatavots

lējums, kurā ir koncentrējusies konstruktoru, tehnologu un ražošanas kolektīva meistarība, katrā ziņā patiks jebkuram inženierim.

Та es jutos, kad apskatīju tiklab pašus lējumus, kuru ražošana noorganizēta Amerikas Savienotajās Valstīs, ka arī mašīnas, kurās lietās detaļas nevainojami izpilda savu uzdevumu.

Sarežģītu tērauda lējumu savienošana ar tērauda velmējumiem, tos sametinot, paplašināja iespējas radīt vel racionālākas mašīnu, iekārtas un būvelementu konstrukcijas. Sadi lējumi izturēja tādiem pašiem uzdevumiem paredzētu metināto detaļu konkurenci. Kombinētu tērauda lējumu pilnīga aizstašana ar metinātām konstrukcijām parasti nav izdevīga, lai gan daudzos gadījumos tehniski tā ir iespējama.

Metālliešanas attīstībā izpaudās vēl viena amerikāņu inženieru tehniskās domas iezīme: nenobīties no grūtībām, kas saistītas ar šādu lējumu radīšanu, ja tas dod iespēju sasniegt augstus mašīnu vai tas atsevišķu elementu tehniskos rādītājus un galu galā palielināt ienākumu.

1965. un 1966. gadā kada automobiļu firma izstrādāja apmēram 70 papildu konstruktīvos uzlabojumus, kuru mērķis bija paaugstināt braukšanas drošību ar vieglajiem automobiļiem.

Tas, protams, netiek darīts bez maksas. Katra mašīna kļuva dārgākā par 100—150 un vairāk dolāriem. Konstruktīvo un tehnoloģisko uzlabojumu rezultāta nemitigi aug dzinēju jauda, arvien labāki kļūst mezgli un detaļas, palielinās to izturība.

Runājot par cenšanos nemitīgi uzlabot tikko izgatavotus priekšmetus, der atcerēties slavenā amerikāņu izgudrotājā Tomasa A. Edisona stāstījumu: «Es nevarēju atstāt mierā nevienu lietu, pat tad, ja ta^jau bija pietiekami laba. Lai kas nokļuva manās rokās — olu putojamā mašīna vai elektromotors, es pirmām kārtām sāku domāt, ka to uzlabot. Tikko biju beidzis strādāt pie kada aparāta, es jau atkal to izjaucu, lai vēlreiz kaut ko pārtaisītu...»[13]

Starp citu, autors piebilst, «viņa pirmie izgudrojumi bija tehniskās ierīces, kuras deva iespēju līnijas vecāka -jam telegrāfistam būt pilnīgi pārliecinātām, ka Edisons strādā, kaut gan viņš saldi dusēja»[14]. Tāds ir amerikāņu raksturs.

RAŽOŠANAI PAREDZĒTO IZEJMATERIĀLU STABILITĀTE

ASV rūpniecībā lielu uzmanību veltī izejmateriālu nemainīgumam. Tas vienādā mērā sakāms tiklab par izejvielām, kā arī par pusfabrikātiem. Piemēram, liešanas cehi un rūpnīcas gadu desmitiem strādā ar vienas un tās pašas rudas atradnes čugunu, kuram ir viens un tas pats ķīmiskais saturs, ar veidzemi, kas ņemta no viena un tā paša karjera, ar ferosakausejumiem, ugunsdrošiem materiāliem, saistvielām un pārējiem vienas un tās pašas markas, vienas un tās pašas firmas, viena un tā paša uzņēmuma materiāliem. Man bija izdevība novērot tādu gadījumu, ka liešanas ceha stāvcepļa šihta netika mainīta vairākus gadus.

Mašīnbūves rūpnīca parasti ir saistīta ar noteiktiem metāla velmējumu, kabeļu, abrazīvu, instrumentu un citu materiālu piegādātājiem. Tas pozitīvi ietekmē pirmām kārtam produkcijas kvalitāti. Turklāt izejmateriālu stabilitāte un nemainīgums palīdz celt darba ražīgumu, uzlabot projektēšanu, noslīpēt un pilnveidot tehnoloģisko procesu.

Izejmateriālu nemainīgums — tā ir viena no galvenajām prasibām jebkura darba organizācijā, tā ir ne tikai inženieru darba metode. Fermeris uzskata par labāku lietot sēklas no viena un tā paša zemes gabala, izmantot vienas un tās pašas rūpnīcas ķīmiskos mēslošanas līdzekļus. Tekstilnieki strādā ar to kokvilnu un vilnu, kurai ir pielāgota iekārta un pie kuras ir pieraduši strādnieki.

Pat tad, ja cementam ir viena un tā pati marka, viens un tas pats raksturojums, amerikāņu celtnieks tomēr.atzīst par labāku saņemt cementu tikai no noteiktas atradnes, no vienas un tās pašas cementa rūpnīcas, kuras produkcija iekarojusi labu slavu.

Šī metode, kas pirmajā mirklī šķiet konservatīva, tomēr netraucē pastāvīgi un neatlaidīgi meklēt jaunus, lētākus un kvalitātes ziņā labākus materiālus. Bet tas tiek darīts organizēti un bez steigas, obligāti rūpīgi un objektīvi izmēģinot materiālus tiklab laboratorijas apstākļos, kā arī rūpnieciskā mērogā. Straujais tehnikas progress, kas saistīts ar izstrādājumu rakstura, to konstrukcijas un izgatavošanas tehnoloģijas radikālām izmaiņām, protams, nereti prasa pāriet uz jauniem izejmateriāliem. Taču šī pāreja katrā ziņā notiek, piedaloties kompetentam pārstāvim no piegādātājas firmas. Pie tam piegādātājs vienmēr sniedz kvalificētu tehnisko palīdzību un turklāt vienmēr bez maksas, jo ir ieinteresēts arī turpmāk piegādāt savu produkciju. Piegādātāja firma nepārtraukti seko tās materiālu izmantošanai ražošanā un gatavu izstrādājumu ekspluatācijai. Tā kopā ar uzņēmumu, kurš izmanto tās materiālus, un pat gandrīz vēl rūpīgāk pētī jaunā materiāla īpašības, cenšoties uzlabot tā kvalitāti. Jaunus materiālus visbiežāk ievieš pēc piegādātāja iniciatīvas un ar viņa tehnisko palīdzību, bet visos gadījumos tas tiek darīts, pamatojoties uz rūpīgu pētīšanu un sagatavošanos, maksimālu organizētību, kas izslēdz nepamatotu steigu.

Tādējādi pat tad, ja tiek mainīti izejmateriāli, saglabājas stabilitāte, kas nodrošina gan augstu ražīgumu, gan brāķa samazināšanos, gan labu produkcijas kvalitāti, gan ražošanas izmaksu pazemināšanos.

Izejvielu, metālu, degvielu u. tml. materiālu piegādātāju bieža maiņa, kas saistīta ar nenovēršamu steigu, bet nereti arī ar neapdomību, sarežģī uzņēmuma darbu, kaitīgi ietekmē ražošanas procesu.

DAUDZ UZMANĪBAS SĪKUMIEM

Uzmanības pievēršanu sīkumiem varētu nosaukt par vienu no amerikāņu praktiskuma īpatnībām. Aplūkosim, piemēram, viesnīcu organizāciju. Tur darbs nostādīts ar plašu vērienu, jo tas ir ienesīgs bizness. Savienotajās Valstīs ir gan labas, gan sliktas viesnīcas, bet tās visas ir ļoti dārgas. Bieži vien viesnīcas numura cena ir atkarīga nevis no apkalpošanas līmeņa, dzīves apstākļiem un platības lieluma, bet gan no tā, kādā vietā šī viesnīca atrodas. Lielajās pilsētās viesnīcas ir dārgākas. Ja turklāt viesnīca atrodas kādā no centrālajām ielām, dzīvā vietā, tad cena ir vēl augstāka, kaut arī apkalpošana paliek tādā paša līmenī, bet dažreiz pat vēl zemākā.

Gandrīz visās amerikāņu viesnīcās ir maksimālas ērtības un apkalpošana; tur ir ūdensvads ar aukstu un karstu ūdeni, kanalizācija, elektrība, gāze, telefons, telegrāfs, pasts, tur var pasūtīt autotransportu, biļeti uz vilcienu vai lidmašīnu, nopirkt pilsētas plānu ar atzīmi, kur atrodas viesnīca, nopirkt jebkuru laikrakstu, žurnālu, suvenīru, atklātnes ar ASV skatiem un, protams, ar vietējo ievērojamāko vietu skatiem. Naktsskapītī vai rakstāmgaldā ir ne vien aploksnes, vēstuļu papīrs, telegrammu veidlapas un viesnīcas fotoattēli, bet arī bībele, kas domāta reliģiozu cilvēku dievbijības apmierināšanai.

Viesnīcas koridoru un numuru grīdas pilnīgi sedz paklājs. Parasti šim nolūkam izmanto ne visai dārgu audumu. Grīda noklāta ar amerikānisku rūpību. Paklāja audums tiek nostiepts un pienaglots zem grīdlīstēm.

Amerikāņu viesnīcās nav blakšu, toties dažādu sugu tarakāni, kustinot ūsas, bieži vien mierīgi un cienīgi klaiņo pa istabu. Var just-, ka tarakāns atšķirībā no klienta šeit ir pastāvīgs iemītnieks.

Dārgās viesnīcās arvien plašāk izmanto gaisa kondicionēšanas iekārtas.

Ir arī viesnīcas, kas paredzētas ģimenes cilvēkiem. Tur ir virtuve ar gāzes vai elektrisko plīti, ledusskapis, trauki un galda piederumi.

Viesnīcās ir neliels apkalpojošais personāls, taču apkalpošana ir laba. Stāsta, ka agrāk tā esot bijusi vēl labāka. Var jau būt, ka tas tā ir, taču arī tagad, salīdzinot viesnīcu darbu Amerikas Savienotajās Valstīs ar to darbu Anglijā, Francijā, Itālijā un citās zemēs, var tikai apliecināt, ka amerikāņu viesnīcās apkalpošana ir pilnīgi apmierinoša.

Gaiteņu dežurantu atsevišķos stāvos nav. Istabeņu ir ļoti maz, bet viņām visām ir īpaši ratiņi, kas līdz augšai piekrauti ar dažādām ierīcēm, kuras atvieglo un paātrina telpu uzkopšanu: tur ir tīra gultas veļa, slēgta kaste netīrajai veļai, dažādas pudelītes ar mazgāšanas līdzekļiem, suku komplekts, putekļu sūcējs, rezerves ziepju gabali un citi piederumi.

Šis «kombains» stipri atvieglo darbu. Taču nav jāiedomājas, ka apkopēja garlaikojas bez darba. Ņemot vērā šo aprīkojumu, viņai tiek noteikta tāda norma, ka viņa visu garo darba dienu nepārtraukti uzkopj tās pārziņā nodotas viesnīcas telpas. Šos darbus galvenokārt izpilda nēģe-rletes. Lai būtu labaks ārējais efekts, melnādainās apkopējas ieterpj sniegbalta tērpa, viņām ir tādi paši apavi un galvassegas. Tas viss izskatās efektīgi un galu galā ir izdevīgi viesnīcas īpašniekam.

Tuvu patiesībai ir tie, kas apgalvo: «Sīkumu spēks ir tas, ka to ir daudz.» Te vēl jāpiebilst, ka to skaits nemitīgi aug. Sīkumiem nepieciešama prasmīga pieeja, un amerikāņi to ņem vērā.

KADRU UN RAŽOŠANAS SPECIALIZĀCIJA

Amerikas Savienotajās Valstīs lielu uzmanību velti kadru specializācijai. Šeit tiek ievērots princips — gūt maksimāli iespējamo efektu no katra cilvēka. Viņa tieksmes un centieni tiek izmantoti tikai tad, ja tie sakrīt ar uzdevumiem, kas izvirzīti visai biznesa organizācijai. Visos gadījumos cilvēka meklē tās ipašības, kas vissekmīgāk var kalpot peļņas iegūšanai.

Kadru specializācija notiek jebkurā rūpniecības nozarē, lauksaimniecībā, zinātnē, mākslā, sportā, tirdzniecībā, apkalpošanas sfērā, valsts darbā utt.

Tā, piemēram, tos kadrus,, kam būs jānodarbojas ar reklāmu, sagatavo daiļās un lietišķās mākslas koledžās pēc diezgan plašas programmas. Specializācija skārusi ari šo virzienu.

Inženieru kadru specializācijā diezgan liela nozīme ir vienai studentu apmācīšanas īpatnībai. Parasti, sākot ar trešo kursu, kad students jau ir izvēlējies specialitāti, viņš pats izvēlas disciplīnas, kuras viņam jaapgūst. Dabiski, ka šī izvēle notiek ar mācību iestādes pasniedzēja palīdzību. Faktiski studentam ir individuāls nodarbību plāns. Disciplīnu kompleksu nosaka pēc punktu skaita, kas nepieciešami šai specialitātei. Katru^disciplīnu novērtē ar noteiktu punktu skaitu.

Ļoti svarīga ir vēl viena īpatnība inženieru sagatavošana Amerikas Savienotajās Valstīs. Diplomēta inženiera grādu piešķir nevis tūlīt pec dienas augstskolas beigšanas, bet pēc zināma laika, kad inženieris jau ir pastrādājis ražošanā savā specialitātē un ir iesniedzis attiecīgu raksturojumu no uzņēmuma.

Specializācijā, specializācija un vēlreiz specializācija —

tada ir devīze, bez kuras netiek uzsākts neviens bizness, ja no tā gaida labus rezultātus. Cilvēku specializāciju visur organizē, ja tā varētu teikt, automātiski. Bez specializācijas nav iedomājama nekāda organizēta darbība.

Varbūt tieši tāpēc amerikāņu speciālistam, ar retiem izņēmumiem, nav plašs redzes loks, kas sniegtos ārpus tā darba ietvariem, kuru viņam uzdots veikt. Viņš ir pārāk šaurs speciālists. Un šeit nevar neatcerēties Kozmas Prutkova vārdus: «Speciālists ir kā uztūkums — tā pilnīgums ir vienpusīgs.» Toties viņš visā pilnībā zina, kā un kur, kad un ar ko, kādā veidā un kādos apstākļos organizēt biznesu, protams, neaizmirstot arī sevi.

Sevišķs tvēriens ir tiem cilvēkiem, kuri ir vistuvāk naudai, kuriem rūpīgi jāskaita nauda, arī sveša, kuriem ir jasedz ražošanas izmaksas un jāsaņem peļņa.

Visspilgtākā figūra šajā ziņā visur ir finansists. Retos gadījumos firmas vadītājs sēdīsies ar viesiem pie lenča (brokasta) galda bez sava finansista, ta sakot, bez savas labas rokas, nemaz j^u nerunājot par tiem gadījumiem, kad notiek veikalnieciskas sarunas.

Starp citu, jāsaka, ka biznesmeņi, kas jūs ielūguši bro kastīs vai pusdienās, ar lielu patiku un ļoti dāsni tērē naudu, kas paredzēta reprezentācijas nolūkiem. Biznesmeņi pastāstīja, ka, ja gadījumā šī nauda netiks izlietota līdz jaunajam gadam, tad tā paries valsts rokās peļņas nodokļa veidā. Kapitālista gars nekādi nevar samierināties ar šo apstākli. Izlietot naudu kaut vai niecīgu personīgu mērķu sasniegšanai vai reklāmai, protams, ir labāk nekā to atdot valstij.

Tātad priekšmets ir jāzina tikai tā darba ietvaros, kas tev jāveic. Nekādas lirikas! Jebkura atkāpšanās no 'šā noteikumā tiek uzskatīta par laika, spēku un līdzekļu zau-‘ dējumu.

Ne mazākā mērā attīstās pašas rūpnieciskās un lauksaimnieciskās ražošanas specializācija, jebkura biznesa organizācijas specializācija. Neraugoties uz sasniegto specializācijas pakāpi, tās process nemitīgi turpina attīstīties un padziļināties.

Kadru un ražošanas specializācija kļuvusi par amerikāniskā stila iezīmi. Specializācija neatstāj «baltus plaukumus» starp ražošanas nozarēm un cilvēku sabiedrības darbības objektiem. Katrā ziņā atradīsies atsevišķi speciālisti vai specializētas organizācijas, kas, tā sakot, savienos atsevišķus virzienus rūpniecībā, lauksaimniecībā, zinātnē vai citās darbības nozarēs.

Bet par pašu galveno un svarīgāko tomēr jāuzskata kadru specializācija. Universālu, pat vislielāko meistaru darbs nevar nodrošināt rūpnieciskās, lauksaimnieciskās un jebkuras citas ražošanas pienācīgu progresu. Te varbūt der atcerēties pazīstamā krievu grāmatu izdevēja I. Si-tina vārdus, kurš, augstu vērtējot talantīgo, atjautīgo un attapīgo krievu strādnieku meistarību, tomēr bija spiests atzīt: «Ak, ja šiem strādniekiem dotu īstu izglītību! Cik daudz laika un spēka viņi tērē, lai atklātu jau atklāto un izgudrotu jau izgudroto.»1

Tiesa gan, kopš tā brīža ir pagājis daudz laika un daudz, ļoti daudz kas ir mainījies. Tagad Padomju Savienības strādnieki nemaz vairs nelīdzinās agrākajiem meistariem. Taču grūti apgalvot, ka I. Sitina vārdi būtu pilnīgi novecojuši un ka mums nekas vairs nebūtu jādara, lai uzlabotu kadru sagatavošanu un to specializāciju.

Ražošanas specializācijas jautājumi tiks sīkāk iztirzāti īpašā nodaļā, kas sniegta turpmāk.

ISI UN SKAIDRI

Es ievēroju, ka Amerikas Savienotajās Valstīs tiek doti īsi un skaidri sludinājumi. Ir izstrādāts īpašs lakonisku sludinājumu stils, kuriem ir reklāmas raksturs. Tādējādi ne vien tiek taupīta nauda, ko izlieto reklāmai, bet arī to cilvēku laiks, kuri spiesti šos sludinājumus lasīt. Protams, lai visu varētu īsi un skaidri izteikt, to autoriem jābūt ar labu kvalifikāciju un jāizlieto daudz laika, lai sastādītu un rūpīgi noslīpētu ikvienu lakonisku, bet izteiksmīgu formulējumu.

Liekvārdība ir kaitīga praktiskai darbībai, saka ameri-v kāņi. Amerikāņu biznesmeņi pastāstīja, ka pastāv pat kursi, kur sagatavo vadošos valdības darbiniekus pēc programmas «Nelieto liekus vārdus». Tiek izdotas īpašas instrukcijas, kā pareizi runāt pa telefonu, lai viens otram lieki neatņemtu laiku.

Dažādas instrukcijas un tehniskās pamācības, kā kopt mašīnu, ir maksimāli īsas. Daudzu aprakstu vietā tiek doti zīmējumi, shēmas un fotogrāfijas. Teksts tiek ļoti rūpīgi noslīpēts. Amerikāņu speciālisti ne bez pamata uzskata, ka, jo garāka ir instrukcija, jo kaprīzāka ir mašīna ekspluatācijā.

Arī projekta tehniskā dokumentācija ir daudz mazāka apjoma nekā pie mums. Dažām, pat lielsēriju mašīnām amerikāņi dod tikai mezglu rasējumus detalizētu rasējumu vietā. Tas ir sevišķi jūtams celtniecībā. Mūsu celtniecība^ speciālisti, kas 1964. gadā apmeklēja ASV, konstatēja, ka tur projekta dokumentācijas apjoms, it īpaši iepriekšējās stadijās, ir 1,5—2 reizes mazāks nekā pie mums.

Plaši tiek izmantota indeksēšana un kodēšana, it īpaši statistikā un kantora darbu mehanizācijā, kā arī mašīnu detaļu nosaukumu un veselu jēdzienu apzīmēšanai. Tas stipri samazina sarakstīšanās apjomu, vienkāršo dokumentāciju un sava īsuma un skaidrības dēļ stipri ietaupa darbu un laiku, dod iespēju samazināt preču un materiālo vērtību krājumus.

Mašīnu elementu un būvkonstrukciju stiprības aprēķināšanai ir jau iepriekš izstrādātas veidlapas. Tajas ir formulas, pēc kurām ieteicams izdarīt aprēķinus, dots sākotnējo datu saraksts utt. Tas viss ir izklāstīts ļoti lakoniski, bet pietiekami skaidri, lai varētu strādāt.

Zināmā mērā pelna uzmanību Franklina D. Ruzvelta vārdi-šajā jautājumā. «Es iemācījos no Vilsona vienu lietu,» teica F. D. Ruzvelts. «Viņš man deva pamācību: «Ja jūs gribat, lai jūsu ziņojumu izlasītu, tad rakstiet to uz vienas lappuses.»»1 Amerikāņi to prot darīt.

PATĒRĒTĀJAM VIENMĒR TAISNĪBA

Vārds «patērētājs» ietver sevī tādus jēdzienus kā pircējs, klients un citi cilvēki, kas izmanto to ļaužu pakalpojumus, kuri izpilda viņu vēlēšanās, pasūtījumus, prasības u. tml. Visi šie pakalpojumi tiek sniegti, lai iegūtu peļņu.

Aplūkosim, piemēram, tirdzniecību. Amerikāņu tipiski kapitālistiskās tirdzniecības formu uzdevums ir nodrošināt

1 Cit. no N. Jakovļeva grāmatas «Франклин Рузвельт — чело век и политик». М., изд. «Международные отношения», 1965, стр. 216.

labu apkalpošanas līmeni. Tirdzniecības firmu pūļu un uzmanības centrā ir pircējs. Ir pat tāds izteiciens: «Pircējam vienmēr taisnība.» Gribot negribot šis princips tiek ievērots ne tikai Amerikas Savienotajās Valstīs. To stingri ievēro arī citās kapitālistiskajās zemēs. Tajā ir racionāli elementi, kaut gan tas izvirza pārdevējam augstākas prasības.

Pārdevējam ir jāpriecājas, ka viņu traucē pircēji. Viņš ir pateicīgs vienmēr, vienalga, vai jūs esat vai neesat kaut ko nopircis; svarīgs ir tas, ka jūs esat apmeklējis veikalu: 1ā taču ir jebkura nākamā pirkuma pirmā stadija. Tas vienādā mērā attiecas arī uz jebkuru veļas mazgātavas, labošanas darbnīcas, bibliotēkas utt. klientu. «Klientam vienmēr taisnība» — tā ir metode to cilvēku simpātiju iekarošanai, kuri izmanto šo iestāžu pakalpojumus un tātad dod peļņu.

Sājā nolūkā tiek darīts viss, lai ikviens klients, pircējs un pasūtītājs būtu apmierināts ar savu apmeklējumu, lai viņam paliktu patīkamas atmiņas. Tas ir svarīgs ne vien tagadnei, bet arī nākotnei. Daudzi lielie veikali ņem atpakaļ preci, ja tā nav patikusi pircējam.

Veikali pēc pircēja vēlēšanās piegādā preces mājās, izpilda pircēja prasības: iesaiņo gaļu, samaļ to, notīra zivis utt. Preci iesaiņo parastajā tarā, bet to dara labi. Pēc pircēja pieprasījuma prece tiek īpaši iesaiņota, lai to varētu nogādāt visattālākajā valsts nostūrī. Lai gan tas dažkārt var ievērojami pārsniegt parastās iesaiņojuma izmaksas normas, tomēr pircējam ne tikai neaizrāda, bet pat neliek manīt savu neapmierinātību un turklāt šo darbu izpilda bez maksas.

Veļas mazgātavas un ķīmiskās tīrītavas pēc klientu vēlēšanās saņem un nogādā vēju un apģērbus mājās. Vienmēr ir garantija, ka darbs tiks izpildīts precīzi.

Kā jau iepriekš minējām, Amerikas Savienotajās Valstīs plaši praktizē norēķināšanos bez skaidras naudas par daudziem pakalpojumu veidiem. Tas tiek darīts, lai iztaptu patērētājam.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir savdabīgas aptiekas, tā saucamās «drugstore» — veikali, kur var dabūt ne vien standarta^zāles, bet arī nopirkt visdažādākās preces, paēst, izdzert tasi kafijas, glāzi tējas vai augļu sulas, vai vienkārši glāzi ūdens. Dažās aptiekās ir ārstu kabineti, kur var pielāgot brilles, un turpat nodot pasūtījumu.

Pastāv stingrs noteikums, ka nedrīkst prasīt, lai pircējs vai klients iegaumētu katra pakalpojumu uzņēmuma sarežģīto darba grafiku. Nav vēlams, lai patērētājs būtu spiests pierakstīt apkalpošanas grafiku un pēc tam pielāgoties šim grafikam. Parasti darba laiks netiek mainīts.

Remonta darbnīcu, veļas mazgātavu, ķīmisko tīrītavu, veikalu, bibliotēku, kafejnīcu, ēdnīcu, kinoteātru un citu uzņēmumu darba laiks tiek noteikts tā, lai būtu ērti apmeklētājiem un nevis šo iestāžu darbiniekiem. Es nekur nemanīju, piemēram, tādus uzrakstus vai ^sludinājumus ka «Veikals slēgts sakarā ar inventarizāciju».

Lai pircējam būtu ērti, visā pasaulē pazīstamā firma «Westinghouse» piegādā iekārtu kopā ar projektiem, veic pētniecības un celtniecības darbus un speciālistu apmācīšanu. Firma atbild par visu darbu kompleksu. Turklāt firma atbild ne vien par to piegādāto iekārtu, kuru ta pali ražojusi, bet arī par to, kuru izgatavojušas citas firmas.

Tas viss tiek darīts ar devīzi: «Viens pasūtījums — viens līgums — viens atbildīgais.» Tas tiek darīts, lai tālāk attīstītu un pastiprinātu principu — padarīt piegādes ērtas pircējiem un galu galā lai ievērotu noteikumu: «Pircējam vienmēr taisnība.» Taču nav jāiedomājas, ka tas tiek darīts aiz īpašas cieņas pret pircēju ka pret cilvēku. To darīt amerikāņu uzņēmējus pamudina konkurence un dzīšanās pēc peļņas.

KONSTRUKTĪVISMS

Prasme atrast lielu un sīku tehnisku problēmu racionālus atrisinājumus, iemiesot šos atrisinājumus rūpīgi izstrādātās konstrukcijās — tā ir viena no amerikāņu biznesmeņu īpašībām.

Amerikāņi nemitīgi cenšas samazināt mašīnu, ēku, papīra, apavu, metālizstrādājumu, apģērbu, instrumentu, mājturības priekšmetu un citu izstrādājumu svaru. Tas nav viegls darbs. Tas prasa daudz pūļu, zināšanu un līdzekļu. Taču izdevumi airi atmaksājas sakarā ar to, ka samazinās detaļu, mezglu un agregātu gabarīti, ka tiek izmantoti izturīgāki materiāli, ka dētajam tiek izstrādātās visizdevīgākās formas, tiek izstrādāti sevišķi ekonomiski metālā profili, plaši tiek izmantoti vieglie sakausējumi, tiek ražoti būvmateriāli ar mazu tilpumsvaru utt.

Rūpniecības ēkas grūti atrast sliekšņus pie durvīm, kas savieno divas dažadas telpas. Grīdas visur ir rūpīgi izveidotas viena līmenī, ja citādas prasības neizvirza īpaši transportēšanas vai tehnoloģijas nosacījumi. Celtniekiem neviens nepiedos šajā jomā pieļautās kļūdas un liks tās izlabot.

Tas apstāklis, ka grīdas ir vienā līmenī, bez sliekšņiem, stipri vienkāršo kravu transportēšanu, pa tām cilvēkiem ērtāk staigāt, arī telpas vieglāk uzkopt. Labi izstrādātas durvju konstrukcijas. Cehos reti tiek būvētas šķērssienas.

Autoram nekur negadījās redzēt uzrakstus: «Aizveriet durvis!», «Aizveriet durvis klusu!», «Lūdzu, neaizcērtiet durvis!» u. tml. Tas nemaz nav vajadzīgs, jo durvis aizver gādīgais mehānisms. Durvis nemaz nevar aizcirst, jo iām parasti ir vienkārši atsperu vai hidrauliskie mehānismi, kas bija pazīstami jau vismaz pirms simt gadiem. Tie gadu desmitiem kārtīgi un nevainojami strādā.

Daudzus vidējās jaudas metālgriešānas darbgaldus, spiedes un dažas citas mašīnas Amerikas Savienotajās Valstīs uzstāda bez pamatnēm un nostiprinājumiem. To izlīdzināšanai, kā arī amortizācijai paredzēti īpaši paliktņi. Elektrisko strāvu pievada no augšas. Pie tam agregātu var pieslēgt ar vertikālu pievadu jebkurā ceha vietā bez papildu darbiem. Sie divi apstākļi .stipri palielina iespēju ātri uzstādīt mašīnas un pārkārtot ražošanu, samazina līdzekļu un materiālu izlietojumu.

Iespēju uzstādīt metālgriešanas darbgaldus, kalšanas un presesanas iekārtas bez pamatnēm nodrošina, projektējot iekārtu. Vai gan būtu jāpierāda, cik svarīga ir šāda darbgaldu un iekārtās montāžas vienkāršošana? Tai vietā, lai raktu būvbedres, betonētu pamatnes, iestrādātu pamatņu bultas utt., darbgaldu bez jebkādas iepriekšējas sagatavošanas uzstāda tieši uz grīdas jebkurā ceha vietā.

Forda rūpnīcu zinātniskās pētniecības centrā Detroitā risina daudzas problēmas, kas saistītas ar automobiļu ražošanu. Te izstrādā jaunus materiālus dažādām detaļām, konstruē pašas mašīnas modeli, izmēģina to.

Forda zinātniskās pētniecības centrs uzcelts samērā nesen. Sī iestāde izskatās respektabla. Ēkas celtas modernā stilā šā vārda labākajā nozīmē. To plānojumā ir daudz jauna. Šeit pilnā spēkā izpaudies amerikāņu konstruktīvisms. Korpusi formas ziņā ir vienkārši, ar labu, bet ne dārgu apdari. lekšsienu biezums, kuras veido koridoru, ir vienlīdzīgs durvju platumam. Atverot durvis, tās nevienu netraucē, jo neiznāk ārpus sienas ietvariem. Sājā sienā atrodas liela saimniecība. Tur ir kanalizācija, ūdensvads, elektriskā instalācija, drēbju pakaramie, grāmatu plaukti, plaukti dažādiem aparātiem, rakstāmmašīnām un citiem kancelejas piederumiem, mērinstrumenti, kolonnas un citi būvelementi, kā arī daudz kas cits, ar ko parasti ir pieblīvētas galvenās telpas, samazinot uzņēmuma derīgo platību. So paņēmienu lieto arī citās nozarēs.

Izstādēm, gada tirgiem, kā arī reklāmām izmanto ļoti vienkāršus, ērtus un lētus stendus ar vairogiem, kuros ir caurumi, kas izvietoti koordinātu tīkla veida. Tas dod iespēju ar āķu un caurumu palīdzību montēt eksponātus, ātri mainīt to stāvokli, izkārt vienus eksponātus citu vietā. Eksponātu izmēri un svars var būt dažādi. Paši vairogi ir izjaucami, un tos viegli pārvadāt.

Sludinājumus, pagaidu grafikus, programmas u. c. saliek no atsevišķiem burtiem, kuriem ir tapiņas piestiprināšanai pie vairoga, kam ir gropes vai caurumi. Tas viss izmaksā daudz lētāk un izskatās glītāk, nekā uzrakstot ar roku vai ar rakstāmmašīnu. Tekstu apmainīšana-prasa dažas minūtes.

DARBA UN RAŽOŠANAS NEMITĪGA INTENSIFIKĀCIJA

Rūpniecības, lauksaimniecības, celtniecības un citu uzņēmumu ražotspēja Amerikas Savienotajās Valstīs, bez šaubām, tiek izmantota- nepilnīgi, it īpaši, ja ņemam vērā ekonomiskās krīzes un depresijas, kas periodiski satricina ASV. Bet, kad uzņēmums saņem, pasūtījumus, tā ražot-spējas izmantošana stipri palielinās. Viss tiek laists darbā. Biznesa, interesēs labāk izmanto ne vien ražošanas platības, bet arī rūpniecības ēku tilpumu, palielina maiņu skaitu, tehnoloģisko aprīkojumu un instrumentus apmaina pret labākiem.

Tiek pārkārtota iekārta, uzlabots apgaismojums, ieviestas efektīvākas materiālās stimulēšanas sistēmas, pilnīgākās uzņēmuma pārvaldes sistēmas, pieņemti darbā pie-redzējušāki speciālisti, pastiprinātas projektēšanas organizācijas un to eksperimentālās bāzes. Tas viss tiek darīts ļoti ātri.

Amerikāņu uzņēmumā grūti novērot tādu gadījumu, kad nopirktā iekārta guļ noliktajā vai rūpnīcas pagalmā neuzstādīta.

Apgādes un dispečeru dienesta lieliska organizācija, instrumentu sagatavošana, Iekārtas uzturēšana kārtībā u. c. nodrošina to, ka uzņēmumā praktiski nekad strādnieki nestāv dīkā. Strādnieku vai iekārtas dīkstāve ir ārkārtējs notikums, ja uzņēmumam ir pasūtījumi.

Brīvdienās, tas ir, sestdienās un svētdienās, rit spraigs darbs — tiek remontēta iekārta, aprīkojums, noregulēta plūsmas līnija, izvietoti materiāli un veiktas citas sagatavošanas operācijas. Tas dod pozitīvus rezultātus.

Amerikāņu biznesmeņi meistarīgi prot iztēlot, ka pasākumi, kuru mērķis ir palielināt peļņu, tiek veikti, rūpējoties par strādniekiem. Ļoti retos gadījumos šie pasākumi tiešām sakrīt ar strādnieku interesēm, taču patiesībā tas viss tiek darīts, lai intensificētu cilvēku darbu.

Aplūkosim, piemēram, tādu faktu kā pārtraukuma noteikšana rūpnīcās, lai izdzertu tasi kafijas. Pēc formas tā ir kapitālista humāna rīcība pret viņa uzņēmuma strādniekiem. Taču īstenībā kapitālists šo pasākumu izmanto, lai paaugstinātu darba ražīgumu. Papildu 10 minūšu pārtraukuma ieviešana kafijas dzeršanai tajos uzņēmumos, kur pusdienas pārtraukums ir 30 minūtes, pilnīgi apstiprināja, ka tas ir izdevīgi no peļņas palielināšanas viedokļa un ekonomiski sevi pilnīgi attaisno.

Itālieši šajā sakarā mēdz jokot: «Ja nebūtu kafijas, tad mēs aizmigtu.» FIAT rūpnīcās Turīnā autors redzēja, ka tur ir ieviests tāds pats pārtraukums kafijas dzeršanai, kāds ir Amerikas Savienotajās Valstīs.

ASV celtniecības praksē betona javu nogādā uz būvlaukumu ar speciālām mašīnām. Uz automobiļa šasijas tiek uzstādīts jaucējs, kas pēc piepildīšanas ar betona javu ceļā uz tā izlietošanas vietu griežas, turpinot javas jaukšanu. Piedziņa ierīkota no automobiļa motora ar jaudas noņemšanas vārpstas palīdzību uz jaucēja reduktoru, bet jaucēja vadības ierīce atrodas pie šofera. Tādējādi transportēšanas laiks tiek izmantots, lai pabeigtu javas sagatavošanu, lai pietiekami ilgā laika periodā sagatavotu un uzturētu javu vajadzīgajā stāvoklī, likvidētu cementa un citu materiālu zudumus pārvadāšanas laikā un samazinātu izmaksas sīku mazražīgu un mazāk izdevīgu javas jaucēja mezglu būvei.

Uzmanība, kādu amerikāņi veltī sīkumiem, risinot jebkurus jautājumus, protams, neaizēno galvenās problēmas. Dažu uzdevumu atrisināšana radikāli pārveido mašīnas konstrukciju vai ražošanas tehnoloģiju, bieži vien dodot pilnīgi jaunu virzienu pieejā pašai problēmai. Sākumā tas nereti prasa lielus izdevumus, bet pēc tam tie ātri atmaksājas un dod milzīgu efektu. Sniegsim piemērus.

Salīdzinājumā ar amerikāņu automobiļiem mūsu automašīnām ir liels klīrenss (atstatums starp ceļa līmeni un automašīnas viszemāko punktu) un tātad mūsu mašīnas ir augstākas. Tas tiek motivēts ar nepieciešamību palielināt mašīnu pārgājību pa sliktiem ceļiem. Sis arguments pelna ievērību, taču tas nav pietiekami pārliecinošs. Vēl vairāk, tas novirza mūsu konstruktorus uz nepareiza ceļa un pamudina palielināt mašīnas gabarītus, palielināt to izturības rezerves, bet tas padara tas smagākas. Lietas būtība ir tā, ka ar sezonu saistītā sliktā ceļu stāvokļa periodā palielinātais klīrenss stāvokli neglābj. Uzskats, ka liels klīrenss visos gadījumos, lai kādi būtu ceļi, var nodrošināt pārgājību, ir maldīgs. Tendence uz automašīnas kvalitātes rēķina kompensēt sliktas kvalitātes ceļus ir nepareiza. Ta rezultātā ne vien biežāk salūst un priekšlaicīgi'nolietojas mašīnas, bet arī tiek pārkāpts kustības grafiks un šoferi atrak nogurst. Ražas novākšanas periodā sakara ar to tiek zaudēts diezgan daudz produkcijas. Sliktais ceļu stāvoklis stipri apgrūtina lauksaimniecības produktu izvešanu no attālākiem rajoniem, kā arī kokmateriālu un citu kravu izvešanu.

Lai kā mūsu rūpniecība cenšas palielināt automobiļu pārgājību un izturību braukšanai pa sliktiem ceļiem, no tā nekas labs nevar iznākt. Šāda metode tikai pasliktina automobiļu tehniski ekonomiskos rādītājus, it īpaši svara, ātruma, degvielu un smērvielu patēriņa ziņā. Parasti mūsu automobiļi ir par 15—20% smagāki nekā amerikāņu automobiļi.

Amerikāņi šo problēmu atrisināja citādi. Viņi sevišķi lielu vērību veltīja automobiļu ceļiem, pārvērta tos par pirmšķirīgām šosejām. Un jautājumi par klīrensa un automobiļa izturības palielināšanu, ātruma piespiedu samazināšanu un liela daļa citu grūtību atkrita paši par sevi. Tiesa gan, šādi risinājumi prasīja milzīgus kapitaliegul-

dījumus. Taču tas bija vienīgais pareizais ceļš, kas nodrošināja automobiļu transporta strauju attīstību Amerikas Savienotajās Valstīs, padarot to ekonomiski izdevīgu. Bez tam sakarā ar labajiem ceļiem samazinājies metāla, gumijas, degvielas, smērvielu un citu materiālu patēriņš, samazinājies relatīvais avāriju skaits, palielinājies automobiļu kustības ātrums. Visā visumā, protams, ir atmaksājušies visi izdevumi, kas bija saistīti ar labu ceļu izbūvē-šanu, par ko būs runa turpmāk.

Amerikāņi stipri samazinājuši koksnes izlietošanu zīmuļu ražošanai. Tas panākts, plaši ieviešot mehāniskus zīmuļus ar grafīta serdeņiem un visdažādākās labas konstrukcijās lodīšu pildspalvas.

Tas pats sakāms par ievērojamo kokmateriāla patēriņu sērkociņu ražošanai un ar to saistīto lielo atkritumu daudzumu. Amerikāņi līdz minimumam samazinājuši kokmateriālu izlietošanu sērkociņu ražošanai. Viņi parasto koka sērkociņu skaliņa vietā lieto presētu kartonu vai papīra caurulītes, kuru galā ir parastā sērkociņa galviņa. Arī sērkociņu iesaiņojumu izgatavo no kartona. Tas viss stipri samazina sērkociņu pašizmaksu. Ja te vēl ņemam vērā, ka plaši tiek izmantotas šķiltavas, kuras, starp citu, piepilda ar šķidro gāzi, tad jāsaka, ka amerikāņi ietaupa ļoti daudz kokmateriālu.

CITU VALSTU PIEREDZES IZMANTOŠANA

Amerikas Savienotajās Valstīs plaši un lietpratīgi izvērsta citu zemju zinātniski tehniskās pieredzes un sasniegumu izmantošana. Amerikāņi ne vien pārdod savu izgudrojumu licences, bet arī pērk tās no citām zemēm. Un tas tiek darīts ļoti plaši.

Amerikāņi sevišķi labi saprot, cik liela nozīme ir citu tautu pieredzes pētīšanai, un pareizi izprot ļoti trāpīgos vārdus, kurus šajā sakarā rakstījis Bernards Šovs: «Ja jums ir ābols un man ir ābols, un, ja mēs apmaināmies ar šiem āboliem, tad jums un man būs katram pa vienam ābolam. Bet, ja jums ir ideja un man ir ideja, un mēs apmaināmies ar šīm idejām, tad katram no mums būs divas idejas.»

Lai izmantotu ārzemēs un pašu zemē uzkrāto pieredzi,

Amerikas Savienotajās Valstīs daudz darīts informācijas organizēšanā un izmantošanā. Tā saucamā informācijas tehnoloģija ir izstrādāta un tiek īstenota daudz efektīvāk nekā Eiropā. Informāciju Amerikas Savienotajās Valstīs uzskata par ļoti svarīgu valsts resursu (izejvielu, enerģijas avotu, darbaspēka un iekārtas) sastāvdaļu. Dabiski, ka tādas rezerves izmantošanai, kāda ir informācija, tiek veltīts daudz uzmanības. Amerikāņu speciālisti pastāvīgi veltī uzmanību tādām problēmām kā informācijas apgrozības laiks un tās automātiska apstrādāšana.

Nepieciešamība izstrādāt īpašu informācijas savākšanas un izmantošanas sistēmu ir acīm redzama. Taisnība ir akadēmiķim N. Semjonovam, kurš saka: «Galvenās grūtības, kas rodas visu specialitāšu zinātniekiem, saistītas ar zinātniskās literatūras studēšanu. Katros 10—15 gados zinātnisko publikāciju apjoms palielinās apmēram divas reizes. Kļūst gandrīz neiespējami sekot pat tā zinātnes virziena attīstībai, kurā zinātnieks strādā.

Bet ne mazums interesantu atklājumu taču atrodas uz robežas starp dažādām zinātnes nozarēm. Tāpēc kolosāla nozīme ir informācijas darba nostādnes radikālai maiņai,v speciālu elektronisko skaitļošanas mašīnu izstrādāšanai un pielietošanai, kā arī tādu centru izveidošanai, kur varētu ātri un organizēti saņemt informāciju jebkura jautājumā.»

Patiešām, runa ir nevis par jebkuru informāciju, bet tikai par vajadzīgu informāciju. Jāsavāc un jāsniedz tikai tā informācija, kas nepieciešama konkrētajā jautājumā. Vienā gadījumā pietiek ar īsiem izvilkumiem, anotācijām un ne vairāk. Citā gadījumā vajadzīgs sīks traktāts ar visjem aprēķiniem un pētījumiem. Trešajā gadījumā — tikai ilustrācijas un rasējumi. Taču visos gadījumos informācijai jābūt noteiktā virzienā un ietvaros. Citādi, kā mēdz teikt amerikāņi, cilvēku var noslīcināt visvisādas informācijas jūrā.

Uzdevums ir glābt viņu no liekas, nevajadzīgas vai pārāk mazsvarīgas informācijas. Vārda pilnā nozīmē glābt no milzīgās plūsmas^ kuru izveido dažādi zinātnes un tehnikas avoti. Tas ir sevišķi svarīgi vadītājiem.

Laikā saņemta vajadzīgā informācija ir ļoti nozīmīga jebkuras sabiedrības dzīvē. Pareiza un ātra informācijas izmantošana paātrina projektēšanas darbus, palielina darba ražīgumu, samazina jaunu mašīnu modeļu ražošanas apgūšanas laiku, samazina daudzus neražīgus izdevumus, uzlabo produkcijas kvalitāti utt.

Otrā pasaules kara beigās, jau atrazdamies Vācijas teritorijā, amerikāņi nevis «pievāca» iekārtu, mašīnas un aparatus, bet izveda uz ASV zinātniekus un speciālistus, kuriem bija liels zināšanu krājums. Viņi uzskatīja, ka tas ir izdevīgāk nekā vest uz savu zemi pat vismodernākos ražošanas līdzekļus.

Starp citu, tādā veidā amerikāņi nokomplektēja ar vācu raķešu speciālistiem ASV raķešu būves centru — Hantsvilu. Visus šos tolaik ievērojamākos inženierus uz turieni nogādāja amerikāņu armija tūlīt pēc fašistiskās Vācijas sagrāves (ja ne vēl agrāk). Tā šeit nokļuva, piemēram, Verners fon Brauns, raķetes «V-2» autors, uz kuru Hitlers lika lielas cerības. Tikpat dedzīgi amerikāņi medija arī rasējumus, patentus un tamlīdzīgus dokumentus.

Ārzemju zinātnieku un speciālistu vervēšana un aiz-vilināšana neliecina, ka amerikāņi ciena citu tautu zinātni un tehniku. Aprēķins ir vienkāršs: ekonomiski daudz izdevīgāk ir pirkt gatavus zinātniekus un speciālistus nekā viņus mācīt. Bez tam augstas kvalifikācijas speciālistu sagatavošanai nepieciešams daudz laika, dažreiz pat gadu desmiti, bet zinātnieka izveidošanai un turklāt vēl ar «vārdu» — vel vairāk. Tas laikam gan ir pats galvenais faktors.

Kad amerikāņi «importē» no citām valstīm zinātniekus un speciālistus, viņiem ir iespējams izvēlēties labākos no labākajiem ne vien pēc iegūtās izglītības (pee amerikāņu filozofijas tas nav pats galvenais), bet galvenokārt pēc praktiskajiem rezultātiem, ko viņi sasnieguši, darbojoties zinātnē, rūpniecībā vai citās nozarēs. Tāpēc viņi tiek aizvilināti ne vien no attīstītajām zemēm, bet arī no tām, kas tikko nostājušās uz attīstības ceļa. Par to liecina amerikāņu žurnāls «Science News» («Zinātnes Jaunumi»): «Lai sagatavotu vienu augstākās kvalifikācijas speciālistu zemei, kas nostājusies uz attīstības ceļa, jāizlieto 20 tūkstoši dolāru. Ja balstāmies uz šo skaitli, tad 1966. gadā valstis, kas nostājušās uz attīstībās ceļa, sakara ar «smadzeņu aizplūšanu» no šīm zemēm uz Savienotajām Valstīm it ka būtu sniegušas Amerikas Savienotajām Valstīm palīdzību 88 miljonu dolāru apmērā, kas ir daudz vairāk, nekā šīs zemes saņēmušas speciālistu sagatavoša-nai no ASV, kas tām piešķīra šim nolūkam 40 miljonu dolāru.»[15]

Pēc šā avota datiem, 70% speciālistu pārce|as uz ASV no zemēm, kas uzsākušas attīstības ceļu, un tikai 30% no attīstītām zemēm.

Attīstītās zemes, piemēram, tādas kā Anglija, ir ļoti nobažījušās sakarā ar «smadzeņu aizplūšanu» uz ASV, jo tas samazina viņu zinātniski tehnisko potenciālu un stiprina Savienotās Valstis.

Amerikas Savienotajās Valstīs rūpīgi studē Padomju Savienības pieredzi. Visas mūsu lielās zemes dzīves nozares — rūpniecību, lauksaimniecību, transportu, medicīnu, celtniecību, būvmateriālu ražošanu un daudz ko citu — amerikāņi pētī ļoti rūpīgi un plašā diapazonā. Iestāžu skaits, kuras pētī PSRS pieredzi, nemitīgi aug. Arī Savienoto Valstu augstākajās mācību iestādēs nepārtraukti palielinās to studentu un aspirantu skaits, kuri pētī Padomju Savienības attīstības jautājumus.

Autoram bija izdevība iepazīties, kā strādā tā saucamais Harvardas universitātes Krievijas pētniecības centrs, kur pamatīgi tiek studēta PSRS ekonomika, plānošanas principi, uzņēmumu organizatoriskā struktūra, rūpniecības produkcijas pašizmaksas kalkulēšana un daudz kas cits, kam ir tiešs sakars ar mūsu tautas saimniecības piered/es izmantošanu.

Universitātes rīcībā ir liels daudzums padomju literatūras, laikrakstu un žurnālu. To krājumus ik dienas papildina. Palielinās zinātnieku skaits, kuri pētī padomju īstenību, it Īpaši zinātniski tehniskās pieredzes izmantošanas jomā. Šis darbs netiek pārtraukts pat- vasarā, atvaļinājumu laikā. Par zinātniekiem, kas pētī Padomju Savienības pieredzi, mēdz teikt: «Šie cilvēki ir ļoti zinātkāri un mērķtiecīgi. Viņi rakņājas, rakņājas un rakņājas laikrakstu «Pravda», «Izvestija», «Komsomoļskaja Pravda», 15 savienoto republiku vietējo laikrakstu slejās un visu aptverošos — sākot ar automobiļiem un dzelzceļiem ūn beidzot ar kalnrūpniecību un izglītību — speciālajos žurnālos, kurus tie ik dienas saņem ar gaisa pastu. Viņi meklē un atrod sīkus, bet derīgus faktus, kas raksturo dzīvi Padomju Savienībā un tās vadītāju darbību.» Diemžēl šīs pētīšanas rezultātā ne vienmēr tiek izdarīti pareizi,

objektīvi secinājumi, bet daudzas ziņas par mūsu zemes dzīvi nekādā ziņā netiek izmantotas miermīlīgos un draudzīgos nolūkos.

Tiek pirkta praktiski visa padomju tehniskā literatūra, kas nāk klajā. Padomju zinātnieki un inženieri, neko ļaunu nedomādami, dažreiz publicē to, kas Amerikas Savienotajās Valstīs tiek glabāts aiz septiņām atslēgām.

Visdažādāko kategoriju amerikāņi: biznesmeņi, zināt- . nieki, studenti, ārsti un inženieri apgūst krievu valodu. Tiek papildināti krievu valodas skolotāju štati. Krievu valodu māca pa televīziju, izdod krievu valodas mācību literatūru, vārdnīcas, ierakstus magnetofona lentē un skaņu platēs. Izstrādāta dažāda krievu valodas mācīšanas variantu metodika.

1915. gadā krievu valodu mācīja trijās ASV skolās, turpretim 1919. gadā — jau vairākos desmitos skolu, bet 1959. gadā, pēc pirmā padomju Zemes mākslīgā pavadoņa palaišanas, interese par krievu valodu tik ļoti pieaugusi, ka tās mācīšana paredzēta vairāk nekā 600 koledžu un universitāšu programmās.

Simtiem padomju grāmatu par tehniku, medicīnu, bioloģiju un citām zinātnes nozarēm tiek tulkotas un izdotas Amerikas Savienotajās Valstīs. Viss, kas mūsu zemē iznāk par atomenerģijas jautājumiem, tiek tulkots no sākuma līdz beigām. Pēc dažiem datiem, 76 tehniskos žurnālus, kas iznāk Padomju Savienībā, Amerikas Savienotajās Valstīs tulko pilnā apjomā. Pēc citu avotu datiem, kuros plašāk aptvertas dažādas zinātnes, tehnikas un kultūras nozares, šeit kopumā tulko apmēram 200 padomju žurnālus. To visu Savienotajās Valstīs lasa diezgan plašas aprindas.

Tomēr daži amerikāņi, kas ieņem augstus amatus, nekādā ziņā negrib atklāti atzīt mūsu zinātnes un pat mūsu izcilāko zinātnieku sasniegumus.

ASV zinātniskās un mācību iestādes plaši izmanto Men-deļejeva sastādīto ķīmisko elementu tabulu, kas nosaukta viņa vārdā. Taču viņi neuzskata par savu pienākumu minēt šā lielā krievu zinātnieka vārdu. Vispār nav dzirdama vai gandrīz nemaz nav dzirdama mūsu visizcilāko zinātnieku nopelnu atzīšana. Tas ir amerikāņu antikomunisma un pretpadomju politikas stilā, kura atzīst galvenokārt tikai Rietumeiropas zinātnieku vārdus.

Amerikāņu reklāma sava vēriena, uzbāzības, atjautības, izdevumu, cilvēku ietekmēšanas un izteiksmīguma ?iņā droši vien ieņem pirmo vietu pasaulē. Tā uzņemas veikt arī tādus uzdevumus kā gaumes ieaudzināšana un vajadzību ierosināšana, diktē modes likumus un nosaka, kas ir labs un kas ir slikts.

Lai saistītu cilvēku uzmanību, reklāmas speciālisti izmanto visdažādākos paņēmienus. Vienā gadījumā viņi izdevīgā gaismā iztēlo pašu preci, kuru vēlas pārdot, citā gadījumā dod pavisam nesaprotamu intriģējošu attēlu, un tikai no teksta ir iespējams uzzināt, par ko ir runa.

Kādā amerikāņu žurnālā publicētajā reklāmas sludinājumā bija ievietots zīmējums, kurā uz automobiļa fona bija attēlots pirmatnējais cilvēks, kas nes uz muguras sivēnu. Zem attēla bija šāds teksts:

«Šis mazais sivēniņš iet uz tirgu. Sākumā cilvēks pats nesa savu nastu. Pēc tam viņš pieradināja zirgu, vērsi un ēzeli stiept šo nastu. Vēlāk parādījās rati, pajūgi, vagoni, bet 1869. gadā — pirmais tvaika «automobilis»...

... Šodien uz tirgiem un no tirgiem pa Amerikas ceļiem brauc vairāk nekā 10 miljoni kravas automobiļu, kas katru gadu pārvadā vairāk nekā 225 miljardus tonnu-judžu kravas. To ražošanai nepieciešami 3 000 000 t tērauda. Lai nodrošinātu tērauda ražošanu, nepieciešams nemitīgs metāla lūžņu pieplūdums.

Par dzelzs vai tērauda lūžņu pirkšanu vai pārdošanu zvaniet pa telefonu ... vai rakstiet pēc adreses ...»

Sākās ar sivēnu un beidzās ar vēlēšanos pirkt tērauda lūžņus.

Firmas, kas nodarbojas ar preču eksportu, rūpīgi studē reklāmas jautājumus. Noieta grūtības piespiež firmas algot darbiniekus, kuri specializējas šajos jautājumos. Viņu vērīgajai acij nepaslīd garām nekas tāds, kam ir sakars ar preču pārdošanu, tai skaitā arī ārējā tirgū. Viņi ņem vērā visu: biznesa politisko pusi, reliģiskos ticējumus, aizspriedumus un paražas. Amerikāņi rūpīgi studē informāciju par šiem jautājumiem.

Viņi izmanto datus, ko publicē Anglijas komiteja jautājumā par dažādās zemēs ieteicamām reklāmas krāsām. Piemēram, Austrijā vispopulārākā un dominējošā ir zaļa krāsa; Beļģijā un arī dažos Francijas rajonos — zēniem gaiši zila un meitenēm sārta krāsa; Holandē nacionālās krāsas — oranža un gaiši zila, taču pārsvarā oranžā; Norvēģijā — gaišie toņi, it īpaši sarkanais; ziemā šeit ir populāra gaiši zila un zaļa krāsa; Ēģiptē ļoti populāras ir nacionālās krāsas — zaļā un gaiši zila. Irākā visvairāk ciena gaiši sarkanu, pelēku un zilu krāsu. Sīrijā dzeltenā krāsa simbolizē nāvi un musulmaņi no tās vairās, te ir populāra zilā (indigo), sarkanā un zaļā krāsa. Birmai ieteicami gaišie toņi, kā arī safrāna krāsa. Indijā sarkanā krāsa apzīmē dzīvību, darbību, līksmību un entuziasmu, gaiši zilā — patiesību un gudrību, dzeltenā ir saules krāsa, zaļā simbolizē mieru un cerību.

Pētot, piemēram, Āzijas un Āfrikas vzemju paražas, konstatēts, ka baltas krāsas iesaiņojumi nav piemēroti Japānai un Dienvidaustrumu Āzijai, jo šī krāsa tur simbolizē sēras un skumjas. Vispieņemamākie ir dzeltenie un ceriņkrāsas iesaiņojumi, jo tie simbolizē bagātību, turpretim gaiši zila krasa sekmes negūst. Zaļa un sārta krāsa ir diezgan iecienītas.

Tikpat liela nozīme ir zīmējumam uz iesaiņojuma. Indijai domātājām precēm uz iesaiņojuma vai pavaddoku-mentācijas nedrīkst attēlot govi, bet Āfrikai paredzētajam precēm — lauvu. Bet, piemēram, tīģera vai pūķa attēls veicina preču noietu Dienvidaustrumu Āzijas zemēs. Visus šos šķietamos sīkumus rūpīgi studē kapitālistiskas firmas, izgatavojot preces dažādu zemju un patērētāju vajadzībām.

Reklāmas speciālistu uzmanību saista ne tikai un dažreiz ne tik daudz pati produkcija, mašīnas, iekārta ult., cik to iesaiņojums. No iesaiņojuma kvalitātes, formas un krāsas dažkārt liela mērā atkarīga preces sekmīga pārdošana. Vēl vairāk, nereti sliktāka prece, kas iesaiņota labākā, uzkrītošā un spilgtā iesaiņojumā, iegūst labakas preces slavu un daudz lielāku noietu, tas ir, tiek sasniegts^ tas, kas vēlams biznesam.

Reklāma ir visur. Preces tiek reklamētas nemitīgi. Reklāmai nav ne brīvdienu, ne atvaļinājuma, ne pusdienu pārtraukuma. Gluži otrādi, pati reklāmā nevienam neliek mieru. Jebkura laika, pat tad, kad cilvēks ir brīvs no darba, viņš atrodas reklāmas skaņu, krāsu, burtu un preču attēlu ietekmē. Reklāmā tiek pasniegta visur kā aizdars, kā sāls, ka asas, pikantas piedevas. Dzerot tasi kafijas bufetē, jus lasat reklāmas uzrakstus un zīmējumus uz

ļ

.

.

sienām, uz grīdas, uz traukiem, letes, salvetes, ēdienu kartes un viesmīļa apģērba, uz nažiem un dakšiņām, uz zīmuļa, ar kuru jums raksta čeku, un ari uz paša čeka.

Beidzot jūs esat mājās. Jums gribas atpūsties no reklāmās kņadas un uzrakstiem. Bet, paņemot rokās avīzi, jūs atkal redzat to pašu reklāmu. Jūs ieslēdzat televizoru. Jebkura pārraide sākas un beidzas ar reklāmu. Pat pārraides vidū, kad tiek demonstrēta filma vai notiek koncerts, tiek pārraidīta kāda slavena cilvēka runa, pēkšņi ielaužas reklāma. Vai jums patīk vai nepatīk, bet jūs nevarat izvairīties no reklāmas jebkurā no 10 televīzijas programmām.

Reklāma ir visur — veikalos, tramvajos, metro, teātrī, alus bārā, restorānā, uz ielām, uz ēkām, tualetes telpās, uz pogām un kurpēm un pat jebkurā baznīcā. Reklāma jus vajā kā murgs.

Amerikas Savienotajās Valstīs reldama ir organizēta ne vien lietpratīgi, bet zināmā mērā arī ar nekaunību, kas mijas ar atjautību. Tā, piemēram, lai parādītu, kādas priekšrocības ir sieviešu biksītēm vai peldkostīmiem, tajos tērptie manekeni tiek novietoti skatloga ar kājām gaisa, lai parādītu, ka biksītes skaisti un droši sedz ķermeni.

Reklāmai tiek izlietoti milzīgi līdzekļi, kuru lielumu Amerikas Savienotajās Valstīs neviens īsti nezina, jo reklāmas izdevumu postenī ieskaita arī to naudu, kuru izlieto vienkārši kukuļošanai un šādam tādām citām vajadzībām. Daži atsevišķi avoti apgalvo, ka mašīnbūves firmas izlieto reklāmai 1,5—2% no tās summas, par kādu tiek pārdotās preces, kosmētikas izstrādājumu firmas — līdz 27—30%. Katrā ziņā šim nolūkam tiek izlietoti daudzi miljardi dolāru. Pēc amerikāņu statistikas datiem, reklāmās izdevumi Savienotajās Valstīs 1962. gada sasniedza 13,05 miljardus dolāru, tai skaitā reklāmai laikrakstos izlietoti 3,77 miljardi, pa radio — 0,78 miljardi, pa televīziju — 2,06 miljardi, žurnālos — 1,03 miljardi, pa pastu — 2,02 miljardi dolāru. 1966. gadā reklāmas izdevumi sasniedza 16,5 miljardus dolāru, tai skaitā reklāmai laikrakstos izlietoti 4,9 miljardi, pa radio — 1,0 miljards, pa televīziju — 2,8 miljardi, žurnālos — 1,3 miljardi, pa pastu — 2,4 miljardi dolāru.1 Reklāmas izdevumus ieskaita preces cenā, un tos sedz pircēji.

’ «Statistical Abstract ot th„: United States», 19C7. p. 807.

Reklāmas bizness ir kļuvis par lielu rūpniecības nozari ar 2 miljardiem dolāru kapitāla. Nozīmes ziņā tā ieņem divpadsmito vietu ASV ekonomikā.

Reklāmas formas ir ļoti dažādas. Tās grūti pat visas minēt. Tiek izmantota jebkura situācija. Katrā izdevīga gadījumā firma slavina savu preci, popularizē savu nosaukumu gan sakarā ar kaut kādu jubileju kopš tās dibināšanas, gan sakarā ar kādu citu faktu, kuru var izmantot reklāmas interesēs. Jo tālāk gadsimtu dzīlēs nogrimst firmas dibināšanas gads, jo kliedzošāk tas tiek popularizēts. Tādu firmu pārstāvji mēdz teikt, ka vecu firmu var salīdzināt ar labu vecu vīnu, kas ir jo patīkarrtāks un iespaidīgāks, aromātiskāks un stiprāks, garšīgāks un, protams, dārgāks, jo vairāk tam ir gadu.

Sakarā ar firmas jubilejas dienām parasti tiek sacerētas svinīgas odas, kurām jābūt savdabīgai firmas atskaitei. Pasaules kartē tiek iezīmēti nosacīti punkti, kas parada, kur, kādās valstīs un kādās vietās strādā šīs sabiedrības mašīnas, kur ieguldīti tās kapitāli. Kartes izgatavo liela izmēra ar apgaismotām zīmēm un izliek vai nu īpašā istabā, piemēram, kur notiek firmas valdes sēdes, vai arī redzamā vietā galvenā kantora parādes ieejas vestibilā. Ikviens, kurš apmeklē firmu, redz šo karti un tiek iepazīstināts ar firmas vēsturi. Saimnieks ar rādāmo kociņu katrā ziņā pievērsīs jūsu uzmanību tam, ko īsti un kad viņa firma ir piegādājusi Krievijai, ja viesis ir no Padomju Savienības. Pēc tam jūs iepazīstinās ar visiem firmas vadītājiem, kuru rokās kādreiz ir bijis prezidenta zizlis un kuri tagad no fotogrāfijām vienaldzīgi noraugās uz jums un. citiem viesiem, kurus, tā sakot, apstrādās pēc iesakņojušās tehnoloģijas.

Pašreklāma jeb vienkārši savas firmas reklāma ir ļoti izplatīta parādība. Neviens nav pārvarējis kārdinājumu kļūt populāram, ja ne uz firmas plāksnītes, kas piestiprināta automobilim, tad kaut vai uz aproču pogām vai bikšturiem. Paņēmieni dažkārt mēdz būt ļoti dažādi un asprātīgi, bet dažreiz muļķīgi un primitīvi.

Savā laikā Fords pastāstīja: «Reiz es braucu gar kapsētu un pamanīju, ka kapracis rok milzīgu bedri. Es pabrīnījos un jautāju viņam: «Kas noticis? Vai jūs gribat apbedīt veselu ģimeni?» — «Nē,» viņš atbildēja, «šis kaps ir domāts tikai vienam cilvēkam.» — «Bet kāpēc viņam vajadzīgs tik milzīgs kaps?» es jautāju. Vecais kapracis pakasīja pakausi. «Redzat, kāda lieta. Cilvēks, kuru paredzēts šeit apbedīt, bija liels savādnieks. Viņš savā testamentā uzrakstījis, lai viņu apbedī savā Forda mašīnā, jo tā viņu līdz šim esot iznesusi no jebkuras bedres, var būt, ka iznesīs arī no pēdējās.»»

Te Fords veikli reklamē savu produkciju, savu firmu un, protams, arī savu vārdu.

Vecās firmas mīl izveidot muzejus, kur tās eksponē vecās un modernās mašīnas. Ar to sevišķi izceļas Henrija Forda firma.

Daudzām, varētu teikt, pat visām-firmām ir demonstrēšanas zāles, kur var apskatīt, parasti tai darbojoties, iekārtu, kuru ražo un pārdod firma. Tāda zāle nereti atrodas blakus eksperimentālajam ceham un projektēšanas organizācijai. Demonstrēšanas zālēs salīdzināšanas nolūkā parasti parāda ne vien pašas modernākās, bet arī pašas vecākās mašīnas. Tomēr tas nav tikai muzejs.

1959. gadā Baltimorā man parādīja šādu dzelzceļa transporta muzeju. Tur glabājas pirmās tvaika lokomotīves un vagoni, kādi savā laikā tika ražoti. Sīs vecās mašīnas atstāj lielu iespaidu.. Zemas tvaika lokomotīves ar milzīgu melnu skursteni. Daži veco lokomotīvju modeļi darbojas. Man pastāstīja, ka šādas mašīnas filmu uzņemšanai nereti nomā slavenie Holivudas kinokombināti.

Izstādes zālē, kurai ir parasta lokomotīvju apgriešanās loka forma, pie vienas sienas karājas milzīgs dēlis. Uz tā redzamas preču zīmes no tām pasaules firmām, kas savā laika ražoja lokomotīves.

— Kāpēc šeit ir atstāta vieta? — es jautāju.

— Mēs tur gribētu novietot kādas Krievijas rūpnīcas emblēmu, kura ražo tvaika lokomotīves, — atbildēja saimnieks un tūlīt piebilda: — Cik man zināms, Krievija vēl joprojām ražo tvaika lokomotīves?

Man bija ļoti patīkami atbildēt, ka Padomju Savienības rūpniecība, kaut arī apmēram desmit gadus vēlāk nekā ASV, pilnīgi pārgājusi uz dīzeļlokomotīvju un elektrolokomotīvju ražošanu.

Vēlāk mēs nosūtījām uz Baltimoru emblēmu no kādas tvaika lokomotīves, kuru savā laikā bija ražojusi Krievijas rūpniecības veterāne, tagad pilnīgi atjauninātā Maskavas apgabala Kolomnas dīzeļlokomotīvju rūpnīca. Šeit kādreiz autors uzsāka savas darba gaitas, strādādams par inženieri, un daudz ko iemācījās no šī lieliskā kolektīva strādniekiem un meistariem.

Reklāmā Amerikas Savienotajās Valstīs pārvērtusies par fetišu. Amerikāņi patiešām domā, ka bez varenas reklāmās nevar iztikt un ka tirdzniecība zaudēs savu impulsu un bizness apsīks. Reklāmās metodes ir izstrādātas ļoti sīki, un to mērķis ir panakt, lai preces tiktu pārdotas, realizētas un lai iegūtu peļņu.

ASV biznesmeņi doma, ka padomju saimnieciskajiem darbiniekiem trūkst pietiekamu ierņaņu reklāmas organizēšana. Kāds amerikānis, gribēdams mums šajā joma palīdzēt, reiz atsūtīja uz Padomju Savienību reklāmas tekstus, ieteikdams tos izmantot automobiļa «Zaporožecs» pārdošanas veicināšanai.

Sniedzam divus no astoņiem šim tematam veltītajiem variantiem.

Pirmais variants:

«Visiem zināms, ka «Zaporožeca» īpašnieki ir vislaimīgākie cilvēki pasaulē. Un tas nav nekāds brīnums. Ar vienu galonu degvielas jus varat ar «Zaporožecu» nobraukt 35 jūdzes, un bez tam to var viegli iedarbināt jebkurā klimatā ... Tūlīt pasūtiet sev «Zaporožecu»!»

Otrs variants:

«Kad ceļš kļūst patiešām grūts, jus varat paļauties uz «Zaporožecu», kuram ir papildu jauda, kas dod iespēju uzbraukt šajos kalnos lietainā naktī.»

Komentāri, kā mēdz teikt, lieki.

Es jau teicu, ka daudzie žurnāli un laikraksti ir pilni ar reklāmu. Dažos no tiem reklāmu materiāls aizņem 60—70% no visa apjoma. Te vēl japiebilst, ka arī rakstos, kurus publicē šajos preses izdevumos, tāpat tiek reklamētas firmas un to preces. Stāstos un zinātniskos rakstos, aprakstos un romānos, kinofilmu scenārijos, biezu un plānu grāmatu priekšvārdos vienmēr var atrast reklāmas elementus.

Daudzi žurnāli un laikraksti galvenokārt eksistē no ieņēmumiem, kurus dod reklāmas sludinājumi un ilustrācijas.

Ja pircējs izlasītu visu reklāmu tikai par kaut kādu vienu preci, viņam būtu grūti izvēlēties noteiktu šīs preces veidu.

Vairāk nekā pirms diviem gadu desmitiem Standartu biroja direktors Džordžs H. Berdžess paziņoja, ka «Amerikā ir 300 ananasu šķirnes, 500 sinepju šķirnes, 1000 zirņu šķirnes, 1000 konservētā laša šķirnes, 1000 konservēto persiku šķirnes, 4500 kukurūzas konservu šķirnes un 10000 kviešu miltu šķirnes...» Bet tagad ir paradījušās atkal jaunas preces un veco preču jauni paveidi. Pat tad, ja ņemam vēra, ka dažas preču šķirnes vairs neeksistē, mākslīgi radītais preču komplekts ir ļoti liels, un tā pastāvēšanu neattaisno praktiskas vajadzības. Patiešām, kam gan ir vajadzīgs 10000 kviešu miltu šķirņu? To visu radījusi reklāma, kas visbiežāk izpaužas kā varmācības forma pret pircējiem. Reklāmā pariet savā pretstatā. Informācija par cilvēka vajadzībām paredzētajām precēm pārvēršas par ieroci pret cilvēku, kas radījis reklāmu.

Tagad Savienotajās Valstīs ir atrasti jauni līdzekļi, kas veicina reklāmas iedarbību uz cilvēku. Televīzija un radio, magnetofona lente un elektronika, visu veidu elektroenerģija, krāsainā fotogrāfija, kino un stereofonika, optikas sasniegumi un daudz kas cits padara reklāmu par varenu spēku.

Taču arī vecie paņēmieni tiek labi izmantoti. Saudzīgi tiek saglabāti firmu nosaukumi, pat ja tie vairs neatbilst sākotnējai idejai, kā arī to cilvēku vārdi, kuri padarījuši firmu slavenu. Reklāmā noslīpē ne vien frāzes, bet ari katru vārdu, katru pieturas zīmi, lai spēcīgāk ietekmētu pircēju.

Maldīgi būtu domāt, ka reklāma ir vienkāršā lieta. Lai ietekmētu cilvēku, lai padarītu viņu par pircēju, vajadzīga meistarība. Ar vardu un fotoattēlu daudzumu vien to ne: var panākt. Tāpēc reklāmas speciālistu darbs tiek atalgots nevis pēc iespiedzīmju skaita un ne pēc laukuma, ko aizņem zīmējums, bet gan atkarībā no efektivitātes. Jo īsāks un izteiksmīgāks ir teksts un attēls, jo augstāk tie tiek vērtēti. Parastās rakstnieku honorāru likmes, ko maksā par autorloksni, te nav piemērotas. Dažreiz divu vajadzīgu vardu atrašanai jāizlieto milzum daudz laika un spēka, bet garu un izplūdušu rakstu var uzrakstīt 30—40 minūtēs. Kadriem jābūt ļoti kvalificētiem, un viņus šim nolūkam rūpīgi gatavo.

Lielās ASV reklāmas sabiedrības «Mackeyen Ericson» viceprezidents misters Džonsons, kas 1967. gada vasara apmeklēja Maskavu, pastāstīja, ka katrā ASV augstākajā mācību iestādē ir reklāmas kurss, bet komercskolās visā apmācību laikā katru mācību dienu vidēji 30 minūtes studē reklāmu. Reklāmas kursa programmā ir ne vien reklāmas organizācijas tehnika un tās filozofiskā puse, bet audzēkņi tiek iepazīstināti arī ar poligrāfiju, grafiku,' psiholoģiju un daudz ko citu. Audzēkņi apgūst arī praktisko nodarbību kursu.

Reklāmas speciālistu sagatavošana ir jo svarīga tāpēc, ka pēdējā laikā reklāmai tiek izvirzīti arvien jauni un sarežģītāki uzdevumi. Starp citu, vārds «marketing», no angļu vārda «market» — tirgus, noiets, ieguvis jaunu nozīmi. Tas ir diezgan plašs jēdziens, kas vēl nav galīgi izveidojies. Pēc dažu speciālistu definīcijas, tā nav vienkārša noieta tirgus pētīšana un uzmeklēšana, bet šā tirgus organizēšana, esošo un jaunu preču virzīšana uz tirgu, rūpnieciskās ražošanas un preču reklāmas savstarpējā sadarbība. Reklāma kļūst komplicētāka.

Ņemot vērā, ka tas ir speciāls jautājums un tā sīka iztirzāšana nav šīs grāmatas uzdevums, atgriezīsimies pie pamattemata. Reklāmas paņēmieni ir ļoti dažādi, bet faktiski tiem visiem ir viens mērķis — popularizēt savas preces un firmas.

Minēsim kā piemēru firmas «Westinghouse» liftu reklāmu: «Tagad ievērojamākās ēkās 61 valstī uzstāda jaunu firmas «Westinghouse» liftu grupu. Ja tie ir firmas «Westinghouse» lifti, tad jūs varat būt par tiem droši (par to kvalitāti).»1

Lasītājam nebūs grūti pamanīt, ka šajā sludinājumā nav vērojama kautrība, vismaz šai firmai tādas nav. Vārds «kautrība» nav populārs Amerikas Savienotajās Valstīs, tādēļ to bieži aizmirst.

No modes nav izgājis arī tads paņēmiens, ka sliktāka prece tiek vairak reklamēta un pārdota par augstāku cenu. Amerikāņu pircējs, pārmaksājis dažus dolārus, naivi iedomājas, ka viņš ir iegādājies labāku preci. Reklāma hipnotizē.

Līdz pat šai dienai reklāmā tiek izmantots «komerciālās patiesības» jēdziens. Šā paņēmiena būtība ir šāda: «Vienmēr sakiet patiesību. Sakiet daudz patiesības. Sakiet daudz vairāk patiesības, nekā no jums gaida. Nekad nesakiet visu patiesību.»[16] [17]

Minēsim piemērus.

Kairu reizi, kad sākas reklāmas kampaņa sakarā ar jauna vieglā automobi|a parādīšanos tirgu, amerikāņu uzņēmēji skaļi paziņo, ka jaunajam automobilim ir daudz spēcīgāks motors nekā agrākajiem automobiļiem. Taču pie tam tiek noklusēts, ka gandrīz visu motora jaudas pieaugumu aprij mašīnas gabarītu un svara palielināšanās, automātiskās pārnesumu kārbas un gaisa kondicionēšanas ierīces uzstādīšana. ASV rūpnīcu īpašnieki reklāmas nolūkā pārspīlēti palielina motora jaudu.

Pazīstamo amerikāņu dzērienu «Coca-Cola» ļoti plaši reklamē visā pasaulē. Grūti atrast kādu citu preci, kura tik uzbāzīgi tiktu piedāvāta pircējiem. Šo dzērienu neparasti dāsni slavina. Reklāmā bazūnē, ka «Coca-Cola» ieteicams visiem un jebkurā laika, ka tas palīdz paciest karstumu un lielu gaisa mitrumu, ka tas ir tonizējošs līdzeklis, uzlabo garastāvokli utt. Visas šā dzēriena pozitīvās īpašības grūti uzskaitīt. Liela daļa no tām atbilst īstenībai.

Taču reklāma nekad nerunā par to, kādu ļaunumu var nodarīt «Coca-Cola». Patiešām. Koku pagatavo no kokaīn-krūma lapām, kas aug tropos un satur kokaīnu. Tas veicina slimīgu pieradināšanos pie kokaīna, bet tas ir bīstami. Kola ir īpaša tropiska koka augļi — rieksti. Šie rieksti satur vairāk kofeīna (1,2—2,4%) nekā kafija, kura uzbudina sirdi, smadzenes, nervu sistēmu utt. Starp citu, šāda iedarbība ir ļoti kaitīga personām, kam paātrināta sirdsdarbība, kas viegli uzbudināmas, kas slimo ar kuņģa čūlu utt. Taču šos sīkumus reklāma, protams, noklusē, ievērodama noteikumu, ka nekad nav jāsaka visa patiesība.

* * *

Amerikāņu praktiskums kapitālisma apstākļos pirmām kārtām vērsts uz darbaļaužu un it īpaši strādnieku šķiras ekspluatācijas pastiprināšanu. Tieši tas dod iespēju kapitālam iegūt visaugstāko peļņas ražu.

K- AAarkss savā «Kapitālā» citē kada autora vārdus, kurš bija saskatījis kapitālistiskās iekārtas galveno motīvu: «Kapitāls baidās no peļņas trūkuma vai no pārāk mazas peļņas, tāpat kā daba baidās no tukšuma. Bet, ja ir pietiekama peļņa, kapitāls kļūst drošsirdīgs. Nodrošiniet 10 procentu, un kapitāls atļauj sevi visādi izlietot;

nodrošiniet 20 procentu — viņš kļūst rosīgs, 50 procentu — viņš noteikti gatavs lauzt sev kaklu, 100 procentu — viņš min ar kājām visus cilvēku likumus, 300 procentu — nāv tāda nozieguma, kuru viņš neriskētu izdarīt, kaut arī draudētu karatavas.»1

Šā principa vārdā praktiskā Amerika ir izstrādājusi daudz dažādu paņēmienu. Taču, neraugoties uz to, ka visas problēmas, kas saistītas, piemēram, ar darba intensifikāciju, tiek izstrādātas ļoti rūpīgi, amerikāniskajā stilā un metodē dažkārt gadās nopietnas kļūmes un dažos gadījumos netiek sasniegts mērķis. Strādnieku šķira pretojas tiem, kas tik neatlaidīgi grib pārvērst strādnieku par mašīnas piedēkli. Šajā ziņa raksturīgs ir lielās plaukstošās sabiedrības «General Motors» strādnieku streiks. Šī firma

1964. gada pirmajā pusgadā ieguva 536 miljonus dolāru peļņu, kas ir visaugstākā peļņa, ko 56 pastāvēšanas gados ieguvusi «General Motors». 1964. gada septembrī 260 tūkstoši strādnieku pieteica streiku. 89 automobiļu rūpnīcas partrauca darbu. Strādnieki cīnījās pret darba intensifikācijas sistemātisku pieaugumu, kas tiek novesta līdz galējībai. Un nekādi kapitālistu triki, nekādas viņu vispilnīgākās metodes nespēja novērst šo streiku. Cīņa neapsīkst ne uz brīdi. Streiku vilnis aug un, veļoties no viena rajona uz otru, no vienas nozares uz otru, satricina ASV ekonomiku.

Amerikāņu lietišķums pastāvīgi tiek pilnveidots. Rodas jauni paņēmieni, kuros atspoguļojas valstī un visā pasaulē notiekošās parmaiņas. Tiek atrasti arvien jauni paņēmieni peļņas iegušanai. Saimniekošanas paņēmieni, kurus radījis kapitālisms, kalpo kapitālam. Taču grūtības arvien vairāk aug, bet paņēmienu krājumi, kaut arī tie tiek papildināti, nevar glābt ASV ekonomiku no ražošanas anarhijas, nedod receptes pret krīzēm, neatbrīvo sabiedrību no bezdarba un citām neārstējamam kapitālisma slimībām.

Tā saucamais amerikāniskais dzīves veids pamatojas uz cilvēka klanīšanos naudas varas priekšā. Bagātība, vienalga, kādā veidā tā iegūta, kļuvusi par daudzu cilvēku sapni. Kapitālisma apstākļos bagātību parasti nevar iegūt ar darbu. Daudzie gadījumi, kad bagātība iegūta krap-niecības ceļā, tai skaitā, ņemot kukuļus, zogot, izmantojot dienesta stāvokli utt., rāda, ka tur, kur valda iedzīvošanās

» Sk. K. Markss. Kapitāls, R., LV1, 1951, 1 sēj., 721. lpp.

kāre un dzīšanās pēc naudas, nevar neattīstīties un neaugt noziedzība. Tur, kur valda «svētais» privātīpašums, noris sīva nekaunīga cīņa par ta palielināšanu un pārdalīšanu, tiek laistas darba visrupjākās, visnegodīgākās un varmācīgākās privātīpašuma «svētās» neaizskaramības pārkāpšanas formas, cilvēks nežēlīgi ekspluatē cilvēku, tāda ir viena no kapitālistiskās sabiedrības pretrunām.

GĀJĒJIEM VAIRS NAV KUR SOLI SPERT

Nestaigā pa slīpu nogāzi, nošķiebsi papēžus.

Kozma Prutkovs

Ikviens, kurs nokļūst Savienotajās Valstīs un izbrauc ar automobili ārpus pilsētas, neredz gājējus, kuri pie mums parasti diezgan kuplā skaita iet gar ceļu malām, bet dažreiz arī pa pašiem ceļiem. Uz ASV ceļiem gājējiem nav vietas. Visi ceļi šeit līdz pēdējai iespējai pieblīvēti ar automobiļiem. Amerika ir automobiļa gūsta!

Pa pirmšķirīgajiem ASV ceļiem brauc visdažādāko mārku un klašu automobili, visdažādākās krāsās, gan vieglie un kravas automobiļi, gan veci un jauni, kas tikko nākuši no konveijera, gan ar samīcītiem sāniem, gan ar piekarinātiem talismaniem un uz logiem uzlīmētām zīmēm, kuras liecina par tūrisma braucieniem, gan arī bez šiem atribūtiem. Automobiļu logos ņirb gan nopietnu cilvēku sejas, kuri sēž pie stūres rata, gan bērnu apmierinātās sejiņas, gan pakaļējos sēdekļos snaudoši sirmgalvji un sirmgalves, gan suņu purni. Nereti sastopami vieglie automobiļi ar piekabēm, uz kuram viegli un vienkārši uzmontēta parastā laiva. Šāds amerikānis brauc makšķerēt. Milzigos lepnos jaunos «Kadilakos» parasti sēž divi vai trīs, bet nereti tikai viens pasažieris. Toties mazās un vecās mašīnas ir bāztin piebāztas. Noplukuši un apbružāti automobiļi līdz pēdējai vietiņai piebāzti ar nēģeriem vai puertorikāņiem. Savienotajās Valstīs pasažieru skaits mašīna nav ierobežots. Svarīgi ir, lai durvis būtu aizvērtas un lai neviens nesēdētu uz radiatora vai bagāžnieka. Veselas ģimenes — 8—10 cilvēki — aizņem visu automobiļa virsbūves iekštelpu.

Kādi tikai kravas automobiļi nav redzami ASV ceļos! Tur ir bezgalīgi daudz spilgti izkrāsotu cisternautomo-biļu, milzīgi gaiši refrižeratori, spēcīgie čaklie vilcēji ar puspiekabēm, automobiji ar 12—15 m garām kravas kastēm, ar un bez furgoniem. Turp un atpakaļ šaudās parastā tipa kravas automobiļi ar režģotām kravas kastēm, ar augstiem bortiem un vispār bez bortiem, ar gludu platformu. Ar pēdējiem pārvadā lielus konteinerus. Laiku pa laikam traucas tehniskās palīdzības automašīnas. Te ir redzami milzīgie dīzeļautobusi, kam pa visu bortu uzzīmēts skrejošs suns, kas, pēc transporta sabiedrības domām, simbolizē ātrumu. Bet ātrums tiem, patiešām, nav mazs: autobusi brauc ar ātrumu 100—120 km stundā un pat vēl ātrāk.

Kravas automašīnas pārvadā visdažādākās kravas: pienu, sviestu, gaļu, apavus, apģērbus, televizorus, govis, cūkas, aitas, vistas, metālus, cementu, šķidro gāzi, benzīnu un daudz ko citu. Man negadījās redzēt, ka mašīnas vestu malku, sienu, salmus, baļķus u. tml.

Trasēs pārsvarā ir kravas automobiļi ar lielu celtspēju. Mazās kravas mašīnas sastopamas retāk. Ļoti maz kravas automobiļu brauc bez kravas.

ASV ceļos nav redzami ne velosipēdi, ne mopēdi, ne motorolleri, ne motocikli. Tiem, tapat kā gājējiem, nav vietas. Šādi transporta līdzekļi nav iemantojuši popularitāti amerikāņu lielākajā daļā. Salīdzinot ar automobiļiem, Amerikas Savienotajās Valstīs ražo ārkārtīgi maz motociklu, motorolleru, mopēdu, velosipēdu utt. Motociklus un motorollerus visvairāk ieved no Japānas un Itālijas, un tos izmanto galvenokārt sportam.

Automobiļi Amerikas Savienotajās Valstīs ir visur. No to trokšņa un gāzēm gandrīz nekur nevar patverties. Riepu šņākoņa, sadegušā benzīna gāzes, eļļas un gumijas smaka jūs vajā ik uz soļa. Automobiļi jums neliek mieru pat pilsētas parkos.

Jā, grūti klājas gājējiem mūsdienu Amerikā. Pat kinofilmas šeit noskatās, sēžot automobilī. Visā valstī atklātos laukumos iekārtoti kinoteātri, kur atbrauc ar mašīnu, nopērk biļeti un atbilstoši tai /ieņem savu vietu, kas ir piemērota automobiļa stāvēšanai. Arī šajā kinoteātrī gājējiem nav vietas.

Mašīnas traucas kā suņu bars, kas norāvies no ķēdes. Rēkdamas, apdzīdamas cita citu, gatavas saplosīt cita citu, tās traucas pa daudzajiem Savienoto Valstu ceļiem.

Straujais kustības temps pārņem visas mašīnas. Neraugoties uz policijas uzraudzību, neraugoties uz uzstādītajam radara iekārtām un helikopteriem, kas kontrolē mašīnu ātrumu uz ceļiem, neraugoties uz simtiem tūkstošu uzrakstu, kas ierobežo ātrumu, satiksmes noteikumu pārkāpumi ir kļuvuši par vispārēju ieradumu. Noteiktā ātrumā pārsniegšana ir kļuvusi par masveidīgu parādību. Rodas iespaids, ka nevis cilvēki vada mašīnas, bet ka mašīnas nosaka cilvēkiem kustības ātrumu. Ātrums aug, bet reize ar to palielinās ari avāriju skaits.

Tādā pašā tempa uz ceļiem strādā avārijas dienests. Vismazākā kustības aizkavēšanās uz ceļa tūliņ izraisa policistu rosību, kuri nekavējoties izaug kā no zemes. Samīcītas vai lupatās sadauzītas mašīnas ātrā tehniska pali-dziba aizvāc uz izgāztuvi, protams, par īpašu maksu. Tiesa gan, dažreiz nav no ka prasīt šo īpašo maksu, jo pasažieri nereti iet bojā kopa ar mašīnu. Mašīnas atliekas tiek novāktās ļoti ātri, lai nepadarītu drūmu ceļa ainu, bet galvenais, — lai nekavētu kustību.

Jāsaka, ka šoferi un pasažieri ir pieraduši redzēt sadauzītas mašīnas. Tomēr, ieraugot uz sāniem apgāzušos mašīnu ar samīcītu virsbūvi un sasistu motoru, šoferis tūlīt samazina ātrumu, stingrāk ieķeras stūrē ar abām rokam, pārtrauc sarunāties ar pasažieriem, vērīgāk ieurbjas ar acīm ceļā. Viņu pilnīgi pārņem mašīnas vadīšanas process. Viņš ir kļuvis pati uzmanība. Bet, kad nobraukti kādi 20 km, viņa sasprindzinājums atslābst. Viņš atkal brauc tapat kā iepriekš, kā cilvēks, kas nejūt briesmas. Viņš tā aizraujas ar sarunām, ka sāk žestikulēt ar rokam, turot stūri tikai ar v.jenu roku, bet dažkārt uz brīdi to pavisam atlaiž vaļā.

Mašīnu kustība uz ceļiem kļūst arvien intensīvāka, bet pirmssvētku dienās tā vienkārši nav izturama. Pirms lieliem svētkiem īpaši policijas dienesti izdara prognozi par gaidāmo upuru skaitu šajās dienās. Par to ciniski pastāsta avīzēs. Parasti tiek nosaukti divi skaitļi: bojā gājušo un ievainoto skaits šajā dienā iepriekšējā gadā un paredzamais upuru skaits gaidāmajos svētkos.

Ļoti daudz cilvēku iet bojā ziemsvētkos un Jaungada. Bet sevišķi daudz nogalināto un ievainoto mēdz būt vasaras svētkos — 4. jūlijā un Strādnieku dienā^18. Šīm dienām pastiprināti gatavojas sanitārās mašīnas, ātrā tehniskā palīdzība, slimnīcas un hospitāļi, tiek palielināts dežurējošā medicīniska personālā skaits.

Raksturīgi, ka Jaungada naktij gatavojas arī veikali. Sevišķi dzīvajās Ņujorkas ielas, kur sapulcējas daudz iereibušu cilvēku, veikalu skatlogus nožogo ar izturīgiem koka, bet dažreiz arī metālā vairogiem un dažādiem aizžogojumiem. Tas tiek darīts tāpēc, ka šajās dienas policija netiek galā ar iereibušo ļaužu pūļiem. Šajā nakti pēc nerakstītas tradīcijas atļauts pat pajokot ar policistiem. Vigiem draudzīgi uzsit uz pleca, novēl laimes Jaunajā gadā, parausta aiz cepures naga. Un viņi neceļ nekādus iebildumus, paši it ka kļūst par Jaunā gada sagaidītajiem. Varat iedomāties, kas šaja laika notiek uz ceļiem, kad iereibuši cilvēki sēžas pie stūres un ved savus draugus vai tuviniekus uz mājām.

Dažreiz trakajā plūsmā iekļaujas policijas mašīna, kas. kursē šajā ceļa posma. Ta brauc ar normālu ātrumu, un tai sekojošās mašīnas neuzdrošinās apdzīt policijas mašīnu, kur pie stūres cienīgi sēž ražena auguma policists. Bet ta ir tikai epizode, drīzāk jāsaka, mirklis. Policijas mašīnas maršruts beidzas, šoferi atkal palielina ātrumu, un viss iet pa vecam. Ta ir sava veida psihoze, ko radījis kustības straujums un mašīnu plūsmas dinamika, tā ir hipnoze, kuras vara atrodas automobiļu šoferi.

Cilvēks kalpo automobilim. Uz ASV ceļiem maksimālais atļautais ātrums ir 80—100 km stundā, bet faktiski tas visbiežāk ir 110—130 km stundā. Nereti ātrums sasniedz 150 un pat vēl vairāk km stundā. Braucot ar tādu ātrumu, vismazākās šofera kļūdas dēļ saduras vesela grupa mašīnu un iet bojā pasažieri. Ar atsevišķu mašīnu avarijas notiek reti.

Lieliskie amerikāņu ceļi padara šo ātrumu mazāk jūtamu pasažieriem un šoferiem, it īpaši tad, ja blakus jūsu mašīnai ar vēl lielāku ātrumu traucas citas mašīnas un jus neredzat ceļa malas.

Gandrīz visi pieaugušie iedzīvotāji prot vadīt automobili. Tiesa gan, retais prot remontēt mašīnu vai novērst kaut vai sīkus defektus. Bet šim nolūkam uz ceļiem ir īpaši dienesti. To ir daudz, un tie strādā nevainojami. Daudzi šoferi nemaz nezina, kā nomazgāt mašīnu, kā iepildīt tajā benzīnu. Amerikāņu servisa apstākļos tas no šoferiem arī nemaz netiek prasīts. Pats svarīgākais ir tas,

lai automašīnas vadītajam vai īpašniekam būtu nauda un lai viņš varētu samaksat par pakalpojumiem, par benzīnu, eļļu, rezerves daļām, par braucienu pa ceļiem, tiltiem u. c.

Uz katra ceļa samērā nelielā attālumā viens no otra ir dažadu firmu benzīna tanki un remonta punkti. Te var papildināt krājumus gan automobiļi, gan to pasažieri. Šeit mašīnu nomazgā, notīra stiklus, pārbauda gaisa spiedienu riepās, un, ja tas nav pietiekams, tad piesūknē riepas atbilstoši normai, iepilda degvielu un eļļu. Ja vēlaties, 2—3 minūšu laika jusu automobilis ar hidrauliskā celtņa palīdzību tiek pacelts tada augstumā, ka jūs varat redzēt visu tā ritošo iekārtu. Pēc tam tiek pārbaudītas un noregulētas bremzes, ja vajadzīgs, tiek nomainīts amortizators. Vārdu sakot, te tiek pārbaudīts viss līdz pēdējam sīkumam un pēc tam vēl jums pateiksies par to, ka esat izmantojuši tieši šī un ne cita punkta pakalpojumus. Maksāt var skaidrā naudā, ar čeku vai arī pēc kredīta kartītes. Ja tikai ir ar ko maksat.

Blakus benzīna tankam bieži vien ir ēdnīca, kafejnīca, restorāns vai kaut kas tamlīdzīgs, kur var uz ātru roku uzkost. Pie benzīna tanka ir ari rezerves daļu noliktava, veikals, kur speciālā iesaiņojumā var nopirkt smērvielas, krāsu, dažādus materiālus, tā sakot, automobiļa tualetes piederumus, piemēram, mazgāšanas līdzekļu komplektu, zamšādas gabalu slaucīšanai un šofera darba rīkus. Benzīna iepildīšanas stacijā katrā ziņā ir telefons un telefona abonentu saraksts un ceļu karte.

Uz ceļiem bieži sastopamas viesnīcas, tā saucamie moteļi, kur var atrast pajumti ne tikai cilvēki, bet arī mašīnas. Šeit ir pilna apkalpošana tada pašā līmenī kā pilsētas viesnīcās.

Ja jums nepieciešams tikai piesūknēt riepas, tad to bez maksas izdara vai nu pats šoferis, vai arī apkalpojošais personāls. Šim nolūkam katrā stacijā ir kompresors un automātiska ierīce gaisa iesūknēšanai precīzi līdz noteiktajam spiedienam.

Tādos apstākļos šoferu pienākumi ir stipri vienkārši. Sakarā ar konkurenci benzīna tanku valstī ir vairāk nekā nepieciešams apkalpošanai, pat ņemot vērā automobiļu transporta attīstības perspektīvas. Bet kapitālistiskā Amerika pie tādām parādībām ir pieradusi.

Gandrīz vai lielāko daļu vieglo mašīnu vada sievietes. Viņas mierīgi sēž pie stūres gan tad, kad brauc uz vei-uo kalu vai ciemos uzspēlēt kārtis, gan tad, kad ved savu ģimeni vai paziņas, kuru vidū ir vīrieši, kas bez kaut kāda stingrāka uzkožamā ir paguvuši izdzert pāris glāžu viskija vai kokteiļa. No šā viedokļa uz sievietēm kā automašīnu vadītājām var vairāk paļauties.

Tiesa gan, satiksmi uz ceļiem stipri apdraud ļoti vecas sievietes, kas slikti redz, vēl sliktāk dzird un dažreiz nevar bez citu palīdzības piesēsties pie stūres vai izkāpt no mašīnas.

Satiksmes drošība ir vēl vairāk apdraudēta, ja pie stūres sēžas iereibis vīrietis. Mašīnas vadīšanu iereibušā stāvoklī neuzskata par sevišķu noteikumu pārkāpumu. Policija nepārbauda, vai mašīnas vadītājs ir vai nav iereibis, kamēr nav notikusi avārija vai katastrofa, kad iereibuma pārbaudei vairs nav nekādas praktiskas nozīmes. Sīkās avārijas policija gandrīz nemaz neievēro.

No vairākiem gadījumiem, kad šoferi, ar kuriem mums gadījās sastapties, bija iereibuši, atmiņā sevišķi iespiedušies divi gadījumi.

Viens šāds gadījums bija vasarā Vašingtonā. Aļūsu vēstniecība atrodas dažu minūšu gājienā no Balta nama — visu ASV prezidentu rezidences. Pabeiguši darbu vēstniecībā, mēs ar vienu no darbiniekiem devāmies pārnakšņot uz viesnīcu, kas atradās netālu. Pa slikti apgaismoto ielu ātri brauca automobiļi. To bija mazāk nekā dienā. Maksimālās slodzes stundas jau sen bija pagājušas. Blakus ietvei, kā parasti, stāvēja daudz mašīnu. Pat Vašingtonā nepietiek garāžu vai vienkāršu stāvvietu.

Aiz ziņkārības mēs sākām apskatīt kādu jaunu automobiļa modeli. Mašīna bija zema, ar dinamiskām formām. Pie mašīnas mēs ieraudzījām tās īpašnieku. Viņš iznāca, pareizāk sakot, izstreipuļoja no blakus esošā nama, jo bija stipri iereibis, tik tikko aizkūlās līdz automobilim, ilgi meklēja vietu, kur iebāzt atslēgu, lai atvērtu mašīnas durvis, un beidzot, burtiski, četrrāpus uzrausās uz sēdekļa, skaļi aizcirzdams durvis. Pārsteigti mēs gaidījām, kas notiks tālāk. Iereibušais cilvēks ilgi rosījās, mēģinādams iedarbināt motoru. Drīz vien 300 zirgspēku motors atdzīvojās, un mašīna palēkdamās ienira ielas necaurredzamajā tumsā.

Kādu citu reizi mēs braucām no Ņujorkas uz Glenko-vas miestiņu, kur atrodas padomju kolonijas vasarnīca. Mušu šoferis bija tikko atbraucis no Padomju Savienības [19]

un ceļus vēl labi nepazina. Nobraukuši apmēram pusceļu, mēs nolēmām pārliecināties, vai braucam pareiza virziena. Izkāpuši ceļa mala, pacēlām rokas, lai apturētu kādu mašīnu un pajautātu vadītājam. Bet mašīnas svilpdamas traucās pa asfaltu, to vadītāji nepievērsa mums nekādu uzmanību.

Beidzot bija dzirdama griezīga skaņa, ko radīja strauja bremzēšana, pēc tam grants švirkstēšana ceļa mala, un mašīna, kas pirms tam traucās vismaz- ar 120—130 km ātrumu, apstājas pārdesmit metru no mums.

Izbāzis galvu pa sānu lodziņu, iereibis šoferis noklausījās mūsu jautājumu un saka kaut ko nesaprotamu murmināt. Viņa galva turējās ne visai droši, bet kreisā roka ļengani ka pataga karajās pa atvērto logu. Zaudējis cerību mums kaut ko jēdzīgu pateikt, viņš ar gurdenu roku noradīja uz pagriezienu, kas bija redzams mazliet talak. Pec tam viņš mēģināja pasmaidīt un, padevis pilnu gāzi, it ka ar piešiem būtu iespiedis zirgam visjutīgākajā vietā, iekļāvās vispārējā mašīnu plūsma un, turpinādams vadīt automobili ar vienu roku, ātri pazuda no mūsu redzes loka. Nav nekāds brīnums, ka ASV automobiļu katastrofu ziņā ieņem vienu no pirmajām vietām pasaulē.

Dzīvodami vasarā Glenkovā, daži mūsu biedri apmeklēja netālo pludmali. Ta atrodas 20 minūšu gājienā attālumā. Kad tu ej gar ceļa malu un tev garam trauc automobiļi, tad tu jūti amerikāņu izbrīnās pilnos skatienus. Viņi nav pieraduši redzēt gājējus. Te tikai brauc.

Amerikāņu propaganda apgalvo, ka nav vairs tālu tas laiks, kad visiem ASV iedzīvotājiem piederēs automobiļi. Vidēji jau tagad katrai ģimenei ir vieglais automobilis. Pievērsiet uzmanību: tieši vidēji. Tas ir slavenais amerikāņu vidējais rādītājs! Vidēji hospitālī slimnieku temperatūra vienmēr ir normāla, tikai vieni mirst, bet citi izveseļojas. Pēc mašīnu un iedzīvotāju skaita visi ASV iedzīvotāji vienlaikus var iesēsties automobiļos un doties ceļa, atstājot kotedžas, debesskrāpjus, fermas, iestādes, rūpnīcas un fabrikas pilnīgi tukšas. Taču lielai daļai amerikāņu mašīnu nav.

Lietas būtība ir tā, ka bagātām ģimenēm pieder vairākas mašīnas. Tur katram pieaugušam ģimenes loceklim ir savs automobilis, bet ģimenes galvai — divi. Taču daudzām ģimenēm vispār nav mašīnu. Tās, ja neiet kājām, tad izmanto metro, autobusu, tramvaju un citus pieejamus transporta veidus.

Bet vidēji Amerikas Savienotajās Valstīs tagad uz katriem 2,5 cilvēkiem, ieskaitot bērnus, ir viena automašīna. Automobiļu kopskaits 1963. .gadā bija 82,6 miljoni, tai skaitā 68,9 miljoni vieglo automobiļu. 1966. gadā automašīnu kopskaits sasniedza 94,1 miljonu, tai skaita vieglo automobiļu — 78,3 miljonus^20. Amerikas Savienotajās Valstis apmēram 87 miljoni cilvēku vada automobiļus, kuri nobrauc apmēram 950 miljardus automobiļu-kilomctru gada. Pēc amerikāņu speciālistu novērtējuma, 1975. gada Amerikas Savienotajās Valstīs būs 114 miljoni automobiļu, un tie nobrauks 1560 miljardus automobiļu-kilometru gada.

Milzīgais mašīnu skaits radījis daudz problēmu, ar kuru risināšanu nodarbojas amerikāņi. Dažas no tām viņi ir sekmīgi atrisinājuši. Jebkurā ASV vietā automobiļus katrā laikā apgādā ar degvielām, smērvielām un rezerves daļām. Uzcelts daudz stāvvietu un segto garāžu. Liels darbs veikts satiksmes regulēšanā.

Tomēr ielu satiksmes problēmas un mašīnu apgādāšana ar stāvvietām līdz šim vēl nav atrisināta un kļūst arvien aktuālāka. Stāvokli neglābj arī daudzstāvu garāžu celtniecība. Amerikāņi mēģina izkļūt no šā stāvokļa, novietojot automobiļus uz ēku plakanajiem jumtiem, pagraba telpas, izmantojot jebkuru tukšu laukumu. Mašīnas atstāj vienkārši uz ielām. Par stāvvietas izmantošanu ņem īpašu maksu. Bet lielajās pilsētās grūti atrast vietu pat īslaicīgai mašīnas novietošanai. Alašīnas īpašniekam, ja viņš tur savu mašīnu uz ielas, tā pēc īpaša grafika jāpārvieto no vienas ielas puses uz otru, lai ielu varētu notīrīt. Neviens pārkāpums netiek atstāts nesodīts. Naudas sods ka Damokla zobens karājas virs katra vienkāršā mašīnas īpašnieka vai vadītāja galvas, kuram nav savas garāžas. Ja automobilis novietots aizliegtā vietā, jāmaksā naudas sods, ja noteiktajā laikā nav samaksats par stāvvietās lietošanu, jāmaksā naudas sods utt.

Stāvvietu organizēšanu uzskata par izdevīgu biznesu. Ja tiek nojaukta veca māja, tad tās īpašnieks, kamēr tiek veikti priekšdarbi jauna nama celtniecībai, organizē

pagaidu maksas stāvvietu bez apkalpošanas un tūlīt gūst ienākumus.

Automašīna un ceļš ir kā dvīņu māsas. To organiskā vienība nosaka automobiļu transporta attīstības procesu.

Amerikāņiem ir izdevies sevišķi daudz paveikt ceļu būvniecībā. Viņi saka, ka automobiļi ir radījuši ceļus, un tas zināmā mērā ir pareizi.

Savienoto Valstu šosejas ir īsta nacionālā bagātība. Dažādu kategoriju šoseju kopgarums, pa kurām var braukt automobiļi, jau 1961. gadā sasniedza 5,75 miljonus km, tai skaitā pirmšķirīgu modernu ceļu bija 1,4 miljoni km. Uz tiem nav krustojumu vienā līmenī, un tāpēc tur nav sarkano gaismas signālu. Abos virzienos mašīnas var braukt četrās, sešās un astoņās rindās. Katrai rindai paredzēta vismaz 3 m plata josla. Bez tam šosejas malas ir nostiprinātas tā, lai tur varētu apstāties. Uz visiem ceļiem ir rūpīgi izgatavotas ceļazīmes.

Ļoti reti šosejas šķērso dzelzceļa sliežu ceļus vienā līmenī. Bet, ja tāds gadījums ir, tad dzelzceļa pārbrauktuve ir izveidota ļoti rūpīgi. Sliežu galviņas ir precīzi vienā līmenī ar ceļa segumu, sliežu starpa piepildīta ar dzelzsbetona plāksnēm un ir ļoti līdzena, tāpēc pasažieri, kas atrodas automobilī, parasti pārbrauktuves šķērsošanu gandrīz nemaz nejūt.

Maksimālās slodzes stundās, no rīta vienā virzienā, bet vakarā pretējā virzienā, Ņujorkas, Čikāgas un citu lielpilsētu galvenajās maģistrālēs vērojama aizraujoša aina. Tur kustība zināmu laiku notiek tikai vienā virzienā. Šajā laikā mašīnas brauc astoņās rindās. Tā ir vesela automobiļu lavīna, kas aprij cilvēka gribu. Šī aina ir vairāk nekā iespaidiga.

Jā, ceļu Amerikas Savienotajās Valstīs ir daudz, un tomēr tiek būvēti arvien jauni. Desmit gados, sākot ar 1956. gadu, federālā valdība bija paredzējusi kapitālieguldījumus ceļu būvei aptuveni 43 miljardu dolāru apmērā, neskaitot ieguldījumus no štatu vietējo budžetu līdzekļiem *. Tiek būvētas jaunas vismodernākās automaģistrāles vairāk nekā 50 tūkstošu km kopgarumā.

Sekojošajā tabulā sniegti šoseju būves izdevumi, ko sedz no valsts budžeta, štatu un vietējo valdības iestāžu budžeta (miljonos dolāru)2:

1 «U. S. News and World Report», 1958.

2 «Highway engineering handbook» N. Y., 1960.

14

1966. gadā šoseju būvei tika izlietoti 4,15 miljardi dolāru, t. i., saglabājās tas pats temps L

Kā ziņoja žurnāls «Engineering News Record», 1967. gadā visu tipu šoseju būvei tika izlietoti 15 miljardi dolāru. ASV valdība 1968. gadā paredzēja izlietot ce|u būvei 15,9 miljardus dolāru, tai skaitā zemes gabalu pirkšanai tika paredzēti 10,4 miljardi dolāru.

Visā pasaulē būvē šosejas. 1967. gadā ceļu būvei 146 valstīs izlietoja 32 miljardus dolāru salīdzinājumā ar 15 miljardiem dolāru 1957. gada. Tika novērtēts, ka 1968. gadā kapitālieguldījumi šoseju būvniecībā pārsniegs 33,5 miljardus dolāru^21 [22].

Līdzekļi, kurus izlieto ceļu būvei un uzturēšanai, ir milzīgi. Taču amerikāņi neaizmirst arī par peļņu. Ceļu būves izdevumi pilnībā atmaksājas. Ieguldījumu nevienmērība ceļu būvē izskaidrojama ne vien ar kara gadiem (1942—1945), bet arī ar iekšējo ekonomisko konjunktūru. Tomēr kapitālieguldījumu pieauguma tendence ir neapšaubāma, pat ja ņemam vērā, ka dolāra pirktspēja ir kritusies. Ceļu un administrācijas uzturēšanas izdevumi, sākot ar 1950. gadu, relatīvi samazinās. Tas notiek sakara ar ceļu būves organizācijas un tehnikas pilnveidošanos, projektēšanas līmeņa paaugstināšanos, materiālu un darbu izpildes kvalitātes uzlabošanos. Vislabāko ceļu būve vidēji izmaksā apmēram 750 tūkstošus dolāru par 1 km. Bet, ka mēdz teikt, dārgs ceļš ir vislētākais ceļš. Ceļu būves izdevumi ātri atmaksājas.

Ceļu būves izdevumu segšanā iesaista iedzīvotāju līdzekļus nodokļu veidā. To daudzveidība atkal liecina par amerikāņu izgudrošanas spējām tieši tur, kur runa ir par naudu. Te ir 1,1 cents uz 1 litru degvielas, 25 centi uz 1 kg riepu un kameru, 7,5 centi par 1 kg atjaunotās gumijas, gadskārtējais nodoklis no lielas celtspējas kravas automobiļiem, ko ņem 3 dolāru apmērā par katriem 450 kg, kuri pārsniedz 12 t mašīnas celtspēju, 10% nodoklis no kravas automobiļu, autobusu un treileru pārdošanas cenas. Bez tam paredzētas nodevas par braukšanu pa ceļiem, par tiltu lietošanu. Kā paši amerikāņi mēdz teikt, šoseju būvniecības programma vienmēr ir pamatojusies uz principa «maksā un brauc».

Bez tam bieži tiek publicēti dati par to, cik izdevīgi ir braukt pa labiem ceļiem, kaut ari pret samaksu. Te min skaitļus par degvielu un laika ietaupījumu, par ietaupījumu, ko dod riepu nodiluma samazināšanās, utt. Tiek pievērsta uzmanība prat tam, ka samazinās automobiļa remonta izdevumi sakarā ar to, ka retāk ir jāpārslēdz ātrums un jābremzē.

Amerikāņu speciālisti ne bez pamata apgalvo, ka jauni ļoti plati ceļi (braukšanai 4, 6 un 8 rindās), kas izbūvēti bez krustojumiem un pārejām, palielina satiksmes drošību. Nāves gadījumu skaits sakara ar avārijām uz šādiem ceļiem ir apmēram 1,7 uz 100 miljoniem automobiļu-kilo-metru, kamēr uz visām šosejām ir 4,0 nāves gadījumi uz tādu pašu automobiļu-kilometru skaitu.

Automobiļu pētniecības firma «Wilbur Smith and Associates» izpētījusi jautājumu par jaunu, uzlabotu ceļu ietekmi uz pārvadājumiem un nonākusi pie secinājumiem, ka jaunā ceļu sistēma «ietaupīs automobilistiem vairāk nekā 2 centus par jūdzi pilsētu rajonos sakarā ar to, ka būs mazāk jāmaksā par avārijām, degvielām un remontu, un apmēram 1 centu lauku apvidos»[23]. Pārrēķinot uz tā saucamo starpštatu un aizsardzības vajadzībām paredzēto šoseju nacionālo sistēmu (apmēram 53 tūkstošu km kopgarumā), gada ietaupījums 1980. gada sasniegs 5 mil-

Jardus dolāru, kas dos iespēju 8 gados kompensēt kopējos izdevumus un katru gadu novērst 9 tūkstošu cilvēku bojā eju avārijas.

Šosejas iedala federālajās (visas valsts nozīmes), štatu, lauksaimniecības (vietējās pārvaldes) un pilsētu šosejās. Uzkrītošs ir tas, ka daudzi ceļi, pat tie, kuriem ir vietēja nozīme, ir izbūvēti taisni.

Tipveida valsts šosejām ir standarta izmēri. Tā, piemēram, šosejai, kas paredzēta divām mašīnām, jābūt 7,3 m platai braucamajai da|ai. Projektējot jebkura ceļa platumu, līdztekus dažiem citiem faktoriem ņem vērā mašīnu skaitu, kas vienas dienas laikā brauc pa šo iecirkni.

Ceļu, pagriezienu un krustojumu shēmu izvēlas pēc pastāvošo ceļu ekspluatācijas rūpīgas izpētīšanas, it īpaši no drošības viedokļa un avāriju skaita, kā arī no attiecīga rajona attīstības perspektīvu viedokļa. Dabiski, ka projektētāji paredz ceļa signalizācijas uzstādīšanu, kuras tipveida izvietojums jau izstrādāts visai valstij.

Ceļu būvei izmanto daudz dažādu mašīnu, kuru lielākā daļa ir vispārpazīstamas. Tās ir daudz spēcīgākas un lielākās par mūsu mašīnām, un ar to palīdzību tiek mehanizētas visas galvenās un palīga tehnoloģiskās operācijas. Ta, piemēram, buldozera motora jauda sasniedz 250—320 zirgspēku. Skrēperu motoru jauda ir vēl lielāka un dažreiz sasniedz līdz 500—600 zirgspēku. Ceļu būvē arī nobeiguma operācijās strādā īsti ceļu kombaini. Bez tam ir arī nelieli, portatīvi mehānismi un ierīces. Tie ir ļoti dažādi. Ir mašīnas atsevišķu iecirkņu noblietēšanai, kur grūti strādāt ar lieliem mehānismiem, mašīnas temperatūras šuvju iegriešanai, ceļa segkārtas (maisu drānas, papīra u. tml.) noklāšanai, ceļa klātnes pārbaudei (kas dod iespēju salīdzināt ar projektu), ceļa apmales veidņu sānu elementu novākšanai un iekraušanai, drošības līniju un ceļa sig-jialzīmju uzkrāsošanai un daudzas citas. Tieši šīm mašīnām un ierīcēm mēs ne vienmēr pievēršam vajadzīgo uzmanību.

Tomēr ir arī zināms roku darbs, bet tas ir labi organizēts, un strādnieki ir apgādāti ar ērtiem darba rīkiem. Ar rokām izpilda galvenokārt apdares operācijas, kuru īpatnējais svars darbu kopējā apjomā ir ļoti mazs (procenta desmitdaļas). Kamēr betons vēl nav sacietējis, cilvēks ar rokas gludekli izlīdzina atsevišķus nelīdzenumus.

Saduru un citu savienojumu izlīdzināšanas operāciju izpilda ar pārvietojamu ierīci, kuru vada viens operators, pielietojot arī nedaudz roku darba.

Liela uzmanība tiek veltīta ceļa virsmai. Tai tiek izveidota noteikta struktūra, kas nodrošina riteņu labāku saisti ar ceļa virsmu. Tas tiek sasniegts ne vien ar to, ka betona javai pievieno stingri (es teiktu, ļoti stingri) noteiktas granulācijas inertos materiālus, bet arī apdarinot virsmu ar audumu, papīru, kā arī lietojot citus paņēmienus.

Ceļa izturība un pārējās īpašības tiek sasniegtas ne tikai ar rūpīgu izpildi. .Ceļu būvniecībā pastāvīgi tiek veikts plašs zinātniski pētnieciskais darbs. Tā rezultātā ir ļoti sīki izstrādāti vairāki šoseju tipi atkarībā no to uzdevuma, augsnes un klimatiskajiem apstākļiem. Katram šoseju tipam ļoti precīzi norādīts seguma biezums, pamatnes un materiāla raksturs. Masačūsetsas štatā 6 mašīnu rindām paredzētas šosejas segums ir vairāk nekā pusmetru biezs. Tas sastāv no 300 mm biezas grants apakškārtas (pamatnes), 60 mm biezas šķembu drenāžas kārtas, tādas pašas šķembu kārtas, kas piesūcināta ar asfaltu, un divām vienāda biezuma asfaltbetona seguma kārtām, kuru kopējais biezums ir 80 mm. Tikpat plata šoseja Ņūdžersijas štatā ir vairāk nekā 1 m bieza. Tā izveidota no 540 mm biezas uzlabotas kvalitātes apakškārtas, kas sastāv no sīkām šķembām un grants, 160 mm biezas grants kārtas, 190 mm biezas šķembu kārtas un 110 mm bieza asfaltbetona seguma, kas sastāv no trim vienāda biezuma kārtām.

Ceļu būves jomā plaši veic eksperimentus. Amerikāņi izbūvējuši eksperimentālu ceļa posmu, kas parastā asfalta vietā ir klāts ar īpašu gumiju. Plaši darbi tiek veikti, lai konstruētu jaunas ceļu būves mašīnas, lai radītu lētākus un izturīgākus ceļu būves materiālus.

Sliktu ceļu Amerikas Savienotajās Valstīs nav. Apmierinošu ceļu vietā izbūvē labus ceļus, labu ceļu vietā — teicamus, teicamu vietā — pirmšķirīgas, vismodernākās ekspresšosejas. Būvē paralēlus ceļus, tuneļus, tiltus un tā saucamos «superceļus». Pat visnomaļākajās vietās ir pietiekami labi ceļi ar cieto segumu, kas ir ērti dažādu kravu pārvadāšanai ar dažādiem transporta veidiem. Parasti ceļi pieļauj ne mazāk kā 12 i slodzi uz automobiļa asi. Ja pieļaujamā slodze ir mazāka, tad nepieciešams palielīs finat automašīnai asu skaitu ar visam no ta izrietošajām sekām.

Pašlaik Amerikas Savienotajās Valstīs risina šādu uzdevumu: nodrošināt iespēju jebkurā virzienā braukt pa visu valsti, nekur nesastopot sarkano gaismas signālu vai bīstamu krustojumu. Vienlaikus amerikāņi cer, ka pastiprināta ceļu būve tādos mērogos atdzīvinās dažu rūpniecības nozaru darbību, it īpaši to, kas saistītas ar ceļu būves mašīnu izgatavošanu, būvmateriālu ražošanu, benzīna iepildīšanas staciju iekārtošanu, moteļu celtniecību un degvielas ražošanu. Ceļu būve veicina automobiļu transporta tālāku attīstību. Apmēram 11 miljoni cilvēku taču strādā dažādās nozarēs, kas saistītas ar automobiļu transportu. Federālās valdības pēdējā ceļu būves programma paredzēta laika posmam līdz 1971. gadam. Uzmanība tiek veltīta ne vien ceļiem, kuri savieno štatus, bet arī lauksaimniecības ceļiem. Netiek atstāti novārtā arī pilsētu ceļi.

Raksturīgi, ka 10 gadiem paredzētajā ceļu būves programmā, kuras īstenošanai atvēlēti 43 miljardi dolāru, 6 miljardi dolāru paredzēti ceļu būves tiesību iegūšanai. Citiem vārdiem sakot, jānopērk zeme no privātīpašniekiem un šim nolūkam jāizlieto ne vairāk un ne mazāk kā pāri par 14% no visiem ceļu būvei atvēlētajiem asignējumiem. Amerikāņu kapitālisti, ņemot vērā labvēlīgo konjunktūru, uzskrūvē ceļu būvei paredzētajai zemei tik augstas cenas, ka pat pie tā pieradušie valsts ierēdņi sāk žēloties. Dažreiz arī paši ierēdņi no šā biznesa tīri pieklājīgi nopelna. Korupcija aprij diezgan prāvus līdzekļus. Par to dažkart diezgan atklāti stāsta paši amerikāņi. Cik daudz labu ceļu varētu izbūvēt par šiem 6 miljardiem dolāru, un cik ļoti būtu iespējams atvieglot amerikāņu nodokļu maksātāju un pirmām kārtām darbaļaužu smago nastu!

ASV Tirdzniecības departamenta biroja valsts šoseju administrators R. M. Vitons Amerikas ceļu būvētāju asociācijas konferencē (1962. g. martā) paziņoja, ka, lai izpildītu 1956. gadā pieņemto federālo likumu par šoseju būvi, tiek veikti pasākumi plašākai standartu ieviešanai būvmateriālu, Šoseju izmēru un citās jomās, ņemot vērā sasniegumus ASV ceļu projektēšanā un būvniecībā. Viņš izteicās, ka «standartiem jāpalīdz visā valstī sasniegt augstu pakāpi saprātīgā ceļu būvniecības unifikācijā ... ka rezultātā samazināsies būves izmaksa».

Vigs minēja vairākus piemērus. «Pētījumi parādījuši, ka betona izmaksa tieši atkarīga no portlandcementa sajaukšanas laika. Atzīts, ka 60 sekundes ir labākais sajaukšanas laiks, lai iegūtu teicamu betonu. Tur, kur sajaukšanai izlieto no 60 līdz 70 sekundēm, viena kubikjarda betona vidējā, cena ir 17,02 dolāri; tur, kur šim nolūkam izlieto 70 sekundes un vairak, — 19,33 dolāri, tas ir, gandrīz par 3 dolāriem augstāka. Bez tam pētījumi parādīja, ka tur, kur sagatavošanai izlieto vairāk laika, darba tempi ir zemāki arī citos ar to saistītajos iecirkņos (lēnāk strādā kravas mašīnu šoferi utt.); tur, kur biežāk pārbauda materiālu blīvumu, mitrumu un citas īpašības, būvniecības kvalitāte ir augstāka.»

Šādi paziņojumi ir interesanti ne vien tāpēc, ka tie raksturo milzīgo ceļu būvniecības apjomu un labo darba organizāciju, bet arī tāpēc, ka tie liecina par plaša zinātniskās pētniecības darba veikšanu šajā joma.

Tomēr Amerikas Savienotajās Valstīs ceļu būvniecībā notiek arī lielas ļaunprātības, kas saistītas ar dažādām biznesmeņu mahinācijām, kuri cenšas iegūt lielāku kumosu no treknā pīrāga. Starp citu, lielas ļaunprātības, ko pieļāvuši štatu ceļu darbinieki un uzņēmēji, pēdējos 10 gados atklātas Oklahomā, Floridā, Ņūmeksikā un Masa-čūsetsā. Galu galā to visu sedz nodokļu maksātāji — darbaļaudis.

Šoseju ekonomisko nozīmi ir grūti pārāk augstu novērtēt ne vien no kravu pārvietošanas izdevīguma viedokļa, bet arī no automobiļu materiālās daļas sagla-bašanas, degvielu un smērvielu izlietošanas un laika ietaupīšanas viedokļa. Stipri vienkāršāka kļūst mašīnu vadīšana. Sakarā ar labu ceļu izbūvēšanu jau sen ir atkritušas dažas svarīgas problēmas, kas saistītas ar ražas novākšanu, produktu, dažādu materiālu, preču un citu kravu nogādāšanu uz visām valsts malām jebkuros laika apstākļos, jebkurā diennakts un gada laikā. Labie ceļi nodrošina labības, dārzeņu un piena saglabāšanos, dod iespēju regulāri apgādāt rūpniecības centrus ar svaigiem pārtikas produktiem, ceļ darba ražīgumu. Automobiļu ceļi ir jebkuras valsts industrializācijas svarīgs faktors, tie ir efektīvs valsts ekonomikas intensifikācijas līdzeklis un rādītājs.

Ir pamats nozīmīguma ziņā uzskatīt Šosejas par vienu no svarīgākajiem valsts attīstības faktoriem. Nevērība pret ceļu būvi ir kļūda, kas dārgi maksā racionālas saimniecības plānošana. Moderna valsts nevar iztikt bez labiem ceļiem. Tā ir jebkuras zemes organisma asinsvadu sistēma. Ņemot to vērā, amerikāņi attēlo ceļu ne citādi ka ar ripojošu dolāru, uzsverot, cik izdevīgi ir to izbūvēt.

Vispār ASV piešķir lielu nozīmi transporta problēmām. Amerikāņi mēdz teikt: «Lielā un augstu attīstītā saimniecība, tādā, kada ir ASV saimniecība, darba produktu transportēšanas izmaksas pārsniedz to ražošanas izmaksas.»1

Amerikāņi pilnīgi pamatoti uzskata, ka ceļiem ir sevišķa nozīme lauksaimniecības attīstība. Automobiļu šoseju būvi viņi uzskata par kapitālieguldījumiem pirmām kārtām lauksaimnieciskajā ražošana.

ASV priekšzīme rāda, kādu lielu pozitīvu ietekmi uz valsts ekonomiku atstaj liels daudzums labu šoseju. Zināmā mēra šosejas maina visu cilvēku dzīves veidu, tas ir, tās padara varbūt daudz vairāk nekā savā laikā paveica dzelzceļi.

Tās vietas, pa kurām iet šoseja, bet it īpaši tās vietās, kur ir ceļu krustojumi, ātri maina savu izskatu. Palielinās ārpilsētas dzīvojamo namu, veikalu un viesnīcu, tai skaita arī moteļu tipa viesnīcu, degvielu tanku, remontdarbnīcu, kinoteātru, skolu un citu iestāžu skaits. Rodas apstākļi jaunu rūpniecības centru izveidošanai ar apkalpošanas zonām.

Ceļus Amerikas Savienotajās Valstīs būvē ļoti ātri. Presē tika ziņots par rekordātrumu, kas sasniegts automobiļu šosejas būvē: 56 km gāra šoseja ar klātnes platumu 7,3 m un 230 mm biezu betona segumu uzbūvēta, veicot 98 tek. m stundā. Taču pat tad, ja neņemam vērā rekordskaitļus, jāsaka, ka ceļi tiek būvēti ļoti ātri. Tas izskaidrojams ar augstu komplekso mehanizāciju, moderno tehnoloģiju, teicamo materiālu apgadi un ceļu būvniecībā nodarbināto cilvēku specializāciju.

Šoseju būves vietās bieži var redzēt mājas uz riteņiem, kur dzīvo strādnieki un administrācija. Šādas majas uz riteņiem izmanto, būvējot cauruļvadus un ceļot rūpnīcas, kas atrodas tālu no apdzīvotām vietām. Parasti šīs mājas ir ne vien uz riteņiem, bet tām ir arī motors, un tās var pašas pārvietoties.

1 «Magazine of Wall Street», March 30, 1957, p. 12—13.

Ir arī piekabināmas mājas. Pēdējā laikā tirgū piedāvā šādas mājas ar 200 ZS motoru, speciālu atsperojumu, gāzes balonu ar apmēram 120 l tilpumu, ventilāciju jumta, elektrisko apgaismošanu, virtuvi, gultu, skapi, ateju, ledusskapi, televizoru un vannu.

Liela nozīme ir arī materiālu kvalitātei, kurus izmanto ceļu būvē. Tiek ražots īpašs cements, rūpīgi tiek izraudzīti un sagatavoti bez izņēmuma visi materiāli. Šeit nav sīkumu. Ceļiem jākalpo gadsimtiem ilgi un jāiztiek bez kapitālremonta gadu desmitiem.

Organizēti nostādīta ceļu projektēšana. Nevienu daudzmaz nozīmīgāku maģistrāli nebūvē bez saskaņošanas ar visas valsts automobiļu ceļu attīstības ģenerālplānu.

Galvenos ceļus būvē tā, ka tie neskar sīkas un pat vidējas, bet dažreiz arī lielas apdzīvotas vietas. Uz pēdējām izbūvē atsevišķus ceļa nozarojumus.

Projektētāji apgalvo, ka tas nepieciešams, lai nepārslogotu apdzīvotās vietas, kur jau tā ir ļoti intensīva kustība ielās, lai mašīnas varētu braukt ar maksimālo ātrumu un lai ceļi būtu taisni. Šim apstāklim tiek veltīta liela uzmanība. Projektētāji cenšas panākt, lai, braucot pa ceļiem, samazinātos laika zudumi. To panāk, iztaisnojot vecās maģistrāles, izbūvējot tuneļus, modernizējot un uzlabojot ceļus. Tagad, kad izbūvēts Baltimoras ostas tunelis, braucot no Ņujorkas uz Floridu, var ietaupīt 30 minūtes laika. Arī Virdžīnijas štatā zem ūdens izbūvētais tunelis ļauj ietaupīt laiku. Izbūvēti tuneļi zem Hudzonas upes pie Ņujorkas.

Labu iespaidu atstāj jaunās maģistrāles un pirmšķirīgās šosejas Bostona—Čikāga, Ņujorka—Bufalo, Ņujorka— Klīvlenda un citas. Tur, kur pēc ASV noteikumiem ceļiem jabūt apgaismotiem, ir ierīkots labs apgaismojums.

Atšķirībā no Eiropas ceļiem Savienotajās Valstīs gar ceļu malām nestāda kokus un nekādā ziņā augļu kokus. Labākajā gadījumā ceļa malas nostiprina ar zālājiem vai nelieliem apstādījumiem kustības virzienu šķīrējjosla. Augļu koki prasa kopšanu un nedod nekādu peļņu, sadārdzina ceļu būvi. Daudzos gadījumos tie traucē ceļu rekonstrukciju.

Dažos štatos, it īpaši lauksaimniecības rajonos, ceļus izbūvē mazliet augstāk (par 50—60 cm) par apkārtējo apvidu. Ziemā tas samazina sniega sanesumus, bet silta gadalaika lietus mazāk izskalo ceļus.

Būvējot jaunus un it īpaši rekonstruējot jau esošos ceļus, amerikāņu speciālisti pieliek ļoti daudz pūļu, lai netraucētu autotransporta kustību pa vecajiem ceļiem. Ja viņi ierīko pagaidu apbraucamo ceļu, tad izpildījuma kvalitātes un izturības ziņā to grūti atšķirt no galvenā — pastāvīgā ceļa.

Vietas, kur šosejas krustojas dažādos virzienos, tās izbūvē visdīvainākās formas. Kādreiz šajās vietās bija tā saucamās «āboliņa lapas». Tagad tas ir pārāk elementāri. Tagad izplatīti daudz sarežģītāki maģistrālu savienojumi ar daudziem ceļu atzarojumiem un krustojumiem ne tikai divās vai trijās, bet pat četrās plaknēs.

Tomēr autostrādu izbūve krustām un šķērsām pa Amerikas Savienotajām Valstīm rada nopietnas grūtības. Senātā apakškomisijas loceklis Roberts L. Djūfhems, Amerikas arhitektūras institūta prezidents, teica: «Visās Amerikas pilsētās ir pārāk daudz pierādījumu, ka, izvēloties koridoru un būvējot šosejas, mēs neesam ņēmuši vērā, kādam nolūkam jākalpo šosejai. Mēs iznīcinājām veselus apvidus, izpostījām vai aprakām parkus un piekrastes līnijas un pārcēlām uz citu vietu veselas kopienas.»[24]

Taču viskarstākā cīņa noris sakarā ar programmas izpildi, kura paredz izbūvēt autostrādes ap lielajām pilsētām un pašās pilsētās. Iedzīvotāji iebilst pret sešu un astoņu rindu autostrādu izbūvi, kuru dēļ jānoslauka no zemes virsas majas, parki un vēsturiski pieminekļi. Ļoti daudz sūdzību ienāk arī tāpēc, ka plānotāji projektē šosejas caur graustu rajoniem, jo zemes cena šajās vietās ir zemāka. Rezultātā tūkstošiem trūcīgu ģimeņu stihiski pārvietojas uz citiem rajoniem, jo pilsētu varas orgāni un ceļu būvētāji tām nenodrošina pienācīgus dzīvokļu apstākļus.

Šīs cīņas rezultātā ir izdots likums, kas aizliedz būvēt šosejas caur savvaļas dzīvnieku un ūdensputnu rezervātiem. Tomēr tas viss ļoti maz ietekmē problēmas risināšanu.

Ir mēģināts iesaistīt ceļu būves projektēšanā ne vien inženierus, bet arī sociologus, arhitektus, ekonomistus un citus speciālistus, bet arī tas nepalīdz izbeigt strīdus.

Atskan balsis, kas prasa autostrādu izbūves vietā plašāk attīstīt sabiedrisko transportu, taču šīs balsis grūti saklausīt personisko automobiļu motoru un lielpilsētu troksnī.

Ažiotāža, kas izvērsusies sakarā ar autostrādu būvi, arvien vairāk pieaug, bet ceļus turpina būvēt; saskaņā ar

1967. gada programmu tādi ceļi tika izbūvēti ap lielajam pilsētām un pašās pilsētās 9600 km kopgarumā.

Uz cilvēkiem, kas pirmo reizi atbraukuši Savienotajās Valstīs, ceļi atstāj neizdzēšamu iespaidu. Sarunā ar mūsu šoferi, kas nesen bija 'atbraucis no Padomju Savienības, es viņam pajautāju:

— Jūs labi pazīstat mūsu ceļus. Tagad jūs redzat amerikāņu ceļus. Kādas ir jūsu domas par tiem?

Vladimirs Mihailovičs (ta viņu sauc) pasmaidīja un atbildēja:

— Amerikāņu ceļi, protams, ir labi un labāki nekā mūsējie, bet tiem ir viens trūkums.

— Un kāds tas būtu?

— Pa tiem ir garlaicīgi braukt, var aizsnausties, jo tie ir pārāk līdzeni un taisni, — atjokoja mans sarunu biedrs.

Mūsu šoferus mulsināja tas fakts, ka viņi vāji prata augļu valodu. Taču viņi ātri apguva ceļu signalizāciju un uzrakstus. Viņi zem angļu vārdiem ierakstīja kaut kādus līdzīgus krievu vārdus un ātri tos iegaumēja.

Lielu iespaidu uz mūsu šoferiem atstāja ārpilsētas «zaļā iela», proti, tas apstāklis, ka nekur nebija sarkano gaismas signālu. Visur simboliski «dega» tikai zaļais gaismas signāls, jo faktiski arī ta nekur nebija.

Bet braukšana pa pilsētu, piemēram, Ņujorku, viņos izraisīja sašutumu.

— Kājām var ātrāk aiziet, — teica Vladimirs Mihailovičs. — Visas bremzes nosvilināsi, kamēr nobrauksi kādus nelaimīgus 10 km.

Bet arī kājām iet pa Ņujorku nav nekāda izprieca.

Viņš bija sevišķi sašutis par to, ka grūti atrast vietu, kur novietot mašīnu jeb, kā mēdz teikt amerikāņi, «parko-ties». Viņš nekādi nevarēja saprast amerikāņu šoferu rīcību, kuri, aizbraucot no stāvvietas uz ielas, bez kautrēšanās izstumdīja (vārda tiešā nozīmē) uz visām pusēm blakus stāvošās mašīnas un aizbrauca, it kā nekas nebūtu noticis.

Vladimiram Mihailovičam, protams, bija taisnība. Paši amerikāņi atzīst, ka vidējais kustības ātrums «Ņujorkā

1907. gadā, kad izmantoja zirgu vilcējspēku, bija 18,5 km stundā, bet 1966. gadā automobiļu vidējais ātrums bija 13,8 km stunda»[25].

Amerikāņu žurnāls - «Time» (1967. g. 8. septembrī) rakstā «Zemes barjeras pārvarēšana» min piemērus, kādas grūtības ir lidmašīnu pasažieru apkalpošanā uz zemes. Tur pastāstīts, ka ASV aviolīnijām visspriegākajā laika Ņujorkas starptautiskajā lidostā bija izveidojies kolosāls aizsprostojums un automobilistiem, piemēram, vajadzēja 45 minutes laika, lai nobrauktu nedaudz vairak par 3 km no lidostas vārtiem līdz Austrumu aviolīniju sabiedrības pasažieru iesēdinašanas galapunktam.

Otrs mūsu šoferis, slavēdams amerikāņu ceļus, nereti minēja arī piemērus, cik nevērīgi tiek izpildīts mūsu dienesta automobiļa profilaktiskais remonts, ja apkalpojošam personālām nedod dzeramnaudu virs parastās samaksas.

Par braukšanu pa autoceļiem ņem maksu. Ta ir diezgan liela. Ta, piemēram, lai aizbrauktu no Vašingtonas līdz Ņujorkai, jāsamaksā apmēram 8,5 dolāri. Ir noorganizēts speciāls dienests, kas iekasē maksu par braucienu, izbūvēti vārti, kur uzstādīti automātiski garāmbraucošo mašīnu skaitītāji. Apbraukt šos kontrolpunktus nav iespējams.

Mūs, padomju cilvēkus, Amerikas Savienotajās Valstīs vienmer pārsteidza tas apstāklis, ka kontrolpunktos raženi noauguši spēcīgi puiši, tērpti īpaša formas tērpa, iekasē maksu par braucienu. Valsti, kur taupa katru sekundi, uz ceļiem algo veselu dīkdieņu štatu. Šo kontrolieru vidū nav sieviešu. Acīm redzot, šis, ja atļauts tā teikt, «smagais» darbs ir zināmas amerikāņu vīriešu kategorijas liktenis.

Ceļu būve saistīta ar visdažādāko automobiļu nepārtrauktu ražošanu. Pēdējos 20 gados vieglo un kravas automobiļu izlaide, kaut arī tā nav pastaviga, tomēr ir ļoti iespaidīga. Automobiļu ražošana Amerikas Savienotajās Valstīs pēdējos 10 gados svārstās no 5 līdz vairāk nekā 11 miljoniem gadā, tai skaitā vieglo automobiļu — no 4,2 līdz 9,5 miljoniem.

Starp citu, jāsaka, ka automobiļu skaits nemitīgi palielinās ne vien Savienotajās Valstīs, bet ari visā pasaulē. Automašīnu parku visā pasaulē raksturo šādi skaitļi

(miljonos): 1950. gadā — 70,4; 1955. gada — 96,0; 1960. gadā — 126,9; 1965. gadā — 178,0.

1963. gadā ASV rūpniecība ražoja 1 miljonu 464 tūkstošus kravas automobiļu, bet 1966. gada — 1 miljonu 731 tūkstoti. Rekordizlaide bija 1965. gadā — 1 miljons 752 tūkstoši, kaut gan arī iepriekšējos gados to ražošana nebija maza: 1960. gadā — 1 miljons 194 tūkstoši, 1961. gadā — 1 miljons 138 tūkstoši un 1962. gada —■ [ miljons 240 tūkstoši. Pēc oficiāliem datiem, 1966. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs bija 15 miljoni 845 tūkstoši kravas automobiļu, tas ir apmēram 40% no pasaules autoparka.

Milzīgais kravas automobiļu parks un pirmšķirīgās šosejas Amerikas Savienotajās Valstīs dod iespēju gadu no gada palielināt kravu pārvadāšanu ar automobiļiem. Kravu apgrozības vislielāko pieaugumu dod galvenokārt autotransports un cauruļvadi.

Kravu pārvadāšanā ar dažādiem transporta veidiem 20 gados īpatnējais svars ir mainījies šādi (procentos)[26]:

Kravas automobiļu pārvadājumu palielināšanos galvenokārt veicināja labie ceļi, kā arī šo mašīnu lielais skaits un daudzveidība, to piemērotība visdažādāko kravu pārvadāšanai.

Firma «Ford» vien ražo vairāk nekā 220 tipu kravas automobiļu, bet kravas automašīnas izgatavo gandrīz visas automobiļu rūpniecības sabiedrības. «General A4otors» ražo automašīnas ar celtspēju no 0,5 līdz 35 tonnām. Sabiedrība «International Harvester» izlaiž automašīnas ar celtspēju no 0,5 līdz 40 t, ražo 32 tipu automobiļu dzinējus un tūkstošiem šasiju variantu.

Ir speciāli kravas automobiļi ar dzesēšanas iekārtām graudu un sēklu pārvadāšanai, kas pilnīgi nodrošina kravas saglabāšanos. Lopu pārvadāšanai ražo dažāda tipa kravas automobiļus. Šo automobiļu konstrukcija dod iespēju apkalpot lopus pārvadāšanas laikā. Cūku pārvadāšanai lielos attālumos ir segta divstāvu piekabe, kas ir 11 m gara un 3,6 m augsta. Piekabei ir 44 logi, tur var uzturēt attiecīgu temperatūru, tajā var ātri veikt aptīrīšanas darbus. Piekabe var uzņemt 152 cūkas ar vidējo svaru no 85 līdz 90 kg. Iekraušana prasa apmēram 20 minūtes. Salīdzinājumā ar dzelzceļu piegādes laiks saīsinās apmēram par 70%•

Cāļu pārvadāšanai izgatavoti speciāli kravas automobiļi ar ūdens dzesēšanu. Tie nodrošināti pret caurvēju.

Ļoti dažādas ir cisternas. Tās ir pielāgotas vairāk nekā 500 nosaukumu ķīmisko produktu pārvadāšanai. Daļu cisternu izgatavo no nerūsošā tērauda un plastmasas, bet lielāko daļu no alumīnija.

Starp citu, jāsaka, ka dažas amerikāņu firmas pašiz-gāzēju kravas kastes izgatavo no alumīnija sakausējumiem. Tas uz pusi samazina kravas kastes svaru, salīdzinot ar parastajām kravas kastēm, ko izgatavo no tērauda, un savukārt par 20—25% paaugstina pašizgāzēja celtspēju. Tāpēc vecās pašizgāzēju kravas kastes tiek ap-" mainītas pret alumīnija kravas kastēm. Lai gan vecā 1ē-rauda kravas kaste jāpārdod par metāllūžņu cenu un par jauno alumīnija kravas kasti jāpiemaksā, tomēr šāda apmaiņa ir izdevīga.

Izgatavo speciālas piekabes televizoru, radiouztvērēju un skaņu plašu atskaņotāju pārvadāšanai. Šīs piekabes var vienlaikus pārvadāt 130 galda televizorus un 80 radiouztvērējus.

Ir arī piekabes cementa pārvadāšanai ar celtspēju no 10 līdz 17 tonnām. Cementu var izkraut 7 minūtēs.

Firma «Butler», ņemot vērā, ka beramos materiālus ir izdevīgi pārvadāt autopiekabēs-konteineros, ražo šādas mašīnas ar pneimatisku izkraušanas ierīci. Hermētiskajā konteinerā tiek radīts spiediens (apmēram 1,019 kg/crn^2). Spiedienu starpība dod iespēju ļoti ātri izkraut, nelietojot nekādus citus mehānismus un roku darbu.

Lai materiāli vieglāk izbirtu no konteinera, tā sienas izgatavotas slīpas un ar gludu virsmu. Šāda sistēma nodrošina visdažādāko materiālu izkraušanu, sākot ar ļoti smalki samaltu pulverveida materiālu, piemēram, talku, un beidzot ar granulētiem vai gabalmateriāliem. Ar autopiekabēm-konteineriem pārvadā cementu, veldzētos kaļķus, katalizatoru naftas apstrādāšanai, granulētos ķīmiskos mēslošanas līdzekļus, smiltis, oļus ar diametru līdz 40 mm, sali, polietilēna granulas, smalko cukuru, miltus, sodu u. tini. Pie tam kravas saņēmējam izkraušanai nav vajadzīga darga iekārtā. Hermētiskā konstrukcija nodrošina kravu pilnīgu saglabāšanos jebkuros laika apstākļos.

Konteiners galvenokārt ir cilindriskas formas, un tas ir nesošā konstrukcija. Parasta rāmja nav, un tas padara mašīnu daudz vieglāku. Izmēru ziņā ir vairāki šādu konteineru varianti. Pec firmas datiem, 50% cementa pārvadā ar autopiekabem-konteineriem.

Ir automobiļi, uz kuriem uzstādīti celtņi, kas piemēroti darbam dažados apstākļos, tai skaita arī pilsētu komunālajā saimniecībā. Uz kravas automobiļiem uzmontēti ceļu būves agregāti.

Amerikas Savienotajās Valstīs ražo ļoti daudz dažādu automobiļu, kas apkalpo tirdzniecības tīklu. Ir mašīnas ar pakaļējo bortu, ko pacel un nolaiž ar hidroierīci, kas uzmontēta uz paša automobiļa. Šādas mašīnas stipri atvieglo krāvēju darbu. Sevišķi ērta šī mašīna ir tur, kur nav nekādu citu kravas pacelšanas līdzekļu.

Arī kokmateriālu, zemes, rūdas, ogļu un citu kravu pārvadāšanai ir konstruētas speciālas mašīnas. Ir vairāk nekā pietiekami daudz piemēru, kas liecina, cik plaši rūpniecība pielāgo kravas automobiļus kravas raksturam, ceļu un klimatiskajiem apstākļiem un attālumiem.

Pats jēdziens universāla automašīna izzūd. Ir tendence pilnīgi pāriet uz kravas pārvadājumiem tikai ar specializētiem automobiļiem. Tas samazina ekspluatācijas izmaksas un visā visuma dod lielu ekonomisko efektu. Šada specializācija, lai gan tas nav vienkāršs jautājums, jo prasa kapitālieguldījumus un jaunu konstrukciju izstrādāšanu, rada vairāk rūpju rezerves daļu apgādē utt., rūpniecībai nav nepārvarams šķērslis, jo tas ir racionāls līdzeklis pārvadājumu palētināšanai.

Līdztekus lielajām automobiļu rūpniecības sabiedrībām Amerikas Savienotajās Valstīs pastāv sīki un vidēji specializētie uzņēmumi, kas izpilda jebkurus pasūtījumus, kuri saistīti ar piekabju, kravas kastu, cisternu utt. papildu pielāgošanu vai jaunbūvi, piemērojot tās dažādām vajadzībām. Tādējādi pircējs var saņemt mašīnu, kas atbilst visām viņa prasībām, un viņam nekas nav pašam jāpārtaisa.

Runājot par vieglajiem automobiļiem, jāpievērš uzmanība tam apstāklim, ka amerikāņi ne vien paši ražo šos automobiļus, bet pēdējā laikā arī ieved no Eiropas mazlitrāžas automašīnas. 1954. gadā ieveda 34,5 tūkstošus šādu automašīnu, bet 1959. gadā apmēram 670 tūkstošus jeb ap 10% no Amerikas Savienotajās Valstīs pārdoto automobiļu kopskaita. 1963. gadā no Eiropas ievesti 423 tūkstoši automobiļu. Pieprasījums pēc mazlitrāžas automobiļiem Amerikas Savienotajās Valstīs radās tāpēc, ka šīs mašīnas ir daudz lētākas un izdevīgākas ekspluatācijā, jo tās patērē mazāk degvielu un smērvielu. Bez tam to novietošanai ir vajadzīga mazāka vieta.

ASV lielās automobiļu rūpniecības sabiedrības nespēja uzminēt, ka viņu pašu zemē iespējams mazlitrāžas automašīnu noiets. Tāpēc tās neražoja šīs mašīnas. Amerikāņi apgalvoja, ka mazlitrāžas automašīnas Savienotajām Valstīm nav piemērotas, jo amerikāņi esot pieraduši pie lielam, ātrām mašīnām ar spēcīgiem motoriem un milzīgu bagāžnieku. Šim nolūkam, viņi apgalvo, valstij ir pietiekami daudz benzīna un eļļu un arī ceļi ir piemēroti lielgabarītu mašīnām. Izdarot secinājumu, viņi teica: «ASV tirgus neuzsāks mazlitrāžas automobiļus, lai tos izmanto eiropieši. Viņi ir trūcīgāki, un arī plašumu pie viņiem ir mazāk.»

Tomēr, kaut arī ar nokavēšanos, ASV automobiļu ražotāji sākuši izgatavot amerikāņu mazlitrāžas automobiļus, tā saucamos kompaktos vieglos automobiļus. Sīrn mašīnām ir nedaudz samazināta motora jauda, samazināti gabarīti. Lai gan sabiedrības «General Motors», «Ford» un «Clirysler» sākušas ražot kompaktās mašīnas, tomēr amerikāņu mazlitrāžas automobiļiem ir daudz lielāka izmēra virsbūve un spēcīgāks motors nekā Eiropā ražotajām mašīnām. Kompakto mašīnu motora jauda ir apmēram 2 reizes lielākā nekā Eiropā izgatavotajam mašīnām.

Samērā reti mēdz būt tādi gadījumi, ka visā pasaulē pazīstamā ASV autorūpniecības sabiedrības nojauta tās ir pievīlusi. Nemitīga dižošanās un pārāk biežā un nekritiskā vidējo rādītāju izmantošana, acīm redzot, šoreiz bija maldinājusi šo sabiedrību vadītājus. Izrādās, ka ne visiem amerikāņiem labi klājas un nebūt ne visi var nopirkt lielu un pat mazu automašīnu. Strādājošam amerikānim automašīna pirmām kārtam ir vajadzīga braukšanai uz darbu tādā vietā, kur sabiedriskā transporta vai nu vispār nav, vai arī tas ir dārgs un saistīts ar lielu laika patēriņu.

Lai nokļūtu uz darbu, amerikāņiem nereti jānobraue 100 līdz 120 km. Bet mainīt darba vietu ir ļoti grūti un bez daļējas izpeļņas zaudēšanas daudzos gadījumos pat neiespējami. Tāpēc amerikāņi ir spiesti pirkt automašīnu, bet, lai to nopirktu, visa strādnieka vai kalpotāja ģimene ir spiesta no daudz kā atteikties un tā līdz ausīm iestieg parādu dūksnājā.

Tiesa gan, dārgo vieglo automobiļu izlaide nevis samazinās, bet pieaug. Kā parādīja astotā gadskārtējā-starptautiskā automobiļu izstāde, kas notika Ņujorkā 1964. gada aprīlī, dažu automobiļu gabarīti un svars joprojām palielinās. Tā, piemēram, firmas «Buick» automobilis «Special» kļuvis garāks gandrīz par 300 mm, bet tā svars pieaudzis par 110 kg. Apmēram to pašu bija veikusi firma «Olds-mobile» ar automašīnu «F-85». Nedaudz mazāk bija palielinājušies firmu «Rumbler», «Ford», «Plymouth» un citu firmu automobiļu izmēri un svars. Amerikāņu automobiļiem joprojām ir liels dzinēja darba tilpums — apmēram 5 litri, kamēr Eiropā tas ir no 0,8 līdz 2,0 litriem. Amerikāņu automašīnu dzinēju jauda nemitīgi aug.

1965. gada sezonai tika reklamēti amerikāņu vieglie automobiļi ar motora jaudu 90, 120, 200, 250, 300, 370 un pat 425 zirgspēki. Bez tam 1963. gadā 75% automobiļu bija apgādāti ar automātiskām transmisijām, kas paaugstina automobiļa cenu.

Gluži dabiski, ka šādas mašīnas var pirkt tikai bagāti cilvēki, uzņēmumu, lielu veikalu un naftas ieguves uzņēmumu īpašnieki, augsti ierēdņi utt. Darbaļaudīm šādas mašīnas nav pieejamas. Tāpēc vēl ir ne mazums tādu amerikāņu, kuri tās nevar nopirkt.

Plašais labu autoceļu tīkls ir milzīga bagātība. Jo vairāk ir šādu ceļu, jo augstāks ir jebkuras valsts ekonomiskais potenciāls. Ne velti PSKP XXIII kongresa direktīvās par piecgadu plānu paredzēts Padomju Savienībā stipri palielināt kapitālieguldījumus šoseju būvē.

Tomēr ar ceļiem vien nepietiek. Tai milzīgai tehnikas līdzekļu masai, kas brauc pa šiem ceļiem, nepieciešama labi noorganizēta tehniskā apkalpošana. Milzīgā automobiļu un citu mašīnu lavīna, kas izbrauc pa rūpniecības uzņēmumu vārtiem, nedrīkst palikt pabērna lomā. Tam, kas devis mašīnai ceļazīmi dzīvē, izlaidis to tirgū un nodevis pircēju rīcībā, jārūpējas arī par tās apkalpošanu. Šis svarīgais temats ir iztirzāts nākamajā nodaļā.

MAŠĪNU UN IEKĀRTAS TEHNISKĀ APKALPOŠANA

Dzeguzes bērniņi ir pamesti, atstāti bez uzraudzības.

V. Da Is

Tas laiks, kad ražotājs (producents) rūpējās par savu izstrādājumu tikai tik ilgi, kamēr tas tika nodots pircējam, jau sen aizgājis mūžībā. Amerikas Savienotajās Valstīs un arī citās rūpnieciski attīstītajās zemēs jau daudzus gadu desmitus vērojams, ka nemitīgi paplašinās ražotājas firmas funkcijas attiecībā uz tās atbildību par savu izstrādājumu, kas pārkāpis uzņēmuma slieksni.

Apavu fabrikants ieteic, bet daudzos gadījumos arī izgatavo un kopā ar apaviem pārdod pircējiem šim apavu veidam visvairāk piemērotu krēmu, sukas, samta gabaliņus apavu spodrināšanai, apavu fasona saglabāšanas ierīces utt. Bez tam viņš ražo vai pasūta kādā citā firmā detaļas viņa ražoto apavu labošanai — papēžus, pasitņus, saistzoles, līmi, skrūves, naglas un apgadā ar tām apavu labošanas darbnīcas.

Firma, kas izgatavo sintētisko audumu, to neizlaidīs tirgū bez pamācībām un norādījumiem, ar kādiem mazgāšanas līdzekļiem tas jāmazgā, kadam jābūt temperatūras režīmam gludinot utt.

Šujmašīnu rūpnīca organizē pircējiem šūšanas un piegriešanas kursus, kur apmāca strādāt ar savām mašīnām. Uzskata kā pašu par sevi saprotamu, ka pirms šujmašīnu piegādes tirgum uzņēmumam >r jaorganizē realizācijas tīkls, tehniskās apkalpošanas punkti, kur var iegādāties rezerves daļas, ierīces un instrumentus, izremontēt mašīnu un saņemt konsultāciju par tās kopšanu. Rūpnīca apgādā pircējus ar tehnisko dokumentāciju, sūta remontētājus uz mājām.

Producētāja firma organizē tehnisko apkalpošanu, lai rūpētos par mašīnām un iekārtām arī pēc tam, kad tās piegādātas un nodotas patērētājam, un šī gādība turpinās visu mašīnas kalpošanas laiku.

Tehniskās apkalpošanas jēga ir tā, ka mašīnas un iekārta vienmēr tiek uzturētas ekspluatācijai derīgā stāvoklī. Tehniskā apkalpošana ir daļa no servisa. Serviss — tas ir plašāks jēdziens: «Service» tulkojams kā dienests, apkalpošana, pakalpojums, palīdzība, pasniegšana utt. Citiem vārdiem sakot, runa ir par patērētāju, pircēju un klientu prasību apmierināšanu visdažādākās dzīves nozarēs (tirdzniecība, transports, dzīvokļi, ceļojumi, ārstniecība, sports utt.).

Mūsdienu apstākļos tehniskās apkalpošanas loma pieaug.

Parādās arvien vairāk un vairāk dažādu mašīnu, iekārtu un aparātu, sākot ar visvienkāršākajiem un beidzot ar vissarežģītākajiem. Mašīnu ražošana un pārdošana ļoti strauji attīstās visā pasaulē. Sevišķi intensīvi šis process noris Savienotajās Valstīs. Jau tā milzīgais automobiļu un traktoru, lauksaimniecības mašīnu un lidmašīnu, kuģu, kravas celšanas līdzekļu, metālgriešanas darbgaldu un citu mašīnu parks nemitīgi aug. Daudzu mašīnu skaits jau sniedzas-miljonos. Visas šīs armādas normāla izmantošana nav iedomājama bez labi noorganizētas tehniskās apkalpošanas.

Neriskējot kļūdīties, var teikt, ka producētājas firmas vissarežģītākais un vislielākais darbs sākas pēc tam, kad tas izgatavotās mašīnas un iekārtas ir nodotas pircējam. Tieši ar šo brīdi kļūst nepieciešama tehniskā apkalpošana, bet tā ir sarežģīta tāpēc, ka tai ir jagatavojas jau daudz agrāk.

Tehniskās-apkalpošanas problēmas sarežģītībai ir vairāki cēloņi.

1. Mašīnas mūžs parasti ir ilgs. Nav mazums tādu mašīnu, kas kalpo 10, 15 un pat 50 gadus. Tā, piemēram, unikālie metālgriešanas darbgaldi, spēcīgā kalšanas un presēšanas iekārtā, metāla kuģi, turbīnas un velmēšanas stāvi strādā 40—50 un pat vēl vairāk gadu. Automobiļi un traktori — 10—15 un vairāk gadu.

Kravas automobiļu vidējais kalpošanas laiks Savienotajās Valstīs samazinās, kaut gan nedaudz. Pēc datiem uz 1963. gadu, tas bija 8,03 gadi. 1964. gadā tas bija

tčids pats, bet turpmākajos divos gados tas samazinājās: 1965. gadā — līdz 7,93 un 1966. gadā — līdz 7,76 gadiem.

Sniedzam datus par ASV kravas automobiļu parka stāvokli pēc to kalpošanas laika uz 1966. gada 1. jūliju^1:

Tātad šajā laikā nepieciešams nodrošināt normālu apgādi ar rezerves daļām, remontu, tehnisko konsultāciju utt.

2. Lai varētu lietot mašīnu, nepieciešams noteikts zināšanu apjoms. Lai to pareizi ekspluatētu un garantētu drošību cilvēkiem, apkalpojošais personāls un pats pircējs ir jāapmāca.

3. Mašīnu ekspluatācija dažādos klimatiskajos apstākļos, kā arī ņemot vēra cilvēku dažādo kultūras līmeni, prasa pielāgot tehniskās apkalpošanas organizāciju šīm īpatnībām. Ja iekārta intensīvāk nolietojas, tad nepieciešams vairāk rezerves daļu, kā arī vairāk profilaktisko pasākumu tās kopšanai. Ta, piemēram, automobiļu vidējais kalpošanas laiks Ganā, Gvinejā un Afganistānā ir

‘ «Automotive Industries», 1967, No. 6, p. 17.

3—4 gadi, bet Amerikas Savienotajās Valstis un Kanādā — 8—11 gadi. Rezerves da|u patēriņš tropiskajās joslās ir 2—3 reizes lielāks nekā vidējos platuma grādos.

4. Izstrādājumu morālās nolietošanās paātrināšanās sakarā ar straujajiem zinātnes un tehnikas attīstības tempiem rada nepieciešamību pastāvīgi atjaunināt mašīnu modeļus. Tas paplašina rezerves daļu nomenklatūru. Nepieciešams joprojām izgatavot rezerves daļas tām mašīnām, kuras vairs neražo, un paralēli organizēt rezerves daļu izgatavošanu jaunajiem modeļiem. Simtiem tūkstošu nosaukumu detaļas ražotāji spiesti glabāt noliktavās kā rezerves daļas, rūpīgi gādāt par tehnoloģisko aprīkojumu un iekārtu, kas nepieciešami detaļu izgatavošanai mašīnām, kuru ražošana izbeigta. Arī tehnisko dokumentāciju un rasējumus mikrofilmu veidā vai izgatavotus uz paus-papīra uzglabā ilgu laiku.

5. Tehniskā dokumentācija: ilustrēti rezerves daļu katalogi, instrukcijas par remontu, cenrāži, uzskaites kartotēka un daudz kas cits prasa no inženieriem daudz darba, kā arī izdevniecību darbu utt., bet bez tā nevar iztikt. Sakarā ar mašīnu atsevišķu mezglu un detaļu nemitīgu uzlabošanu pastāvīgi jāseko, lai izlaistā dokumentācija tiktu izlabota, jāizsūta paziņojumi, jānomaina pašas detaļas u. tml.

Amerikāņu speciālisti producenti ne vien zina par šīm grūtībām, bet pa lielākai daļai ir arī tās pārvarējuši. Viņi saprot, ka bez labas tehniskās apkalpošanas nav iespējams realizēt savu produkciju, nevar konkurēt ar citiem uzņēmumiem.

Amerikas Savienotajās Valstīs jau sen ir izstrādāti tehniskās apkalpošanas organizācijas principi, tās izpildes formas un praktiski radīti nepieciešamie apstākļi tās īstenošanai. Tas vienādā mērā sakāms gan par iekšējo, gan par ārējo tirgu.

Tehniskās apkalpošanas galvenais princips ir tāds: kas ražo, tas ari apkalpo. Citiem vārdiem sakot, kas izgatavo mašīnu, tas arī organizē un veic tās tehnisko apkalpo-' šanu. Tiek uzskatīts par nepieļaujamu, ka producents piegādātu tirgum mašīnas un ar to uzskatītu savu misiju par pabeigtu.

Galvenais noteikums, ka par tehnisko apkalpošanu atbild mašīnas producents, ir spēkā ne vien Amerikas Savienotajās Valstīs, bet arī citās zemēs. Tur, kur to neievēro, nav īstas tehniskās apkalpošanas un tātad arī netiek normāli izmantots mašīnu un iekārtas parks un klientam rodas lielas grūtības.

Tehniskās apkalpošanas organizācijas formas ir ļoti dažādas. Tehniskās apkalpošanas programmas īstenošanā var iesaistīt dažādus spēkus: iestādes, firmas un uzņēmumus, kas nodarbojas ar starpniecību, bet par visu joprojām pilnīgi atbild galvenā firma, kas ražo šīs mašīnas.

Šis vispārējais noteikums rada daudz citu atsevišķu noteikumu, kurus ievēro amerikāņu komersanti. Šiem noteikumiem, piemēram, pieskaitāmi arī šādi.

Organizētas tehniskas apkalpošanas sistēma aptver visu teritoriju, kurā pircēji izmanto mašīnas.

Gatavošanās tehniskai apkalpošanai sākas agrāk nekā pašu mašīnu piegāde. Firma tikai tad laidīs tirgū mašīnas un iekārtu, ja būs nodrošināts viss, kas nepieciešams to tehniskajai apkalpošanai. Tehniskā apkalpošana tiek nodrošinātā nepārtraukti, kamēr vien mašīna darbojas.

Rezerves daļas, kas nepieciešamas visiem tehniskās apkalpošanas veidiem, ierīces ņn materiālus piegādā jebkurā laikā un jebkurā daudzumā atbilstoši pieprasījumam un neatkarīgi no izstrādātajiem normatīviem. Normatīvus pastāvīgi revidē un koriģē, pamatojoties uz pieredzi, kas uzkrata, ekspluatējot mašīnas dažādos apstākļos, kā arī ņemot vērā mašīnu konstrukcijas un tehnoloģijas uzlabošanu.

Butu ļoti maldīgi domāt, ka tehniskā apkalpošana producentam ir kaut kāds apgrūtinājums, ka firmas, kas izgatavo mašīnas, uzskata apkalpošanu par nepieciešamu, bet apgrūtinošu slodzi. Faktiski tā ir biznesm'enim veļama darbības puse, kas tiek organizēta gandrīz vai ar lielāku interesi un uzmanību nekā pati mašīnu ražošana. Pirmkārt, tehniskās apkalpošanas komplekss ir liels ienākumu avots. Rezerves daļām cenas parasti ir 1,5 līdz 2 reizes augstākas nekā tādām pašam detaļām, kuras tiek iemontētas jaunā mašīnā rūpnīcā, kas šīs mašīnas izgatavo. Tām mašīnām, kuras vairs neražo, rezerves daļu cenas ir vēl augstākas (3—6 reizes).

Tāpēc vecais aprīkojums (ierīces, instrumenti, modeļi u. c.) tiek rūpīgi saglabats un joprojām izmantots rezerves daļu ražošanai, no tā (no aprīkojuma) it ka iegust otru ražu. Ja galvenā rūpnīca nodod rezerves daļu ražošanu savām filiālēm vai pēc līguma citai firmai, tad tehnoloģisko aprīkojumu, bet dažreiz arī specializēto iekārtu kopā ar tehnisko dokumentāciju ļoti uzmanīgi nogādā jaunajam producentam.

Tajā pašā laikā laba tehniskās apkalpošanas organizācija ne vien rada ērtības mašīnas izmantošanā, bet arī palielina pircēju aprindas, atvieglo tās pārdošanu, palīdz izvērst ražošanu un reizē ar to palielina uzņēmuma ienākumus.

Labi nostādīta tehniskā apkalpošana ir svarīga gan patērētājam, gan producentam arī tajā ziņā, ka mašīnas uzraudzība ekspluatācijas procesā dod bagātīgu materiālu tās pilnveidošanai. Tieši ar to galvenokārt izskaidrojama mašīnu konstrukcijas, tiklab esošo, kā arī vēl topošo, projektējamo mašīnu konstrukcijas nemitīga pilnveidošana. Lūk, tāpēc it īpaši amerikāņu firmas (un ne tikai amerikāņu) pašas organizē savu mašīnu tehnisko apkalpošanu, nevienam citam neuzticot šo atbildīgo darbu.

Taču galvenais ir gūt ienākumus. Ir tādas firmas, kas galveno peļņas daļu iegūst no tehniskās apkalpošanas. Minēsim piemēru.

Firma «Ķodak» neaprobežojas tikai ar fotoaparātu pārdošanu vien. Tā iekārdina fotoamatierus arī ar milzīgu daudzumu visdažādāko ierīču, detaļu, fotoattēlu attīstīšanas vanniņu, kopēšanas rāmīšu, rullīšu, veltnīšu, piespie-dēju, filtru un pincetu, nemaz jau nerunājot par fotofilmām un platēm, fotopapīriem un ķimikālijām, kas patērētājam rada ērtības un drošību fotoaparātu izmantošanā un dod firmai miljoniem ienākumu, kuri palīdz augt tās varenībai.

Visā pasaulē izkaisītajos firmas «Kodak» veikalos organizēta fotoamatieru apkalpošana, instruēšana, aparatūras regulēšana, filmu attīstīšana, fotoattēlu kopēšana, palielināšana, apgriešana utt. Tas viss, protams, tāpat netiek darīts bez maksas un peļņas.

Ja tas viss ir pareizi attiecībā uz tā saucamajiem plaša patēriņa priekšmetiem, tad attiecībā uz ilgstoši lietojamiem priekšmetiem un tādām precēm kā mašīnas, darbgaldi, iekārta, transporta un sakaru līdzekļi u. c. tas ir simtkārt pamatotāk. Tāpēc firmas producentes, cenšoties arvien vairāk paplašināt savu pircēju aprindas, nemitīgi meklē arvien pilnīgākas tehniskās apkalpošanas metodes.

Tā, piemēram, firma «Ford» plaši ievieš apkalpošanu ne vien speciālajās apkalpošanas stacijās un remontdarbnīcās, bet arī mājās. Sim nolūkam ir speciāli iekārtoti autofurgoni, kas apgādāti ar nepieciešamo iekārtu, arī ar nelieliem darbgaldiem, metināšanas aparātiem, rezerves daļām, smērvielām un instrumentiem.

Pēc reklāmu datiem, šāda veida apkalpošana maksā tikai par 4 dolāriem dārgāk. Bet pat tad, ja tas maksātu vēl mazliet vairāk, nevar nepiekrist, ka šie apkalpošanas veidi ir ērti ļoti daudziem klientiem.

Bet ar to vien vēl nepietiek. Ja sakarā ar darbu apjomu automobilim vai traktoram jāpaliek remontā ilgāku laiku, tad mašīnas pārdevējs (t. i., producents) pa remonta laiku iznomā citu mašīnu.

Bez tam dažas firmas organizē, piemēram, automobiļu apkalpošanu ar pašu mašīnu īpašnieku spēkiem. Sim nolūkam apkalpošanas stacijās vai atsevišķās telpās, kur ir nepieciešamā iekārta, darba rīki, materiāli, rezerves daļas, tehniskā dokumentācija utt., iekārto pašapkalpošanās posteņus. Sajās stacijās ir konsultanti, kas ir speciālisti remonta un diagnostikas jautājumos. Konsultācija tiek sniegta, tā sakot, neatejot no automobiļa. Maksu ņem par darba vietas, darba rīku, materiālu un rezerves daļu izmantošanu. Par tehnisko vadīšanu jāmaksā pēc īpašiem izcenojumiem. Pēc dažiem datiem par apkalpošanai un remontam nepieciešamās darba vietas nomu jāmaksā apmēram 1 dolārs stundā, par mazgašanas mašīnas izmantošanu 12,5 centi par katrām 15 minūtēm. Speciālisti uzskata, ka pašapkalpošanās metode klientam samazina izdevumus uz pusi un ir izdevīga automobiļu producentam.

Šādas tehniskās apkalpošanas metodes ir izplatītas ne vien Amerikas Savienotajās Valstīs, bet arī Anglija, Vācijas Federatīvajā Republikā un citās zemēs.

Tehniskās apkalpošanas obligāti elementi ir plašs tehniskās apkalpošanas staciju un remontdarbnīcu tīkls, kas apgādāts ar nepieciešamo iekārtu, nepārtraukta rezerves daļu piegāde, rezerves daļu noliktavas, apgāde ar tehnisko dokumentāciju, kadru — operatoru, instruktoru un remont-personāla apmācīšana, producētājās firmas speciālistu piedalīšanās, savlaicīga informācija par visām mašīnas, tās mezglu un daļu konstrukcijas izmaiņām.

Visus izdevumus, kas saistīti ar tehnisko apkalpošanu, galu galā sedz pircējs, klients. Bet izdevumi nav mazi. Pēc finansu iestāžu novērtējuma (tādu statistikas datu Amerikas Savienotajās Valstīs nav) mašīnu un iekārtas remonta izdevumi visās ASV ekonomikas nozarēs 1962. gadā sasniedza 11,2 miljardus dolāru, tai skaitā apstrādājošā rūpniecībā — 5,6 miljardus dolāru.

Dabiski, ka tehniskās apkalpošanas apjoms, tās organizācijas shēma un tehnoloģija ir tieši atkarīgi no mašīnu un iekārtas tipa. Tas rada zināmu formu dažādību, bet nemaina tehniskās apkalpošanas saturu un principus. Iztirzāsim dažus piemērus.

AUTOMOBIĻU tehniska APKALPOŠANA

Lielais automobiļu un it īpaši vieglo automobiļu parks Amerikas Savienotajās Valstīs prasīja noorganizēt milzīgu tīklu to vispusīgai apkalpošanai gan iekšzemē, gan arī ārzemēs sakarā ar mašīnu eksportu. Tādos apstākļos automobiļu apkalpošana izvēršas arvien plašāk.

No visas tehniskās apkalpošanas sistēmas jāizdala svarīgs posms — materiāli tehniskā bāze. Tā radīta gan pie ražotājas firmas, gan arī pie visdažādākiem, tās starpniekiem — aģentiem, mašīnu pārdevējiem («dilleriem») utt.

Desmitiem tūkstošu remontdarbnīcu, rezerves daļu noliktavu, rezerves daļu, instrumentu, materiālu un automobiļa apkalpošanai nepieciešamo ierīču veikali izkaisīti pa visu valsti. Automobiļu tehniskās apkalpošanas staciju un darbnīcu skaits (1963. gadā) Amerikas Savienotajās Valstīs un dažās kapitālistiskajās zemēs bija šāds:

Amerikāņu firma «Ford», kuras automobiļu parks Vācijas Federatīvajā Republikā sasniedz 1 miljonu, tur iekārtojusi 1790 tehniskās apkalpošanas stacijas. Uz vienu tehniskās apkalpošanas staciju vai darbnīcu iznāk 558,7 automašīnas. Tehniskās apkalpošanas tīkls tiek attīstīts tā, lai galvenokārt būtu nelielas^stacijas, kas atrodas pēc iespējas tuvāk cita pie citas. Amerikas Savienotajās Valstīs šis attālums ir apmēram 30 km. Anglijā — apmēram 40 km, bet nākotnē tiek plānoti 20 km.

Šīs firmas automobiļu tehniskās apkalpošanas stacijas un remontdarbnīcas tiek celtas tā, lai to ārējais izskats atspoguļotu uzņēmuma stilu. Ēku konstrukcijai un iekārtojumam jābūt tādiem, lai nākotnē to varētu paplašināt un pārbūvēt, izmantojot saliekamos elementus. Daudz uzmanības veltī, lai paredzētu zāles klientiem un viņu apkalpošanai.

Pat veikali, kas pārdod automobiļus, jau izpilda daļu tehniskās apkalpošanas operāciju tā saucamā pirmspār.-došanas servisa veida.

Pirms nodošanas pircējam automobilis tiek rūpīgi apskatīts, vai transportēšanas un uzglabāšanas laikā tam nav radušies kaut kādi bojājumi. Pamanītos trūkumus samērā ātri novērš. Šim nolūkam ir radīti attiecīgi apstākļi: darba vietas, iekārta, instrumenti, materiāli, darbaspēks un tehniskā vadīšana.

Pēc tam tiek noregulētas dažas ierīces un mehānismi. Mašīnu notīra, noslauka, bet dažreiz arī pulē, tai noslauka aizsargeļļojumu, iedarbina motoru, pārbauda bremzes utt.

Veikala pārstāvis ir klāt, kad pircējs iesēžas mašīnā, iedarbina motoru u. c. Mēdz būt arī dažādas kļūmes. Bet tādos' gadījumos automobilis nekavējoties saņem tehnisko palīdzību.

Kad mūsu šoferis saņēma jaunu automašīnu, man bija izdevība novērot, ka kādam pircējam izraudzītā automobiļa vietā tika izsniegts cits, jo automašīnai konstatēto defektu nebija iespējams tūlīt novērst. Pircējs bija neapmierināts, ka bija jāzaudē laiks gaidot, kamēr sagatavos citu automobili, taču viņš nepalika bez mašīnas. Turklāt tā bija pilnīgi pārbaudīta un pilnīgā kārtībā.

Protams, automobiļu ražotājiem krietni jāpapūlas, lai samazinātu darba un materiālu izlietojumu pirmspārdoša-nas servisa operācijās. Te tiek izmantota gan procesu mehanizācija, gan transportēšanas un glabāšanas paņēmienu pilnveidošana, tiek izraudzīts kvalificēts personāls un tiek lietotas visdažādākās lakas detaļu pārklāšanai. Lai gan šis apkalpošanas veids ir plaši attīstīts, tomēr firmas, kas ražo automobiļus, joprojām paplašina dienestus, kuri saistīti ar pirmspārdošanas servisu.

Firma «Ford Motors Company» 1966. gadā Portlandes pilsētā (Oregonas štats) uzcēla un sāka ekspluatēt centru jaunu automobiļu uzglabāšanai un apkalpošanai pirms pārdošanas. Šī firma paredzējusi celt Portņuarkas pilsētā (Ņūdžersijas štats) jaunu pirmspārdošanas servisa centru ar 2,79 tūkstoši m^2 platību. Tādu piemēru ir daudz. Atteikties no pirmspārdošanas servisa nevar neviena firma, lai kāds būtu tās ražošanas tehniskais līmenis.

Kad mašīna nodota pircējam un no viņa saņemts viss, kas pienākas, arī dzeramnaudas, sākas garantijas apkalpošanas periods. Tajā ietilpst divas vai trīs, reti kad vairākas «bezmaksas» apskates, atsevišķu detaļu apmaiņa, regulēšana utt. ar noteikumu, ka pircējam stingri jāizpilda ekspluatācijas instrukcija.

Tirdzniecības dieviete — reklāma pacietīgi izskaidro pircējam, ka tas viss tiek darīts bez maksas. Bet automobiļa īpašnieks, varbūt pietiekami izglītots cilvēks, labi zina, ka viņš ne vien ir pilnīgi samaksājis par visiem šiem pakalpojumiem, bet ari tos ir avansējis, izdarot pašu pirkumu. Visi tehniskās apkalpošanas veidi ir iekalkulēti automobiļa mazumtirdzniecības cenā. Bez maksas ar jums neviens pat nerunās. Bet, ja jau nauda ir samaksāta, tad apkalpošana būs nodrošināta, jo no tā ir atkarīgi ražotājas firmas galvenie centieni — mašīnu sekmīga pārdošana. Sniedzam tipisku firmas «Ford» reklāmas sludinājumu:

«Pēdējos piecos gados «Ford» modeļa lielo kravas automobiļu pārdošana vairāk nekā divkāršojusies.

Kas nodrošināja šos panākumus? Labāka kravas automobiļu kvalitāte un to labāka tehniskā apkalpošana» (pa-svītrojums mans. — N. S.). Un tālāk teikts:

«Kravas automobiļu apkalpošanas centri.

Mums jau ir 57 pirmšķirīgi centri, pie tam tā ir tikai daļa no operatīvā tīkla, kas.sastāv no 270 mašīnu pārdevējiem, kuri specializējas smago kravas automobiļu pārdošanā un apkalpošanā. Bez tam ir vēl vairāk nekā 6100 mašīnu pārdevēju.

Jūs nevarat iztikt bez firmas «Ford» pakalpojumiem.

Ja jums steidzoši vajadzīgas rezerves daļas, jūs tās varat saņemt ātri, pat ar gaisa transporta palīdzību.

Katrā no 26 rezerves daļu noliktavām ir smagais MO kravas automobilis, lai varētu nekavējoties izpildīt steidzošus pasūtījumus rezerves daļu izsūtīšanai ar lidmašīnu».[27]

Lai pievilktu pircējus, producētāja firma nosaka garantijas laiku, kas svārstās atkarībā no mašīnas konstrukcijas un ekspluatācijas apstākļiem.

Tā, piemēram, firma «Ford Motors Company» noteikusi kravas automobiļiem šādu garantijas periodu: 24 mēneši vai 160 tūkstošu km nobraukums, vai 3000 stundu ilga ekspluatācija atkarībā no tā, kas ātrāk tiks sasniegts.

Firmas «Chrysler Corporation» kravas automobiļiem ar benzīna un dīzeļa dzinējiem noteiktais garantijas laiks ir 5 gadi, 80 tūkstošu km nobraukums vai 1500 darba stundu.

Tā pati firma garantē smago kravas automobiļu benzīna dzinējiem 5 gadu darbības laiku vai nobraukumu līdz 160 tūkstošiem km, vai 3000 darba stundu atkarībā no tā, kas tiks sasniegts agrāk. Firma nodrošina daļu remontu vai nomainīšanu «Chrysler Corporation» stacijās bez maksas garantijas perioda pirmajā pusē, tas ir, līdz 80 tūkstošiem km nobraukuma vai līdz 1500 darba stundām. Kad mašīna nobraukusi līdz 96 tūkstoši km vai nostrādājusi līdz 1800 stundu, apkalpošana tiek izdarīta pret 25% sa-fnaksu no tās izmaksas. Pēc 120 tūkstošu km nobraukuma vai 2250 darba stundām par apkalpošanu ņem 50% no tās izmaksas; pēc 160 tūkstošu km nobraukuma vai 3000 darba stundām jāmaksā 75% no apkalpošanas pilnas cenas.

Ja amerikāņu firmu garantijas laiku salīdzinām ar dažām Eiropas firmām, tad jāsaka, ka tas bieži ir ilgāks un turklāt krietni ilgāks. Tā, piemēram, franču firma «SIMCA», kuras autoritāte tirgu pirms dažiem gadiem stipri samazinājās, veikdama ārkārtējus pasākumus,

1966. gadā palielināja garantijas laiku līdz 24 mēnešiem vai 60 tūkstošu km nobraukumam. Tomēr tas visos rādītājos ir mazāks nekā firmai «Chrysler Corporation». Salīdzinājumā ar firmu «Ford» nobraukums paredzēts 2,6 reizes mazāks, lai gan laika ziņā garantijas periods ir vienāds. Citas Francijas firmas noteikušas garantijas pe--riodu 6 mēneši vai 20 tūkstošu km nobraukumu.

Visās valstīs pastāv nosacījums, ka īpašniekam precīzi jāievēro mašīnas ekspluatācijas noteikumi. Jebkurš pārkāpums atņem pircējam tiesību izmantot garantijas periodā noteiktās priekšrocības.

Automobiļu firmas sistemātiski cenšas samazināt tehniskās apkalpošanas darbietilpīgumu un pašizmaksu.

Lietas būtība ir tā, ka pircējs ne vien izvirza augstākas prasības automobiļu kvalitātei, to ārējai un iekšējai apdarei, bet arī prasa, lai mašīnas ekspluatācijas izdevumi būtu minimāli.

Plānotās profilaktiskās tehniskās apkalpošanas sistēma pasaules praksē nostiprinājusies kā visefektīvākā, tai skaitā arī attiecībā uz automobiļu uzturēšanas izdevumiem.

Pēdējos 10 gados firmas izdarījušas automobiļu konstrukcijā daudzus uzlabojumus, kas samazina mašīnas kopšanas darbietilpību un palielina starpoperāciju nobraukumu. Tā, piemēram, automobiļa eļļošanas periodiskums tagad ir šāds:

Eļļas nomainīšanas termiņi vieglo automobiļu dzinējā

Firmas «Chrysler» «Dodge» tipa kravas automobiļiem eļļa dzinējos, eļļas tipa gaisa filtrā jāapmaina un universālie šarnīri jāeļļo ik pēc trim mēnešiem vai pēc 6,5 tūkstošiem km nobraukuma, ik pēc diviem mēnešiem vai pēc 3,2 tūkstošiem km nobraukuma (modeļiem no «400» līdz «1000»). Dažām Rietumeiropas mašīnām šie rādītāji ir mazliet sliktāki.

Pēc speciālistu atsauksmēm tehniskās apkalpošanas izdevumi ir samērā nelieli.

Vieglās automašīnas īpašnieka gadskārtējie izdevumi Amerikas Savienotajās Valstīs(standartmašīnas — markas «Chevrolet», «Ford», «Plymouth» ar 6 cilindru dzinēju)

Tehniskajā apkalpošanā un pirmām kārtām tās kvalitātes un precizitātes nodrošināšanā svarīga nozīme ir tehniskās apkalpošanas staciju un remontdarbnīcu apgādei ar modernu garāžas un remonta iekārtu, speciāliem instrumentiem un ierīcēm.

Šā darba panākumus, tāpat kā daudzos citos gadījumos, izšķir garāžas iekārtas, instrumentu un citu ierīču specializēta ražošana.

Vieglo automobiļu mazgāšanas mašīna, šķiet, ir pavisam vienkārša ierīce. Moderna stacionāra mehanizēta mazgāšanas iekārta ar sukām samazina ūdens patēriņu viena automobiļa nomazgāšanai, līdz 150—200 litriem parasto 400—500 litru vietā. Pareiziniet šos skaitļus ar automašīnu skaitu, kuras daudzas reizes tiek mazgātas, un jums būs skaidrs, kādi ir ieguvumi un zaudējumi.

Modernas garāžas iekārtas nomenklatūra ir ļoti plaša.

Celšanas ierīču tipu vien ir vairāk nekā desmit: hidrauliskās, pneimatiskās, pneimohidrauliskās, vienstatņa, divu, triju un četru statņu, klāja utt. Stendi, kas paredzēji, piemēram, aizdedzes kontrolēšanai, regulēšanai un nostādīšanai, ir apgādāti ar aparātu, kuram ir elektroniska ierīce.

Kontroles, regulēšanas, sastiprināšanas, eļļošanas un citi darbi tiek mehanizēti un automatizēti, lietojot augst-ražīgu diagnostisko iekārtu. Izrādās, ka arī šeit nevarēja iztikt bez «medicīnas». Te notiek īsta automobiļu ārstēšana bez jebkādam atrunām. Uzstādīt diagnozi var tikai ar speciālas iekārtas palīdzību, piemēram, ar bremžu pārbaudīšanas stendiem, kuriem ir pierakstīšanas ierīces, kas dod iespēju noteikt bremzēšanas spēku un vienlaicī-gumu; automobiļa dinamisko īpašību pārbaudes stendiem; elektroiekārtas pārbaudes stendiem, kas apgādāti ar osci-lografiem, osciloskopiem, stroboskopiem un cilām ierīcēm; izplūdes gāzu analizatoriem; stendiem, kas dod iespēju izbalansēt riteņus, tos nenoņemot no automobiļa; aparātiem, kas paredzēti amortizatoru pārbaudei bez demontāžās no automobiļa un bez izjaukšanas; aparātiem, kas konstatē un analizē strādājošo pārvada mehānismu trokšņus, un daudzu citu ierīču palīdzību.

Diagnostikas iekārtas izmantošana deva iespēju radīt specializētus uzņēmumus, kas nosaka automobiļa tehnisko stāvokli un novērš konstatētos defektus.

Šo uzņēmumu raksturīga īpatnība ir tā, ka tie izpilda kontroles un pārbaudes darbus, neizjaucot pārbaudāmos agregātus un mezglus, veic šīs operācijas uz plūsmas līnijām un bieži vien atsevišķi no parastās tehniskās apkalpošanas operācijām. Tas dod iespēju par 95% samazināt automobiļu atgriešanos pēc apkalpošanas un remonta; samazināt automobiļa atrašanās laiku darbnīcās (līdz 0,5—

1,5 stundām).

Amerikas Savienotajās Valstīs pirmo diagnostikas centru uzcēla firma «Mobile Oil» apmēram pirms pieciem gadiem. Pēdējos gados šādi uzņēmumi stipri izplatījušies Vācijas Federatīvajā Republikā, Anglijā, Japānā un citās zemēs. Pašlaik Amerikas Savienotajās Valstīs ir apmēram 60 šādu centru, bet 1975. gada to skaitu paredzēts palielināt līdz 15 tūkstošiem.

Diagnostikas centru vai nodaļu izveidošanai lielajās tehniskās apkalpošanas stacijās tiek izlietota nauda, taču

visi pasākumi ātri atmaksājas, dod iespēju uzlabot apkalpošanas un remonta kvalitāti un dod par izpildīto darbu garantiju.

Tā, piemēram, firma «Chic Cocker Pontiac», kas nodarbojas ar automobiļu «Pontiac» pārdošanu, tehnisko apkalpošanu un remontu Oklahomas pilsētā (Oklahomas štats), rekonstruējusi automobiļa tehniskās apkalpošanas un remonta zonu. Sī rekonstrukcija izpaudās tādējādi, ka tika izveidota apmēram 14 m gara automobiļu stāvokļa diagnostikas līnija. Rekonstrukcija izmaksāja 40 tūkstošu dolāru, no kuriem 27 tūkstoši tika izlietoti iekārtas iegādei. Darba dienā līnija apkalpo 18—20 automobiļu. Diagnostikas centrs par izpildītajiem darbiem dod garantiju 90 darba dienām vai 6400 km automobiļa nobraukumam.

Pec darba rakstura automobiļu tehniskā apkalpošana ir pārvērtusies par rūpniecības nozari, kas apgādāta ar sarežģītu iekārtu un elektroniskiem aparātiem. Instrumentus un ierīces, ko lieto virsbūves un tās atsevišķu detaļu izlabošanai, darbina ar saspiestu gaisu vai hidrauliku. Rokas darba rīki gandrīz nemaz vairs netiek lietoti.

TRAKTORU TEHNISKA APKALPOŠANA

Tāpat kā automobiļiem, tā sākas ar pirmspārdošanas servisu. Tā atšķiras ar to, ka Amerikas Savienotajās Valstis daļu traktoru piegādā neieeļļotus. Tādos gadījumos pirmspārdošanas servisa kompleksā ietilpst arī eļļošana.

Daudzos gadījumos traktoru nogādā un nodod ferme-' rim pieredzējis mehāniķis. Mehāniķa pienākums ir instruēt pircēju, kā jālieto un jākopj traktors, kāda drošības tehnika jaievēro. Pircējam parāda arī, kā traktoram jāpiekabina lauksaimniecības mašīnas.

Tikai pēc tam traktoru nodod pircējam kopā ar servisa grāmatiņu. Pircējs parakstās šajā grāmatiņā, ar to apliecinādams, ka viņam ir zināmi traktora kopšanas un vadīšanas noteikumi. Tas tiek darīts ne bez iemesla. Grāmatiņa ar fermera parakstu kļūst par juridisku dokumentu un paaugstina viņa atbildību pārdevējā priekšā. Servisa grāmatiņa ne vien dod tiesības garantijas periodā bez maksas izmantot tehnisko apkalpošanu, bet tā ir arī sava veida traktora pase. Servisa grāmatiņā ieraksta datus par

10 — Praktiskā Amerika

izdarītiem remontiem, regulēšanu, e|ļas un detaļu apmainīšanu u. tml. Tas palīdz tās rūpnīcas speciālistiem, kura ražo traktorus, pētīt mašīnas labās īpašības un trūkumus, to pastāvīgi uzlabot.

Traktoriem tehniskā apkalpošana iedalīta garantijas un pēcgarantijas periodā, ar apmēram tādu pašu tehnoloģiju kā automobiļiem.

Garantijas laiku nosaka atkarībā no traktora tipa un konstrukcijas. Tā, piemēram, firma «International Ilarves-ter» noteikusi garantijas periodu 6 mēneši vai 600 motora darba stundas. Firmas «Allis Chalmers» (traktora modelis «D-17») un «Caterpillar» (traktora modelis «D-9») dod 12 mēnešu garantijas laiku. Visbiežāk tiek dots 6— 12 mēnešu garantijas laiks, skaitot no traktora piegādes dienas, vai 1000—1500 darba stundas.

Traktoru tehnisko apkalpošanu, profilaktiskās apskates, sīko un vidējo remontu izdara producenta aģenti vai sub-aģenti viņa vadībā, un viņš par to atbild. Kapitālremontu veic aģentu vai subaģentu specializētajos uzņēmumos. Šie uzņēmumi ir piemēroti kapitālremonta tehnoloģijas izpildei, tiem ir speciāla iekārta un kvalificēti kadri, kas beiguši speciālus kursus mašīnu piegādātāju rūpnīcu mācību centros.

Tātad atkal par mašīnu tehnisko apkalpošanu pilnīgi atbild producents.

Daži mūsu speciālisti nezin kāpēc domā, ka amerikāņi neizdara traktoru un dažu citu iekārtu kapitālremontu. Tas nav pareizi. Kapitālremontu organizē specializētos uzņēmumos, pie tam daudzos gadījumos pēc kapitālremonta izsniedz sertifikātu par traktora derīgumu un tiek atjaunotas zināmas garantijas saistības ar pasūtītāju; garantijas laiks ir ļoti tuvs vai arī pilnīgi tāds pats kā jaunam traktoram. Vēl vairāk — par īpašu maksu traktors var tikt daļēji modernizēts.

Tas apstāklis, ka šajos uzņēmumos ir noteiktā komplektā rezerves mezgli un detaļas un motoru apmaiņas fonds, dod iespēju veikt traktora kapitālremontu īsā laikā — dažās dienās. Bez tam, ja pasūtītājam steidzīgi vajadzīgs traktors, viņš var nomāt citu izremontētu traktoru vai to nopirkt par cenu, no kuras atskaitīta nodotā traktora vērtība.

Lielajām firmām, kas ražo traktorus, — «Ford», «Messy-Ferguson», «John Deere», «Caterpillar» u. c. — ir

plašs aģentu un subaģentu tīkls, kuri šo firmu vārdā un ar to palīdzību veic tehnisko apkalpošanu. Producētājas firmas apgādā savus aģentus-starpniekus ar instrumentu komplektu visa tehniskās apkalpošanas darbu apjoma veikšanai. Traktoru un lauksaimniecības mašīnu apkalpošanai plaši izmanto pārvietojamās darbnīcas — speciāli šim nolūkam iekārtotus automobiļus. Traktoru tehniskās apkalpošanas organizācijā svarīgs moments ir tas, ka to remontēšanai nav sezonas rakstura.

RŪPNIECĪBAS (TEHNOLOĢISKAS) IEKĀRTĀS TEHNISKA APKALPOŠANA

Te pieskaitāmi metālgriešanas darbgaldi, kalšanas un presēšanas iekārta, vieglās un pārtikas rūpniecības mašīnas utt. Šī iekārta uzstādīta rūpniecības uzņēmumā, karn parasti ir sava remonta bāze. Tāpēc iekārtas pircēji nereti paši to remontē. Tomēr kapitālremontu daudzos gadījumos veic producētāja firma, protams, uz pasūtītāja rēķina. Taču jebkuros apstākļos tiek nodrošināta rezerves daļu piegāde. Garantijas periodā visu tehniskās apkalpošanas apjomu «bez maksas» izpilda producents vai (ā aģents.

Tehniskās apkalpošanas svarīgs elements ir tas, ka pārdevēja aģenti-speciālisti piedalās mašīnu montāžā, palaišana un noregulēšanā, ka speciālisti apmāca un instruē pircēju. Šie pakalpojumi paredzēti līgumā, un par tiem maksā pircējs.

Iekārtas, it īpaši unikālu darbgaldu vai prešu montāžā un regulēšanā šie speciālisti strādā nedēļām un pat mēnešiem ilgi. Šādos gadījumos pircēji vēlas pārliecināties, ka iekārta darbojas normāli un atbilst līgumā paredzētajai specifikācijai.

Iekārtas piegādātājam ir inspicēšanas tiesības. Viņš ar savu speciālistu palīdzību pārbauda, vai iekārta tiek pareizi ekspluatēta, vai tiek ievērotas mašīnu kopšanas instrukcijas. īpaši tiek reģistrēts, kādi remonta veidi ir izdarīti un cik lielus līdzekļus tas prasījis. Tas dod iespēju konstatēt mašīnas konstruktīvos un citus trūkumus un tos novērst.

Bez tam ar pircēju tiek uzturēts pastāvīgs kontakts.

Uzklausīdams viņa aizrādījumus, producents-pārdevējs cenšas veikt profilaktiskus pasākumus, lai nepieļautu reklamāciju iesniegšanu.

Jebkura pamatota pircēja pretenzija tiek ātri apmierināta. Visīsākajā laikā uz producentu rēķina tiek apmainītas atsevišķas detaļas un mezgli vai pat visa mašīna.

Veicot iekārtas remontu, producētāja firma pētī mašīnas darbības īpatnības, tās vājās un stiprās puses, apkalpošanas darbietilpīgumu un remontēšanas ērtumu. Lai gan producētāja firma dažreiz tās ražotās iekārtas remontēšanu uztic citai firmai, tomēr visus tehniskās vadības pavedienus tā patur savās rokās.

Daudzas mašīnbūves firmas pieņem pasūtījumus metāl-griešanas iekārtas kapitālremonta izpildei un pēc tam izdod pasi un sertifikātu par precizitāti, kas atbilst jaunam darbgaldam. Darbgaldi tiek arī modernizēti. Visos gadījumos to noformē ar attiecīgu līgumu.

JŪRAS KUĢU TEHNISKA APKALPOŠANA

Kā jau minējām, kuģiem ir ilgs mūžs. Visiem zināms, ka tie ir ļoti sarežģīti. Kuģi vienmēr maina savu atrašanās vietu, lai gan tie ir pastāvīgi pierakstīti kādai /)stai. Droša kuģošana jebkādos laika apstākļos ir svarīgākā prasība, ko izvirza visas iekārtas kompleksam. Katra kuģa dīkstāves stunda, lai kāds būtu tās cēlonis, tai skaitā arī kuģa iekārtas bojājumu dēļ, izmaksā pārāk dārgi. Dažādie mehānismi un aparāti, kurus ekspluatē bargajos jūru un okeānu apstākļos, prasa precīzu tehnisko apkalpošanu.

Kuģu kapitālremontu veic specializētos uzņēmumos. Kārtējo, profilaktisko remontu izpilda ostu bāzēs. Ostās tiek koncentrētas rezerves daļu noliktavas un tehniskās apkalpošanas speciālisti.

Jūras kuģi bieži vien atrodas ļoti tālu no producētājiem uzņēmumiem. Tie iebrauc visdažādāko valstu ostās, un to apkalpošana ir ļoti darbietilpīga, prasa sevišķu uzmanību un līdzekļus.

Atbildību par atsevišķu lielu agregātu: dīzeļu, turbīnu un clektroģeneratoru tehnisko apkalpošanu dažreiz uzliek kuģu būvētāju apakšpiegādātājiem uzņēmumiem. Bet to noformē ar īpašu līgumu, ko noslēdz ar galveno kuģu būves uzņēmumu-piegādātāju. Tātad pircēja priekšā galvenā atbildīgā persona garantijas periodā ir kuģu būvētava, kas piegādājusi kuģi, tas ir, tas pats producents.

Līgumos par kuģu pārdošanu paredz 6—12 mēnešu garantijas laiku. Dažreiz šo laiku palielina līdz 18—24 mēnešiem, it īpaši, ja to prasa pircējs vai arī diktē konkurences apstākļi.

Pēc garantijas perioda pieaug atsevišķu apakšpiegā-dātāju loma, galvenokārt to, kuri piegādājuši lielus agregātus. Tomēr vispārējā atbildība par kuģi, par tā normālu darbu līguma ietvaros, par drošību un izturību joprojām paliek galvenajam piegādātājam — kuģu būvētavai.

Kuģniecības sabiedrības par remontdarbiem noslēdz līgumus ar specializētiem uzņēmumiem. Rezerves daļu piegādi un tehnisko inspekciju organizē producents un viņa apakšpiegadatāji stingri uz līguma pamata. Visos gadījumos rezerves daļu pārdošana kuģu remonta uzņēmumiem tiek uzskatīta par izdevīgu. Tāpēc uzņēmumi saglabā liešanas veiduļus un citas ierīces, ko jebkurā brīdī var izmantot rezerves daļu pasūtījuma izpildei.

Kuģu īpašnieki var but droši, ka serviss viņus sagaida jebkuras pasaules valsts osta, un tas patiešām tā ir.

Tehniskā apkalpošana organizēta, pamatojoties uz inženiertehniskajiem aprēķiniem un ņemot vērā visas šā darba īpatnības, arī cilvēka psiholoģiju. Lai novērstu reklamāciju, kuras traipu nevar nomazgāt nevienā, pat vislabākajā veļas mazgātavā vai ķīmiskajā tīrītavā, ķuģa vai atsevišķa agregāta piegādātājs ir gatavs uz visu: nogādāt ar lidmašīnu rezerves daļu uz jebkuru pasaules malu, bez maksas novērst defektus utt.

Atceros kādu gadījumu Baltimoras ostā. Pēc kuģu remonta rūpnīcas apskates mūs uzaicināja apskatīt ostu, kur tiek izkrauti un iekrauti kuģi. Kuģis, kuru mēs apmeklējām un kurš tikko bija pietauvojies, bija ārzemju kuģis, laikam grieķu vai brazīliešu. Uz ta bija uzstādīti Šveices firmas «Sulzer» varenie dīzeļi. Kad mēs apskatījām mašīnu telpu, tur jau bija šīs firmas pārstāvis. Firmas «Sulzer» speciālists kopa ar mehāniķi apskatīja dīzeļus. Mums paskaidroja ša darba tehnoloģiju. Sis speciālists dzīvo Baltimora. Viņš zina visu to kuģu atiešanas un pienākšanas laiku, uz kurieni uzstādīti viņa firmas dīzeļi. Viņš ierodas īsi pirms kuģa pienākšanas neatkarīgi no ta, vai viņš ir izsaukts vai ne, tas ir, vai mašīnām ir vai nav konstatēti kādi defekti. Firmas pārstāvis ierodas uz kuģa, tiekas ar kuģa mehāniķi, apjautājas, vai dīzeļi ir kārtībā, tos apskata, ieteic, kā kopt mašīnu, dažreiz atstaj šadas tādas sīkas detaļas, blīves utt. Mašīnas apkalpe zina, ka kopā ar detaļām tiks atstāta arī pudele džina vai viskija.

Taču mēdz būt arī tā, ka speciālists saņem no kuģa radiogrammu, kurā paziņots, ka nepieciešams apmainīt kādu mezglu vai detaļu. Šādā gadījumā viņš jau pirms kuģa pienākšanas veic priekšdarbus defekta novēršanai. Viņam ir visas iespējas to izdarīt. Ostas tuvumā atrodas firmas rezerves daļu noliktava. Tur vienmēr ir visu nepieciešamo mezglu un detaļu avārijas krājums. Ja vajadzīgās detaļas tur nav, viņš to pieprasa no bāzes noliktavas. Vārdu sakot, līdz kuģa pienākšanai viss būs gatavs.

Šāda sistēma ir ne tikai firmai «Sulzer». Tā ir tipveida shēma visām ASV un citu zemju kuģu būves uti ar tām saistītajām mašīnbūves firmām.

Protams, tas prasa zināmus līdzekļus, bet tie ir iekal-kulēti kuģa vai dīzeļa cenā. Bez šāda servisa nav iespējams pārdot nevienu kuģi.

Bez visiem šiem pakalpojumiem, nododot kuģi pasūtītājam, viņam tiek izsniegta arī garantijas rezerve — rezerves daļu, materiālu, instrumentu u. c. komplekts. Daļa šo mantu atrodas uz kuģa, bet pārējā daļa glabājas kuģa īpašnieka noliktavās.

Kuģu remonta uzņēmumi bez jebkādiem ierobežojumiem var pasūtīt rezerves daļas tiklab pie galvenajām kuģu būves firmām, kā arī pie to apakšpiegādātājiem, arī tam mašīnām, kuras jau sen vairs neražo. Korpusa remonta darbi galvenokārt prasa materiālus un tehnoloģisko iekārtu, ko var iegādāties jebkurā citā firmā.

Pēc remontdarbu pabeigšanas jāsaņem braukšanas tiesību sertifikāts, ko izsniedz attiecīga klasifikācijas sabiedrība, kas ir līdzīga mūsu Jūras kuģu reģistram. Par to, protams, rūpējas kuģu remonta rūpnīca un nevis tās klienti.

LIDMAŠĪNU UN HELIKOPTERU TEHNISKĀ APKALPOŠANA

Lidmašīnu un helikopteru skaits strauji aug. Lidaparāti no tehniskās apkalpošanas viedokļa prasa īpašu pieeju. Drošības prasības, milzīgais, pastāvīgi augošais ātrums, sarežģītā konstrukcija, aviācijas līniju tīkla lielais sazarojums un nemitīgi augošais pārvadājumu apjoms — tas viss ietekmē tehniskās apkalpošanas raksturu.

Laikam gan nekur citur laika faktoram nav tik liela nozīme kā aviācijā. Un lietas būtība nav tikai tā, ka pasažieris vai kravas nosūtītājs rēķinās ar transportēšanas lielo ātrumu un jebkura lidmašīnas aizkavēšanās kaut kādu defektu dēļ rada zaudējumus. Te vēl jāpieskaita kāds svarīgs apstāklis, proti, ka attiecībā uz lidmašīnu mezgliem, agregātiem, aparātiem un pat detaļām ir spēkā stingri noteikumi, kas ierobežo to izmantošanas periodu gan laika ziņā, gan ekspluatācijas un uzglabāšanas apstākļu ziņā. Pēc zināma laika (kas dažādiem izstrādājumiem nav vienāds) jāpārbauda to derīgums, jāizsniedz jauns sertifikāts vai agregāts jānomaina.

Periodiskās apskates sistēma — tā saucamie reglamentētie darbi tiek izpildīti loti rūpīgi, kas vispār ir raksturīgs aviācijas tehnikas līdzekļu izgatavošanā un ekspluatācijā. Kārtējam un kapitālajam remontam, kā arī apskatēm un pārbaudēm pirms katra lidojuma nepieciešams liels daudzums dažādu virszemes iekārtu, remonta uzņēmumi, laboratorijas, rezerves daļu, aparātu un dzinēju noliktavas, augsti kvalificēts apkalpojošais personāls un tehniskā dokumentācija.

Savstarpējas aizstāšanas iespēja, ērta pieeja jebkuram agregatam un iespēja tos viegli noņemt ir ļoti svarīgs nosacījums tehniskajai apkalpošanai. Svarīgi ir arī samazināt apkalpošanas darbietilpīgumu un saīsināt lidmašīnu plānotās dīkstāves.

Garantijas, to raksturs un termiņi atkarīgi no lidaparāta tipa. Lidmašīnām garantijas laiku parasti nosaka atsevišķi motoram un planierim. Helikopteram dod garantijas laiku arī par nesošajiem spārniem.

Lielajām pasažieru lidmašīnām, piemēram, firma «Boeing» dod garantijas laiku motoram 3000—4500 darba stundu un planierim — 6000—8000 stundu.

Pēc žurnāla «lnteravia Air Letter» *, ASV Federālā aviācijas pārvalde apstiprinājusi firmas «Pratt and Whitney» turboskrūves dzinējiem «UT-3D», kurus ekspluatē aviosabiedrība «American Airlines», starpremontu resursu 11 000 stundu apmērā un turboskrūves dzinējiem «UT-8D», kurus ekspluatē aviosabiedrība «Eastern Airlines», — 7100 stundu apmērā.

Federālā aviācijas pārvalde 1965. gadā deva aviosabiedrībām diezgan plašas iespējas starpremontu resursa noteikšanā. Pie tam amerikāņi izmanto angļu pieredzi, kuri kopš 1963. gada praktizē tā saucamo dzinēju jDrogresīvās tehniskās apkalpošanas sistēmu. šīs sistēmas* saturs ir tāds, ka parastās metodes vietā saskaņā ar kuru noteiktā starpremontu resursa laikā tiek apskatīts viss dzinējs, jaunā sistēma paredz remontēt tikai tās dzinēja daļas, kam ir ierobežots kalpošanas laiks. Tas samazina izdevumus. Tādējādi tiek noteikts tiklab visa dzinēja remonta laiks, kā arī tā atsevišķu daļu kalpošanas laiks. Tas vienādā mēra attiecas uz vecajiem, jaunajiem un projektējamiem dzinējiem.

Lidmašīnu nolidoto stundu skaits gadā sasniedz iespaidīgu skaitli — 3—3,5 tūkstošus stundu gadā. To palīdz sasniegt ne vien aviotransporta dienesta organizācija un pašu lidmašīnu kvalitāte, bet arī tehniskās apkalpošanas darba nostādne. Te ir vietā pastāstīt par šādu apstākli. Kā jau minējām, mezglu, agregātu un detaļu resursi ir dažādi. Amerikāņu aviācijas speciālisti rūpīgi izmanto tās detaļas, mezglus un agregātus, kuriem ir paaugstināti resursi. Šajā nolūkā viņi organizē ne vien samērā vienkāršu agregātu, bet arī motoru izjaukšanu, izņem no tiem derīgās detaļas un mezglus, kurus nodod tālākai ekspluatācijai. Tas dod lielu ietaupījumu. Ir arī citi tehniskās apkalpošanas paņēmieni, kuri samazina aviācijas tehnisko līdzekļu uzturēšanas izdevumus.

Visi lidmašīnu rūpniecības uzņēmumi un aviācijas sabiedrības lielu uzmanību veltī visas komplektējošās iekārtas tehnisko resursu palielināšanai. Uzdevums ir maksimāli izlīdzināt agregātu mūžu, palielinot to līdz maksimāli iespējamam resursam.

Par apmierinošu uzskata rādītāju, ja, piemēram, radiolokācijas un elektroaparātu iekārtas agregāti kalpo šādu aptuvenu laiku (šeit ir domāta skaitļu kārtība).

1 «lnteravia Air Letter», May 12, 1967, p. 6.

Ar resursu, mazāku par 3000 stundām, — 1% agregātu

no 3000—5000 „ — 1,25%

5000-10000 „ — 7,5%

Ar resursu, lielāku par 10000 „ — 18,5%

Pārējiem 71,75% agregātu tehniskie resursi nav ierobežoti.

Daudz līdzekļu un laika prasa personālsastāva apmācīšana, it īpaši lielajām pasažieru lidmašīnām, kur uzstādīts ļoti daudz dažādu aparātu un mehānismu. Speciāla apmācīšana nepieciešama visos gadījumos, pat tad, ja lidotāji ir attiecīgi tehniski sagatavoti un apguvuši praktisku pieredzi uz citām lidmašīnām vai helikopteriem. Katrai jaunas markas mašīnai tiek uzstādīti arvien pilnīgāki aparāti un mehānismi, kuru apkalpošana prasa speciālu instruktāžu un treniņu.

Interesanti ir dati par amerikāņu lidotāju vecumu.

1967. gadā no 479,7 tūkstošiem aktīvo amerikāņu lidotāju 15% lidotāju vecums bija no 16 līdz 24 gadiem. 37% no tām personām, kas mācās par lidotajiem, bija jaunākas par 25 gadiem. Pusaudžu skaits, kuri mācās par lidotājiem, bija 12%, lai gan viņiem nav tiesības lidot ar privātām lidmašīnām līdz 16 gadu vecuma sasniegšanai.[28]

Pirmspārdošanas servisa ietilpst daudz dažādu operāciju, kuru sarežģītību un apjomu nemaz nevar salīdzināt ar citām mašīnām, arī ar jūras kuģiem.

REZERVES DAĻU PROBLĒMA

Mašīnu tehniskās apkalpošanas kardinālais jautājums ir apgāde ar rezerves daļām. To galvenais piegādātājs ir producents, kas atbildīgs pircējam par tehnisko apkalpošanu. Dažas detaļas pasūtītājs iegādājās citu firmu veikalos. Tie galvenokārt ir standarta izstrādājumi, piemēram, gultņi, nelieli elektrodzinēji, aizdedzes sveces, armatūra, blīves u. c. Tos var iegadāties specializētos firmu veikalos par lētāku cenu. Tomēr šādu detaļu īpatnējais svars ir niecīgs.

Nepieciešamība turēt noliktavā rezerves daļas vajadzīgā daudzumā un nomenklatūrā jau sen ir kļuvusi par

visiem zināmu patiesību, par obligātu noteikumu. To ievēro visi mašīnu ražotāji, viņu aģenti un apakšpiegādātāji.

Iespēja saņemt vajadzīgā daudzumā un noteiktā laikā rezerves daļas stipri palētina iekārtas remontu, dod iespēju samazināt apkalpojošo personālu.

Lai gan tiek izstrādāti rezerves daļu nepieciešamības normatīvi (it īpaši to dara lielās firmas) galvenokārt masveidā ražotajām mašīnām, man tomēr neizdevās redzēt Amerikas Savienotajās Valstīs tehniski pamatotus aprēķina normatīvus. Tos pa lielākai daļai nosaka pieredzes ceļā. Rezerves daļu daudzums un nomenklatūra pat vienam un tam pašam mašīnu tipam ir ļoti dažādi un noliktavu rezerves vēl jo vairāk.

Rezerves daļu patēriņa vispārējās statistikas Amerikas Savienotajās Valstīs nav, tāpēc jāiztiek ar atsevišķu firmu un dažādu sadrumstalotu avotu datiem.

Tā, piemēram, rezerves daļu piegādes apjoms salīdzinājumā ar iekārtas vispārējo piegādi ir šāds (procentos):

Šī atšķirība izskaidrojama ne vien ar nepilnīgiem aprēķiniem vai pieredzes trūkumu, bet arī ar realizācijas sistēmu, mašīnu tehniskā līmeņa dažādību, ekspluatācijas apstākļiem, mašīnu mezglu un detaļu nemitīgu pilnveidošanu un daudziem citiem cēloņiem.

Neraugoties uz to, apgade ar rezerves daļām Amerikas Savienotajās Valstīs un arī citās augstu attīstītajās kapitālistiskajās zemēs ir nostādītā pietiekami labi.

To veicina rūpniecības uzņēmumu mobilitāte, kuri var ātri pārkārtot rezerves daļu ražošanu, ņemot vērā pieprasījumu. Šāda tipa uzņēmumiem ir diezgan liela ražot-spejas rezerve, kas dažreiz sasniedz 20—40%.

Bez tam mašīnbūves uzņēmumi, kas piegādā iekārtu, izveidojuši savas centralizētas rezerves daļu noliktavas, uzkrājuši bagātīgu pieredzi rezerves daļu vajadzību noteikšanā savām mašīnām. Elektronisko skaitļošanas mašīnu pielietošana devusi iespēju uzlabot rezerves daļu vajadzības un patēriņa plānošanu un uzskaiti, noteikt optimālas noliktavu rezerves, saīsināt laiku, kas nepieciešams to piegadašanai klientiem, samazinat tehniskās apkalpošanas izdevumus.

Tas apstāklis, ka ir izveidotas lielas noliktavas, dod iespēju manevrēt ar rezerves daļu krājumiem, ātri apmierināt pircēju pieprasījumus ne vien iekšzerņē, bet arī citās valstīs, kurām pārdotas mašīnas.

Steidzošu pasūtījumu gadījumā rezerves daļas nosūta ar lielu operativitāti. Tā, piemēram, traktoriem, automobiļiem un lauksaimniecības mašīnām nepieciešamās rezerves daļas, pat tad, ja šīs mašīnas atrodas ārzemēs, nosūta 48 stundu laikā. Iekšzemes klientiem tās nosūta 24 stundu un pat dažu stundu laikā. Tas sakāms par steidzamiem sūtījumiem. Šādos gadījumos tiek izmantots jebkurš transporta veids, arī gaisa transports.

Tomēr būtu naivi domāt, ka steidzoša pasūtījumu izpilde pasūtītājam nekā nemaksā. Par steidzošu izpildi jāmaksā. Producētāja firma, lai veicinātu pasūtījumu savlaicīgu saņemšanu, atlaides lielumu no cenrādī paredzētajām cenām parasti nosaka. atkarībā no pasūtījuma steidzamības. Salīdzinājumā ar parastajiem, normālajiem pasūtījumiem par steidzošiem pasūtījumiem atlaide tiek samazināta par 20—50%, bet dažreiz vēl vairāk. Tas liek savlaicīgi rūpēties par rezerves daļu pirkšanu no firmas aģentiem.

Tomēr rezerves daļu pārdošana tiek visādi veicināta. Ja aģentam izdodas pārdot vairāk rezerves daļu, nekā paredzēts līgumā, tad producētāja firma viņam dod papildu atlaidi no cenrāža cenām 3—5% apmērā no iepirkumiem, kas pārsniedz līgumā paredzēto summu. To dara ne tikai amerikāņu, bet arī franču, angļu un citas firmas.

Mašīnbūves firmas paziņo pircējiem rezerves daļu sarakstu, kuras tās var piegādāt attiecīgos termiņos.

Rezerves daļas, kuras speciāli jāizgatavo, parasti piegādā triju vai sešu mēnešu vai arī citādā laikā pēc pircēja un ražotāja vienošanās.

Lielajām noliktavām ir plānošanas nodaļas, kas rūpējas par katras detaļas vai mezgla optimālā krājuma līmeņa uzturēšanu, tai skaitā arī tām mašīnām, kuras vairs neražo. Pasūtījumu, ko plānu nodaļa izdara, lai papildinātu noliktavas krājumus, neviens neapšauba, un šis jautājums netiek diskutēts pat tad, ja pasūtījums pārsniedz noteikto normatīvu ietvarus. Pasūtījumu nekavējoties pieņem izpildei. Šādā gadījumā princips «pircējam vienmēr taisnība» ir nesaudzīgs diktators.

Ja pircējs ir kredītspejīgs, tad tiek izpildīti jebkuri viņa nodotie rezerves daļu pasūtījumi, un tās tiek nosūtītas uz jebkuru vietu pēc viņa norādījuma, jo tas dod peļņu.

Lai labāk apmierinātu savu klientu prasības, daudzas ASV firmas, kas piegādā rezerves daļas, pasūtījumus pieņem jebkurā diennakts laikā. Pasūtījumu pieņemšanai naktī un ārpus darba laika izmanto telefonu ar skaņu ierakstīšanas ierīci.

Pircēju neinteresē, vai uzņēmumam, kas piegādā rezerves daļas, ražotspēja ir pietiekama vai nav pietiekama. Ja šim uzņēmumam ražotspēja nav pietiekama, tad pasūtījums jādod citam uzņēmumam, pat tad, ja šādā gadījumā nāktos krietni pārmaksāt, bet rezerves daļām jātiek piegādātām vajadzīgajā laikā.

Ja piegādātāja firma nevar piegādāt rezerves daļas, tad tas ir sava veida rādītājs, kas liecina par šīs firmas nepietiekamo turību. Ja nav iespējams apgādāt ar rezerves daļām, tad nedrīkst pārdot mašīnas. Un tas arī netiek darīts. Amerikāņu, un ne tikai amerikāņu piegādātājiem šī koncepcija jau sen ir kļuvusi par aksiomu.

Centralizētajām noliktavām ir moderna tehnoloģija un iekārta. Tas dod iespēju pasūtījumu ar 500—1000 rezerves daļu pozīcijām apstrādāt dažās minūtēs, sakomplektēt un nosūtīt detaļas dažu stundu laikā. Detaļām ir savs šifrs, katrai no tām ir iekārtota perfokarte vai perfolente, visi nepieciešamie dati par detaļu krājumiem noliktavā, katrā sastatņu plauktu sekcijā, izcenojumi un citi dati ir ierakstīti elektroniskās skaitļošanas mašīnas «atmiņā».

Sī mašīna automātiski dod pasūtījumu noliktavas krājumu papildināšanai līdz noteiktajam līmenim, par to mašīna arī ir lietas kursā. Ar skaitļošanas centra palīdzību tiek izrakstīts rezerves daļu partijas pavaddokuments un rēķins par tām.

Skaitļošanas centrs uzskaita atlikumus ne vien centrālajā, bet arī perifērijas un aģentu noliktavās un tāpat automātiski dod pasūtījumu par rezerves daļu nosūtīšanu, lai uzturētu noteiktos izstrādājumu daudzumus saskaņā ar nomenklatūru.

Dažām firmām ir ne vien savs automobiļu transports rezerves daļu pārvadāšanai, bet pat lidmašīnas. Pēdējās izmanto gan rezerves daļu piegādei pēc sevišķi steidzamiem pasūtījumiem, gan firmas speciālistu pārvadāšanai, lai sniegtu tehnisko palīdzību. To dara, lai nodrošinātu ļoti operatīvu tehnisko apkalpošanu. Gluži dabiski, ka tam visam ir savs ekonomiskais attaisnojums.

Centrālās rezerves daļu noliktavas vairs nav noliktavas šā vārda parastajā nozīmē. Tie ir uzņēmumi ar augstu mehanizācijas pakāpi, kuru funkcijas ir pāraugušas noliktavas ietvarus. Parasti tajos ir kontroles nodaļa, kas pārbauda to detaļu kvalitāti, kuras ražo apakšpiegādātāji. Šeit rezerves daļas konservē un pārkonservē, ved mehanizētu uzskaiti, izmantojot elektroniku, utt. Pašu ražotās detaļas saņemšanas brīdī parasti nekontrolē.

Amerikāņu firmām ir lielas rezerves daļu noliktavas Rietumeiropā un citos kontinentos. Iekārtas un darbu organizācijas ziņa tās nemaz neatpaliek no ASV teritorijā esošajam noliktavām.

Ievērību pelna rezerves daļu konservēšana. Sakarā ar to, ka detaļas ilgi jāuzglabā noliktavā (mašīnām, kuras vairs neražo, dažreiz 10 un vairāk gadus), kā arī ņemot vērā to atrašanos ceļā un dažādās starpoperācijās, klimatisko apstākļu ietekmi un garantijas laikam izvirzītās prasības, konservēšanas loma ir kļuvusi lielāka. Tas» savukārt prasīja uzlabot konservēšanas tehnoloģiju.

Konservēšanas paņēmieni ir ļoti dažādi. Sim nolūkam izmanto gan hermētisku iesaiņojumu — aizkausētus polietilēna maisus, gan iesaiņošanu vakuumā, pārklāšanu ar speciālām lakām un smērvielām, gan korozijas inhibitoru izmantošanu (vielas, kas aizkavē metālu bojāšanos no korozijas), parafinizēšanu, silikagela izmantošanu kā mitruma absorbēšanas (uzsākšanas) līdzekli utt. Produkcijas un it īpaši rezerves daļu konservēšanā pozitīvus rezultātus stipri palīdzēja sasniegt ķīmiķi.

Uzlabotie konservēšanas paņēmieni un līdzekļi amerikāņu firmām devuši iespēju droši garantēt konservēšanas efektivitāti uz 5—10 un vairāk gadiem. Dažām detaļām iespējams dot praktiski beztermiņa garantiju konservēšanas efektivitātes ziņa.

Lielajās rezerves daļu noliktavās ir ne vien komplicēta iekārta, bet ari daudz dažādu sīku ierīču, darba rīku, ma-šmiņu kastu un kārbu aptīšanai ar metāla lenti, pavaddokumentu izrakstīšanai, trafaretu izgatavošanai un uz-' rakstu uzkrāsošanai ar to palīdzību utt.

Paplašinot mašīnu pamatražošanu, vienmēr tiek gādāts arī par rezerves daļu izgatavošanas attiecīgu palielināšanu.

Bez tam producenti cenšas samazināt savām mašīnām detaļu skaitu, uzlabot tos izstrādājumus, kuru kalpošanas laiks ir pārāk īss.

Minēsim tipisku piemēru.

Firma «Goodyear» samazināja detaļu skaitu automobiļa riteņa aplokā, izstrādājot jaunu konstrukciju — modeli «Loug Haul». Daudzu konstrukciju aploki sastāv no trim atsevišķām daļām: pamatnes, atloka un slēggredzena Šādā gadījumā tikai vilcējam ar puspiekabi vien vajadzīgas 54 atsevišķas aploka detaļas, nerēķinot rezerves daļas. Jaunais modelis «Long Haul» paredz aploku konstrukciju, kas sastāv no divām daļām. Tātad, šajā gadījumā tādam vilcējam ar puspiekabi ir vajadzīgas ne vairs 54 atsevišķas aploka daļas, bet tikai 36.

Jūtami samazinās rezerves daļu daudzums, montēšanai nepieciešamais laiks utt., bet tas dod labu ekonomisko rezultātu.

Amerikāņu konstruktori cenšas, un ne bez panākumiem, izgatavot mašīnas no mazāka detaļu un mezglu skaita. Pie tam viņi vadās no visvienkāršākā apsvēruma: nedilst tikai tās detaļas, kuru mašīnā nav. Tas dod iespēju samazināt ekspluatācijas izdevumus, arī tos izdevumus, kas saistīti ar rezerves daļu iegādi.

Interesantu darbu veic automobiļu konstruktori. Viņi cenšas panākt, lai mašīnas mezgla un tā eļļojuma kalpošanas laiks būtu vienāds, lai sakarā ar sezonu nebūtu jāmaina eļļa. Sājā virzienā jau daudz kas paveikts. Sākot ar 1963. gadu, lielākā daļa firmu, kas ražo vieglos automobiļus, vairs neieteic regulāri mainīt eļļu pakaļējam tiltam. Arvien vairāk tuvinās automātisko transmisiju un tajās iepildīto šķidrumu kalpošanas laiks.

Tātad tehniskā apkalpošana ir viens no svarīgākajiem elementiem, kas dod iespēju panākt mašīnu un iekārtu normālu un drošu izmantošanu. Visa tehniskā servisa ķede, kas sastāv no daudziem posmiem, tikai tad dos iespēju sasniegt mērķi, ja katrs no šiem posmiem precīzi izpildīs savas funkcijas.

Tehniskā apkalpošana ir viens no rādītājiem, kas liecina par jebkuras mašīnbūves firmas konkurences spējām. Ta ir viena no galvenajām konkurences cīņas formām tirgū. Tāpēc amerikāņi nemitīgi un sistemātiski pilnveido servisa tehnoloģiju, ieguldot nepieciešamos līdzekļus tā materiāli tehniskās bāzes attīstīšanā.

Bez tam firmas rūpējas par tehniskās apkalpošanas darbietilpības sistemātisku samazināšanu. Darba devējs necietīs nevienu konstruktoru, ja viņš, radot jaunu mašīnu un cenšoties to padarīt efektīvāku, nedoniās par to, lai mašīnu būtu ērti un viegli apkalpot, lai tās kopšanas izdevumi samazinātos līdz minimumam. Tiek meklētas jaunas apkalpošanas formas un metodes, lai līdz minimumam samazinātu ekspluatācijas izdevumus un paplašinātu savas produkcijas noietu.

Tehniskā apkalpošana ir ne vien konkurences spējas rādītājs, bet arī atspoguļo savas valsts rūpnieciskas kultūras līmeni.

RŪPNIECĪBA IELAUŽAS CILVĒKA DZĪVĒ

Zinātņu uzdevums ir kalpot, tās ir līdzeklis labklājības sasniegšanai.

D. Mende|ejevs

ASV rūpniecību raksturo milzīga ražotspēja, augsts darba ražīgums, laba produkcijas kvalitāte un izturība. Ražošanas un darba organizācija uzņēmumos visumā ir augsta līmenī un nodrošina amerikāņu precēm pietiekamu konkurences spēju pasaules tirgū. Sevišķi labi nostādītā ražošanas projektēšana un sagatavošana, ražošanas izmaksu kalkulēšana un apgāde ar materiāliem un komplektēšanas izstrādājumiem.

Amerikāņu rūpniecība ir ļoti mehanizēta un automatizēta, tai ir lieliska eksperimentālā bāze. Bet, ja mēs runājam par specializāciju, tad laikam gan nebūs daudz tādu valstu, kas varētu nopietni sacensties^ ar ASV šajā jomā.

Ļoti daudz paveikts rūpniecības produkcijas konstruēšanas, tehnoloģisko procesu, aprīkojuma, kontroles un mēraparātu projektēšanas, kā arī plūsmas līniju organizēšanas metodikas jomā. Ārkārtīgi daudz darīts, lai racionalizētu darbu.

Mašīnu projektēšana, jaunu mašīnu galveno paraugu izgatavošana un izmēģināšana un dokumentācijas izstrādāšanā stipri apsteidz pašu ražošanu, bet tas dod iespēju ar minimāliem laika un līdzekļu zaudējumiem nokārtot sērijveida ražošanu.

Amerikāņu rūpnieks nekad neapmierinās ar ražošanas pagaidu tehnoloģiju. Viņš labi zina, cik grūti dažkārt pāriet no pagaidu tehnoloģijas uz normālu ražošanas procesu. Pagaidu tehnoloģija ir liels ļaunums normāli strādājošām uzņēmumam, un no tas pēc iespējas ātrāk jāat-brīvojas. Jau paša sākumā ievieš sērijveida ražošanas tehnoloģiju, jo tas vienmēr izmaksā lētāk un galu galā prasa ari mazāku laika izlietojumu.

Plānojot darba vietas, to iekārtu un aprīkojumu, nekad netiek aizmirsti pat visniecīgākie sīkumi, arī tad, ja tiem ir mazsvarīga nozīme ražošanas tehnoloģijā. Lieliski noorganizēta materiālu, pusfabrikātu un gatavās produkcijas transportēšana.

Cehu un darba vietu apgaismojums, tīrības un kārtības uzturēšana rūpnīcas laukumos un jebkura uzņēmuma nostūrī, telpu sienu krāsošana gaišos toņos, izturīga grīda, uz kuras uzkrāsots brauktuvju un eju plānojums, teicamas sagatavojumu, atlikumu un darba rīku uzglabāšanas noliktavas un ierīces un daudz kas cits ļoti pozitīvi raksturo amerikāņu rūpniecību.

Par amerikāņu noliktavām var uzrakstīt īstu poēmu. Tas ir labas kaut vai tāpēc, ka to ir daudz. Uz jautājumu: «Kāpēc pie jums ta aizraujas ar noliktavu celšanu?» —* mēs parasti saņēmam atbildi: «Ja jūs vēlaties gūt peļņu, tad ierīkojiet noliktavu. Noliktava ir cilvēka darba produktu glabātava, noliktava ir ražošanas palīgs.»

Gadījās redzēt visādas noliktavas: labas un apmierinošas, mazas un lielas, pagaidu un pastāvīgas, slēgtas un atklātas. Taču tām visām ir raksturīga viena īpašība — priekšzīmīga kārtība. Uzslavu pelna gan uzglabāšanas sistēma, gan uzskaite, gan konservēšana un kompleksa mehanizācija. Pat tur, kur mehanizācija nav pietiekama, ir daudz sīku ierīču, kas palīdz celt noliktavas strādnieku darba efektivitāti. Nevar teikt, ka šīs ierīces aizstāj mehanizāciju, bet tās palīdz atvieglot un racionalizēt darbu un galu galā celt tā ražīgumu.

Noliktavu tipi atbilst kravu raksturam. Rūpniecībā un lauksaimniecībā noliktavās ir izplatīti saliekamie sastatņu plaukti. Tie sastāv no detaļām, kuras ar bultskrūvju, skavu un kāšu palīdzību var viegli salikt un izjaukt. Horizontāli novietotos plauktus var pārlikt jebkurā atstatumā, kas dod iespēju vienā un tai pašā sastatņu plauktu sekcijā glabāt dažādu gabarītu priekšmetus. Šādu sastatņu plauktu konstrukcija ir paredzēta vajadzīgam svaram un izmēriem atkarībā no uzdevuma, bet jebkurā gadījumā tie ir viegli saliekami un izjaucami. Standarta konstrukcijas iztur slodzi līdz 15 tonnām.

Noliktavu dažādība ir pārsteidzoša. Tomēr tas netraucē būvēt noliktavas no vieniem un tiem pašiem elementiem,

H — Praktiskā Amerika ļftl pēc vieniem un tiem pašiem projektiem, izdarot ļoti mazus grozījumus, kas skar galvenokārt iekārtu. Noliktavas ēka parasti ir vienstāva, tajā ir labs apgaismojums, kompleksi mehanizēta transportēšana, izkraušana un iekraušana, pareizi noorganizētas kravu plūsmas. Lai labāk izmantotu noliktavas tilpumu un samazinātu tās celtniecības un ekspluatācijas izdevumus, ierīko daudzstāvu sastatņu plauktus.

Tas apstāklis, ka noliktavās ir daudz dažādu mehānismu, ceļ noliktavas personāla darba ražīgumu. To veicina arī tas, ka noliktavās ir ļoti daudz speciālās un it īpaši universālās taras. Ļoti svarīga ir kravu pārvietošana bez pārkraušanas uzglabāšanas periodā un nogādājot to uz izlietošanas vietu. Amerikas Savienotajās Valstīs ir vesela nozare, kas ražo kravas celšanas ierīces un taru noliktavu un transporta darbiem: ruļļu ceļus, kraušanas, novietošanas un izsniegšanas mehānismus, grēdu kraušanas mehānismus, fiksējošas tvērējierīces, manipulatorus, lentu transportierus, vadīšanas un uzskaites aparātus, iesaiņošanas līdzekļus, ratiņus, celtņus, vilcējus un daudz ko citu. Amerikas Savienotajās Valstīs ražo apmēram 300 tipu un izmēru autokrāvējus un elektrokrāvējus.

Rūpniecības uzņēmumos noliktavu telpu īpatnējais svars ir diezgan liels — 20—30%.

Jaunajā kravas automobiļu rūpnīcā, ko uzcēlusi firma «International Harvester Company» (Springfīldas pilsēta, Ohaio štats), noliktavu kopplatība sasniedz 37% no ražošanas kopplatības (162,5 tūkstoši m^2). Viena noliktava iebūvēta rūpnīcas galvenajā korpusā. Tā paredzēta virsbūves detaļu un riepu glabāšanai un aizņem 23,2 tūkstošu m^2 platību. Otra noliktava, kas paredzēta pārējo detaļu un dažādu komplektēšanas iekārtu glabāšanai, aizņem 36,9 tūkstošu m^2 platību. Pēdējā ir ierīkotas sešas izkraušanas rampas, kas dod iespēju vienlaikus apkalpot 36 kravas automobiļus.

Jebkurā valstī attīstīta rūpniecība ietekmē arī citu ekonomikas nozaru stāvokli. Bet Amerikas Savienotajās Valstīs rūpnieciskās kultūras ietekme uz dažādām cilvēka dzīves nozarēm izpaužas daudz spilgtāk. Zinātnes un tehnikas attīstības rezultāti sekmīgi ielaužas cilvēku garīgajā un materiālajā dzīvē, paaugstina darba un sadzīves kultūru, dod iespēju labāk apmierināt cilvēku sabiedrības vajadzības.

Tas tomēr nelikvidē pretrunas rūpniecības sasniegumu izmantošanā. Amerikas Savienotajās Valstīs zinātnes un tehnikas sasniegumu krējumu nosmeļ nevis strādnieku šķira, ne fermeri un ne ierindas kalpotāji, bet kapitālisti un viņu rokaspuiši. Tā tas ir bijis un ta tas ir kapitālistiskajā valstī, kur sociālā nevienlīdzība ir dzīves likums. Reālajā amerikāņu īstenībā tas izpaužas it visur.

Pirmajā mirklī šķiet, ka vienus un tos pašus mājturības priekšmetus var redzēt gan pie bagātnieka, gan pie vidēji turīga amerikāņa. Nu, teiksim, ledusskapis. Kam gan tā nav? Visos gadījumos tas kalpo nevainojami. Taču bagātniekam ir visjaunākā tipa ledusskapis, tiesa gan, tas dažkārt ir tada paša lieluma, bet daudz ietilpīgāks, mazāk patērē elektroenerģiju, tam ir labāka izolācija, beztrokšņa kompresors, tā formas ir modernākas, tā iekšējai un ārējai apdarei izmantoti materiāli, kurus rūpniecība izgudrojusi pašā pēdējā laikā. Krasi atšķiras ledusskapju cenas. Bagāts amerikānis bez kādām grūtībām var samaksāt par jaunu ledusskapi 1,5—2 reizes vairāk. Viņš uzskata, ka ledusskapis, kas nostāvējis kopš izlaides dienas 2 gadus, jau ir krietni atpalicis no modernās tehnikas.

Vidusmēra amerikānim, kam ir darbs, nav iespējams nopirkt krāsaino televizoru. Visvienkāršākais krāsainais televizors maksā 750—1000 dolāru, bet visjaunākajam televizoram, kas paredzēts krāsainām pārraidēm, ir iemontētas vismodernākās ierīces, kādas vien var dot rūpniecība. Tam ir automātiskas regulēšanas ierīce, ierīce vadīšanai no attāluma, milzīgs ekrāns, iebūvēta antena. Vai tad iespējams minēt visu, ko šādā televizorā iebūvējusi modernā rūpniecība! Bet tas maksā vēl dārgāk, un to var nopirkt tikai ļoti bagāts cilvēks.

Tas pats sakāms par vieglajiem automobiļiem. Bagāts amerikānis pērk pašu pēdējo modeli, bet veco mašīnu, kas ražota pagājušā vai aizpagajuša gadā, pārdod par zemāku cenu. Tomēr par labu modeli, pat tad, ja tas ir lietots, jāmaksā ļoti daudz, tik daudz, cik nevar samaksāt ne strādnieks, ne ierindas kalpotājs, ne mazturīgs fermeris. Bagātnieks pērk vislabāko automašīnu, kurai ir visas ērtības, sākot ar elektrisko bārdas skujamo aparātu un beidzot ar gaisa kondicionēšanas iekārtu, sākot ar televizoru un beidzot ar radiotelefonu, nemaz jau nerunājot par erliem sēdekļiem, elkoņu balstiem, milzīgu izolētu bagāžnieku, automātisko transmisiju u. c. Viņš neapmierinās ar šīm ierīcēm, no kurām daudzas tiek iemontētas pēc pircēja speciāla pasūtījuma. Mašīnas, kas paredzētas sevišķi bagātiem cilvēkiem, izjauktā veidā nosūta pāri okeānam uz Itāliju. Tur detaļas un mezglus velreiz rūpīgi pielāgo un, galvenais, veic to apdari. Itāliešu meistari un mākslinieki («designer» — dizaineri, ka viņus mēdz saukt amerikāņi) apstrādā automobili līdz pilnībai, ievērojot mūsdienu estētiskās prasības un bagata amerikāņu pircēja kaprīzes. Mašīnas, kas nosūtītas tik tālu no ASV un kuram izpildīts tik daudz papildu operāciju, protams, maksā daudz dārgāk par visgreznākajiem automobiļiem.

Atšķirība starp vienu cilvēku greznību un citu cilvēku nabadzību nevis samazinās, bet aug. Patiešam, kad vecos laikos kāds visvarens feodālis brauca savā karietē, kurai bija aizjūgti seši zirgi, un piespieda bez kurnēšanas nobraukt malā savu dzimtcilvēku, kas brauca ar ratiem, kuros bija iejūgti pāris darba kleperu, kad vēl nesenā pagatnē fabrikants apdzina ar automobili savu kvalificēto strādnieku, kurš mina velosipēda pedāļus, plaisa starp viņiem bija nesalīdzināmi mazāka par tagadējo plaisu, kas šķir amerikāņu multimiljonāru, kurš brauc greznā mašīnā, no vidusmēra amerikāņa, kuram pieder veca, krietni nolietota mašīna. Un vēl jo dziļākā ir šī plaisa starp amerikāņu monopolistu virsotni un ASV pārijiem — nēģeriem, puertorikāņiem un klejojošiem laukstrādniekiem, kuri kā siļķes mucā saspiežas nolietotu automašīnu drebulīgajas salāpītajās virsbūvēs.

Katrai medaļai ir otra puse. ASV rūpniecības izaugsmes otra puse ir sociālo atšķirību un pretrunu paralēlais pieaugums. Sis process nav novēršams. To nevar ne nogludināt, ne izpušķot, ne uzspodrināt, maskējoties ar pļāpāšanu par «tautas kapitālismu», par «vispārējas labklājības valsti», kā to mēģina izdarīt kapitālisma apoloģēti. .

ASV rūpniecība ļoti stipri ietekmē lauksaimniecību, transportu, celtniecību un iedzīvotāju dzīves apstākļus. Rūpnieciskā kultūra iespiedusies pilsētu saimniecībā, tirdzniecībā, sabiedriskajā ēdināšanā, mājturības priekšmetu ražošanā un pat mākslā.

Mehanizācijas un automatizācijas princips plaši tiek izmantots amerikāņu mājokļos. Stipri uzlabojies mājturības un saimniecības inventārs. Priekšmeti, kurus lieto cilvēki, kļuvuši ērtāki un glītāki, jo to radīšanu ir ietekmē-

Jusi rūpnieciskā kultūra. Uzņēmumi, kas ražo plaša patēriņa priekšmetus, ir organizēti pec labako rūpnīcu un fabriku parauga uz masveida un plūsmas ražošanas bāzes.

Rūpniecība ietekmējusi arī amerikāņu apģērbus. Viņu apģērbi galvenokārt tiek izgatavoti no lētiem, bet kvalitātes un krāsas ziņā dažādiem audumiem. Parasti tie ir viegli un ērti valkajami.

Ļoti samāksloti un nereti kliedzoši ekscentriski Savienotajās Valstīs ir dārgie sieviešu tērpi, kas domāti bagātniecēm. Toties lētie un vienkāršie apģērbi, tiklab vīriešu, sieviešu, kā arī bērnu, ir janovērtē pozitīvi. Amerikāņu apģērbi ir ērti, tie netraucē cilvēka kustības un prasa mazāk materiāla. Tas apstāklis, ka šeit parasto audumu vietā ļoti plaši izmanto trikotāžas izstrādājumus, dod iespēju ietaupīt daudz izejvielu un padara apģērbus ērtākus. Sakarā ar sintētiskās šķiedras plašu izmantošanu, kā ari audumu pielietošanu, kuri izgatavoti no vilnas vai kokvilnas un mākslīgās šķiedras maisījumiem, apģērbi kļūst izturīgāki, mazāk burzās, tie ir vieglāki un lētāki. Praktizē arī audumu piesātināšanu ar īpašiem sastāviem, kuri tos pasargā no kodēm. Taču visraksturīgākais ir tas, ka apģērbi tiek masveidīgi šūti specializētās fabrikās ļoti plašā sortimentā, visdažādākos lielumos un fasonos.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir ļoti maz individuālās šūšanas darbnīcu un ateljē. Pēc dažiem datiem, 95% apģērbu tiek šūti fabrikās, kur ir masveida ražošana. Sājā apstāklī izpaužas rūpnieciska pieeja apģērba ražošanas organizēšanā. Šūšanas fabrikas izgatavo tik daudz dažādu fasonu un lielumu apģērbus, ka praktiski tiek apmierinātas jebkuras pircēju prasības. Ja vēl ņemam vērā to. ka veikalos ir drēbnieki, kas bez maksas pielāgo apģērbus pircēju augumam, tad varam but pārliecināti, ka pircējs vienmēr ir apmierināts. Tas ir ļoti svarīgi, jo vienādas kvalitātes jjzvalki, kas šūti ateljē, ir 2—3 reizes dārgāki par fabrikā izgatavotajiem.

Ari apavu sortiments lielumu ziņā ir ļoti plašs. Tas dod iespēju ātri izvēlēties apavus jebkurai normālai kājai.

Ķīmiskā rūpniecība ir devusi daudz lietderīgu uzlabojumu, pilnveidojot materiālus apavu izgatavošanai. Tagad zolēm, pasitņiem un papēžiem tiek izstrādāta dažādas šķir nes gumija, kas ir ļoti izturīga. Papēžu gumijas pasit-ņiem ir neilona ieliktņi tajas vietās, kuras visvairāk dilst. Pasitņus izgatavo, ari kombinējot dažādu šķirņu gumiju.

Tā, piemēram, lai tos padarītu elastīgākus, sevišķi tiem apaviem, kas domāti cilvēkiem, kuri slimo ar sāļu nogulsnēšanos pēdā, pasitņa centrā ir ieliktnis no sevišķi mīkstas gumijas. Tas stipri amortizē kāju atsitienu ejot. Spriežot pēc ieliktņu dažādības, tiklab formas, kā arī materiāla īpašību ziņā, bet it īpaši pēc to izvietojuma apavos, var secināt, ka šajā jomā ir veikts plašs zinātniski pētnieciskais darbs. Apavu iekšējai apdarei lieto ļoti izturīgus audumus no mākslīgām šķiedrām.

Ļoti ātri popularitāti iekaro līme. Līmēšana daudzos gadījumos izspiež citus dažādu materiālu vai izstrādājumu elementu savienošanas paņēmienus. Ar līmi tiek salīmētas betona un keramikas detaļas, izveidojot paneļus, ko izmanto dzīvojamo un rūpniecības ēku apdarei. Pēc amerikāņu preses datiem, rūpniecībā, celtniecībā un sadzīvē izmanto vairāk nekā tūkstoti dažādu līmju veidu.

Izgatavojot vīriešu apavus ar tā saucamo bezapmaļu paņēmienu, zole tiek pielīmēta. 1960. gadā 18% vīriešu apavu izgatavoja ar līmes palīdzību. Ja vēl ņemam vērā, ka šis paņēmiens arvien vairāk izplatās un ka vīriešu apavu izlaide, piemēram, 1961. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs sasniedza 103,4 miljonus pāru, tad kļūst skaidrs, cik plaši tiek pielietots līmēšanas paņēmiens. Tādi apavi ir lētāki par parastajiem. Taču šādas apavu ražošanas tehnoloģijas priekšrocība nav tikai tās ekonomiskums. Sis paņēmiens padara apavus lokanākus, elastīgākus un vieglākus, dod iespēju izmantot jaunus materiālus, uzlabot apavu kvalitāti. Ar līmes palīdzību izgatavo arī visdažādāko fasonu sieviešu un bērnu apavus. Apmēram 60% vīriešu apavu ražo no sintētiskajiem materiāliem.

Speciālus apavus izgatavo kuģu būves un metālapstrādes rūpniecības strādniekiem. Viņiem domātajiem apaviem purngalā tiek iestrādāta metāla plāksnīte, kas labi pasargā pirkstus no sitieniem. Tas tiek izdarīts tā, ka strādnieks var brīvi staigāt un izpildīt jebkuras operācijas, pat arī zemā temperatūrā. Arēji šādi apavi ne ar ko neatšķiras no parastajiem.

Pirms sāk ražot apģērbus un apavus, tiek veikts milzīgs pētnieciskais darbs. Mūsu speciālisti, kas studēja šo problēmu, ļoti augstu novērtēja šos pētījumus, it īpaši attiecībā uz fabrikās izgatavoto apģērbu lielumu izvēli.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir daudz pētniecības un konstruēšanas organizāciju (kas izveidotas pēc smagajā

rūpniecībā esošo šādu organizāciju parauga), kuras izstrādā un projektē plaša patēriņa priekšmetus vispār un it īpaši mēbeles, virtuves iekārtu, saimniecības inventāru, apģērbus, apavus, sanitārijas priekšmetus utt.

Amerikas Savienotajās Valstīs grūti atrast, piemēram, tādu gultu, kādas vēl nesen ražoja pie mums. Te ir domāta visiem pazīstamā smagā dzelzs gulta ar ļoti augstiem galiem, kura sver 50 kg un turklāt vēl «izgreznota» ar dažadām lodītēm un lodēm, gredzeniem un lokiem, kas noslēdzas gan augšgalā, gan lejas galā. Tās tika izgatavotas ar milzīgu, droši vien desmitkārtīgu izturības rezervi. Bet šādas gultas taču mūsu zemē ražoja miljoniem! Cik gan daudz darba un materiala dažkārt bezmērķīgi izlieto masīvu un neglītu priekšmetu izgatavošanai, kuri turklāt vēl rada cilvēkam tik daudz sarūgtinājuma!

Arī veļas mazgātavu darbs Amerikas Savienotajās Valstīs ir organizēts, pamatojoties uz inženiertehnisku pieeju šīs problēmas atrisināšanā. Te ir konstruēts daudz mašīnu, kuras dod iespēju mehanizēt visu darba kompleksu: veļas mazgāšanu, izgriešanu un žāvēšanu, gludināšanu, lāpīšanu un ķīmisko tīrīšanu. Maksa ir neliela, veļa labi saglabājas.

Lielās veļas mazgātavās uzstādīti veļas mazgāšanas agregāti ar programmētu vadīšanu. Perfokartīte tiek sagatavota, ņemot vērā veļas raksturu. Pēc tam kartīti ieliek īpaša aparātā, kas izpilda tehnoloģisko programmu. Secīgi nomainās operācijas: aukstā un karstā ūdens pieva-dīšana, cilindra griešana, mazgāšanas līdzekļa ievadīšana, ūdens izlaišana, šo operāciju atkārtojums, veļas izgriešana un nogādāšana uz gludinātavu utt. Ir arī citi veļas mazgāšanas procesa automatizācijas varianti. Viss notiek pēc tādiem pašiem principiem, kā tiek organizēta ražošana modernos rūpniecības uzņēmumos, kuri ražo sarežģītas mašīnas.

Nelielās veļas mazgātavās uzstada mazas veļas mazgājamas mašīnas. Arī tām izstrādā īpašu tehnoloģiju un konstruē automātiskas un pusautomātiskas mašīnas. Ir veļas mazgalavas, kurās, piemēram, izņemot remontstrādnieku, nav nekāda apkalpojošā personāla. Mašīnas izmanto paši klienti. Turklāt dažas veļas mazgātavas bez pārtraukuma darbojas dienu un nakti. Nav nepieciešamības iegaumēt, kādās dienās un stundās tās strādā. Šādā veļas mazgātavā uzstādītie automāti par ļoti nelielu maksu izmazgā un izgriež veļu. Automāti vienmēr ir gatavi pakalpot cilvēkam. Šeit var ari pats veļu izgludināt. Tādas veļas mazgātavas parasti izmanto mazturīgākie amerikāņi.

Ir ari jaunas, labas mašīnas hidrauliskai veļas izgriešanai, dvieļu, galdautu, palagu un salvešu salikšanai, saskaitīšanai un iesaiņošanai. Ir izgatavoti agregāti paklāju mazgāšanai un žāvēšanai. Ļoti plašā sortimentā ražo preses veļas gludināšanai. Veļas mazgātavās veļu lāpa, uzlīmējot ielāpus.

Nelielas, bet labi iekārtotas veļas mazgātavas daudzos gadījumos atrodas, burtiski, koridoros, puspagrabos vai kāpņu telpas, taču tās ir ērtas iedzīvotajiem un, gluži dabiski, dod ienākumu to īpašniekiem. Protams, ir ari daudzas speciāli šim nolūkam izbūvētas telpas. Kāds speciālists, kas labi pazīst veļas mazgātavu darbu, man teica, ka tā ir vienīga nozare, kura strādā bez bankrotiem, ja neskaita apbedīšanas biroju darbu un bruņojumu ražošanu.

Dažas veļas mazgatavas ir atradušas jaunas formas darbam ar klientiem. Veļas mazgatavas iznomā veļu restorāniem, ēdnīcām, kafejnīcām, viesnīcām, slimnīcām, frizētavām un skolām. Starp iznomājamiem priekšmetiem ir galdauti, salvetes, dvieļi, palagi, spilvendrānas, speciāli tērpi utt. Veļas mazgātavas ar saviem automobiļiem noteiktās dienās nogādā uzņēmumiem un citiem klientiem tīro veļu un saņem no tiem jaunu porciju netīrās veļas.

Pirmajā mirklī šķiet, ka izmazgāt, izgludināt un salāpīt veļu nav liela problēma. Tomēr, lai pareizi organizētu šo darbu, iepriekš jāveic plašs sagatavošanas, pētnieciskais un patiešām inženiertehnisks darbs, jo apkalpošanas mērogi ir ļoti lieli un tehnoloģiskas operācijas ir ļoti da-žadas. Amerikas Savienotajās Valstīs ir zinātniskās pētniecības un projektēšanas organizācijas, kas nemitīgi risina šos jautājumus. Ir arī speciālas mācību iestādes, kas sagatavo veļas mazgātavām personālu tāpat kā jebkurai citai nopietnai rūpnieciskās ražošanas nozarei. Pēc šādas mācību iestādes beigšanas šie speciālisti organizē visu veļas mazgātavu darbu.

Mašīnu izgatavošana, jaunu mašīnu konstruēšana un izmēģināšana koncentrēta specializētās rūpnīcās. Cinci-nati pilsētā — darbgaldu būves rūpniecības centrā — darbojas rūpnīca, kas specializējas veļas mazgātavām nepieciešamo mašīnu ražošanā. Tas ir liels kvalificēts uzņē-

mums ar pieredzējušiem speciālistiem un spēcīgu eksperimentālo bāzi. Mašīnu izgatavošanai izmanto labus materiālus, ari nerūsošo tēraudu.

Daudzos gadījumos vienā uzņēmumā apvienota veļas mazgāšana un apģērbu ķīmiskā tīrīšana. Sausās un slapjās ķīmiskās tīrīšanas agregāts uzstādīts izolētā telpā.

Šādi kombināti rada lielas ērtības, jo ikviens zina, ka visu var izdarīt vienā vietā — izmazgāt, izgludināt, salāpīt veļu un ķīmiski iztīrīt apģērbu. Sevišķi ērta ir sausā ķīmiska tīrīšana. To var izdarīt dažās minūtēs un turklāt pasūtītāja klātbūtnē.

Diezgan strauji noris mājsaimniecības veļas mazgājamo mašīnu automatizācijas process. 1966. gadā automātisko mašīnu īpatnējais svars sasniedza gandrīz 86% (3,8 miljonus).

Ļoti plašs ir dažādu sintētisko mazgāšanas līdzekļu sortiments, kurus izstrādā rūpniecība parasto šķidro un cieto ziepju vietā. To ir simtiem nosaukumu. Pēc amerikāņu datiem, 1956. gadā vairāk nekā 1 miljonu 200 tūkstošus t jeb apmēram 67% no visiem mazgāšanas līdzekļiem izstrādāja uz sintētisko materiālu bāzes, kas deva iespēju izmantot citām vajadzībām ne mazāk kā 700 tūkstošus t pārtikas tauku. Amerikāņu speciālisti paredzēja, ka 1969. gadā veļas mazgāšanai izlietos 2 miljonus 470 tūkstošus t sintētisko mazgāšanas līdzekļu, atbrīvojot cilām vajadzībām apmēram 1,4 miljonus t pārtikas tauku. Sintētisko rnazgašanas līdzekļu īpatnējais svars ražošanas kopējā apjomā 1966. gadā bija 82% (1965. gadā — 80%)- Pēc aptuveniem aprēķiniem, sintētisko mazgāšanas līdzekļu patēriņš veļas mazgāšanai, rēķinot uz vienu iedzīvotāju, 1969. gadā sasniegs 11,8 kg. Parasti sintētiskie mazgāšanas līdzekļi ir lētāki un labāki nekā no dabiskajam taukvielām izgatavotie mazgāšanas līdzekļi.

Mazgašanas līdzekļu ražošana koncentrēta speciālos uzņēmumos. Trīs firmas — «Procter and Gamble», «Col-gaie-Palmolive and Pit» un «Lever Brothers Inc.» ražo 92% sintētisko mazgāšanas līdzekļu un ziepju.

Veļas mazgātavu darba mehanizācija ietekmējusi veļas konstrukciju. Spilvendranas šuj bez pogām un saitēm. Tagad spilvendrānu izgatavo konverta veidā. Pogas traucē veļas gludināšanu un ātri lūst. Nav vairs pogu arī apakšveļai.

Man jasaka, ka neviens amerikānis nelocīs savu muguru, lai izmazgātu vai ievaskotu grīdu. Viņš šim nolūkam izmantos labi izgatavotas ierīces. Tās ir vienkāršas un ērtas, un tās var nopirkt visur.

Bet kādas ir pašapkalpošanās ēdnīcas? Tie ir īsti uzņēmumi ar visiem atribūtiem. Tur ir precīzs plānojums, plūsmas sistēma, specializēta iekārta un inventārs. Lai paēstu pusdienas rūpnīcas ēdnīcā, parasti nepieciešamas 15—20 minūtes. Pusdienās ir 2 vai 3 ēdieni, neskaitot aukstos uzkožamos un sulas. Parasti katrai dienai ir standarta pusdienas, bet dažādās nedējas dienās tās ir dažādas. Toties bufetē ir loti daudz dažādu auksto uzkožamo, ka arī piens, kefīrs utt. Pusdienas var arī abonēt. Netīros traukus saliek īpašos ratiņos vai uz konveijera, kas tos nogādā uz mazgāšanas nodaļu. Trauku mazgāšana un žavēšana ir mehanizēta. Ēdnīcas iekārta ir vienkārša un praktiska. Dūralumīnija galdiņiem un krēsliem ir higiēnisks pārsegums, kas nebaidās ne no taukvielām, ne no augstas temperatūras un ko viegli var mazgāt. Galdautu vai vaskadrānām līdzīgu pārsegu nekur nav. Uz galda vienmēr ir sāls, pipari, sinepes, smalkais cukurs, papīra salvetes un kaut kāda pikanta mērce.

Ēdnīcās ir pārsteidzoši maz apkalpojošā personāla. Čikāgā kādā rūpnīcā, kas ražo rūpnieciskās šujmašīnas, ceha ēdnīcā pusdieno 350 cilvēku. Ēdnīca ir organizēta pēc pašapkalpošanās principa. Visu darbu, kas saistīts ar pusdienošanas organizēšanu divās maiņās (pa 30 minūtēm katra) vienas stundas laikā, veic divas sievietes. Pusdienu laikā viņām talka tiek norīkota viena ceha strādniece, lai palīdzētu nomazgāt traukus. Ikviens, kurš ir paēdis, aiznes savu paplāti un netīros traukus un noliek tos uz maza rullīšu konveijera, kas tos nogādā uz mazgātavu. Pusdienošana notiek organizēti, bez drūzmēšanās un kņadas. Pusdienas ilgst ne vairāk par 20 minūtēm.

Rūpniecības uzņēmuma ēdnīcai jastrādā tādā pašā ritmā, kā strādā visa rūpnīca, kā noris ražošanas process. Ta ir galvenā iezīme, ar ko tā atšķiras no parastā tipa ēdnīcas, piemēram, no ēdnīcas, kas atrodas Brodvejā, kur galvenokārt pusdieno ierēdņi.

Rūpnīcas ēdnīcā jābūt īpašai tehnoloģijai, pilnīgākai organizācijai, tai jābūt iekārtotai ta, lai tai būtu maksimāla caurlaides spēja vislielākās slodzes periodā.

Runājot par rūpnīcu ēdnīcām, amerikāņu rūpnieki bieži izteica domu: kāda ēdnīca — tāds uzņēmums. Daži biznesmeņi, kas vada rūpnīcu, apgalvoja, ka viņi centīsies palielināt sēdvietu skaitu ēdnīcā līdz pirmās maiņas strādnieku skaitam, kurā tas ir vislielākais. Viņi teica, ka šim nolūkam būs jāizlieto papildu līdzekļi, bet tas pa lielākai daļai sevi attaisno.

No visām ēdnīcām, kuras es redzēju, vislielāko iespaidu uz mani atstāja kādas motoru rūpnīcas ēdnīca. Šī ēdnīca, kurā ir 1000 sēdvietu, atrodas milzīga korpusa galā. Ēdienu izsniegšanas galds ir apmēram 120 m garš un 1 m plats, un tas ir izgatavots no nerūsošā tērauda. No tāda paša materiāla izgatavota visa milzīgās, pilnīgi elek-trificētās virtuves iekārta: krāšņu apvalki, plaukti, galdi, virtuves trauki, galda piederumi, ratiņi, cepešpannas utt. Neraugoties uz ēdnīcas milzīgajiem apmēriem, tajā ir samērā klusu, jo grīda ir pārklāta ar sevišķu segumu, bet mēbeļu kājiņu galos ir amortizatori. Protams, ēdnīcā nav nekādas mūzikas. Tur nedūc ventilatori, jo tos_ aizstāj gaisa kondicionēšanas sistēma. Pusdienas tur tapat var paēst 20 minūšu laikā.

Pašapkalpošanās ēdnīcas, kafejnīcas un bufetes, kuras ir automātiskas ierīces, pastāv gadu desmitiem, bet tās joprojām tiek uzlabotas. To uzlabošana piedalās ne vien paši īpašnieki, kuri, to darīdami, meklē un, protams, atrod papildu peļņas avotu, bet arī pārtikas rūpniecības speciālisti, mašīnbūvētāji, ārsti, celtnieki un metalurgi.

Rūpniecība ir mainījusi fermeru saimniecības izskatu. Tas noticis ne tikai sakarā ar darba procesu mehanizāciju lauksaimniecībā un ķīmisko mēslošanas līdzekļu izmantošanu, bet arī sakarā ar darba organizācijas uzlabošanu un tehnoloģiskā procesa izveidošanu analoģiski rūpnieciskai ražošanai.

Rūpnieciskā kultūra ieviesusies lauksaimniecībā kā tās sastāvdaļa. Daudzi lauksaimnieciskās ražošanas organizācijas paņēmieni ir tādi paši kā rūpniecībā. Savā laikā Henrijs Fords I pilnīgi pamatoti apgalvoja, ka «mēs savā fermā esam nevis fermeri, bet rūpnieki». Tā visa galvenais rezultāts, protams, ir lauksaimniecības kultūru ražības un lopu produktivitātes paaugstināšanās, kā arī darba izlietojuma samazināšanās uz produkcijas vienību.

Fermeri ne vien pazīst nosaukumu «kompleksā mehanizācija», bet viņi arī zina, no kā tā sastāv, viņi zina, kā to organizēt, un prasmīgi to izmanto. Viņi to sekmīgi izmanto neatkarīgi no tā, kada lauksaimniecības nozare ir attīstīta ferma — lopkopība, augkopība, putnkopība vai cita.

Kā paraugu var minēt siena novākšanas komplekso mehanizāciju, kas deva iespēju 1961. gada samazināt darbietilpīgumu līdz 0,4—0,3 stundām uz 1 cnt produkcijas. Viens cilvēks ar traktoru un dažādiem uzkarināmiem un piekabināmiem rīkiem dažās stundās novāc sienu apmēram 2 ha liela zemes gabalā. Viņam neviens nepalīdz. Uz mani neatstaja nekādu iespaidu, kad parastā traktorvilkmes zāles pļaujmašīna noklāja zāli uz lauka un pēc tam sānos esošie traktora grābekļi ārdīja sienu un savāca to vaļos. Bet, kad traktoram piekabināja savācēj-spiedi ar ierīci, kas atsviež saiņus, un piekabi, kur ielidoja spiedes izveidotie saiņi, es kā inženieris, burtiski, tīksminājos, vērojot šo procesu. Atkrita nepieciešamība savākt un iekraut saiņus. Pec tam saiņus no piekabes izgāza uz teknes veida pārvietojamo transportieri, kas sienu nogā-daja uz noliktavu tieši uz sadales transportieri. Pēdējais novietoja saiņus siena glabātavā ar noteiktām atstarpēm. Vardu sakot, te viss notika tā kā labā rūpnīcā. Ar rokām izpildīja tikai dažas operācijas: apmainīja traktoram darba rīkus, nedaudz palīdzēja pie saiņu padošanas uz teknes veida transportieri un ielika spiedē auklas.

Pārliecinājušies par siena presēšanas priekšrocībām, amerikāņu fermeri to sāka plaši praktizēt. Viņi gandrīz pilnīgi atmetuši veco siena novākšanas un glabāšanas paņēmienu bez spiedes izmantošanas. Tas viss tika darīts ļoti ātri, nemaz nenožēlojot, ka atkrīt siena pļaujas poēzija. Ar rūpniecības palīdzību tagad tiek veikti siena presēšanas darbi. Siens tiek sapresēts nelielās briketēs, kuras var izēdināt govslopiem bez iepriekšējas sagatavošanas. So brikešu lielums ir apmēram 75x75x25 mm. Briketes nav jāapsien ar auklu vai stiepli, bet tā jau pati par sevi ir liela priekšrocība salīdzinājumā ar parasto paņēmienu. 1954. gadā izgatavotās spiedes vēl bija jāuzlabo, bet pamati jau bija likti. Tagad rūpniecība sērijveidā ražo stacionārās spiedes. Kas attiecas uz piekabināmo spiedi, tad ta vēl joprojām tiek uzlabota.

Pēc 1968. gada ziņām, firmas «John Deere» siena novākšanas spiedes konstruktīvi un tehnoloģiski pilnīgi izstrādātas samērā sausiem rajoniem. Lai gan šī mašīna ir dārgāka par daudzām citām, tomēr tā pilnīgi kompensē izdevumus ar savu augsto ražīgumu. Tā sapresē briketēs, kuras iemet tieši piekabē, 50 cnt siena stundā.

Brikešu lielums principa nav stipri mainījies. Tagad to lielums ir 50X25X25 mm un tās atgādina vafeles vai cepumus. Tās var ērti izēdināt lopiem, lēts ir to transports un glabāšana. Pēc amerikāņu lauksaimniecības speciālistu datiem, siena presēšana briketēs bez tam vēl par 5—10% samazina lopbarības zudumus salīdzinājumā ar parasto presēšanu saiņos.

Firma «John Deere» izgatavo «gudras» lauksaimniecības mašīnas. Ievērību pelna tas apstāklis, ka tās ir vienkārši ekspluatējamas.

Nav slikti organizēta, piemēram, akmeņu novākšana ar mašīnām no tīruma. Interesanti atzīmēt, ka akmeņus novāc parastā kartupeļu rokamā mašīna, kas apgādāta ar akmeņu uzlasītāju. Pēc tās pašas firmas datiem, mašīnas ražīgums ir līdz 350 t akmeņu dienā. Kad demonstrēja šo mašīnu, akmeņu (kaut arī ne sevišķi lielu) novākšanas process atstāja uz mūsu speciālistiem labu iespaidu.

Amerikas Savienotajās Valstīs iegūst samērā augstas ražas tāpēc, ka lauksaimniecībā ieviesta rūpnieciskā kultūra.

Jāatzīmē, ka daudzu kultūru ražas Rietumeiropas valstīs ir augstākas nekā Amerikas Savienotajās Valstīs. Tomēr Amerikas Savienotajās Valstīs sistemātiski krietni pieaug visu kultūru ražība lielās platībās.

Atsevišķu lauksaimniecības kulturu ražība Amerikas SavienotajāsValstīs 1(cnt no ha)

Pēc amerikāņu datiem, gada vidējais darba izlietojums produkcijas centnera ražošanai Amerikas Savienotajās Valstīs bija šāds (cilvēkstundās)l:

R. Garsts min datus par Aiovas štatu, kur pieci cilvēki apstrādā 700 ha kukurūzas sējumu, tas ir, katrs strādnieks 140 ha. Tik mazs darba izlietojums izskaidrojams ar to, ka amerikāņu rūpniecība apgādājusi savas valsts lauksaimniecību ar attiecīgu tehniku, ķīmiskajiem mēslošanas līdzekļiem, kā arī insekticīdiem un herbicīdiem. Kompleksi un prasmīgi izmantojot visu to, ko dod rūpniecība, kļuva iespējams sistemātiski intensificēt lauksaimniecību. Jau 1957. gadā, kad es pirmo reizi viesojos pie Garsta, viņš man pastāstīja, ka viens cilvēks, kas apbruņots ar moderno tehniku, var apstrādāt 100 ha zemes.

Lauku iedzīvotāju skaits Amerikas Savienotajās Valstīs samazinās. Izputējušie fermeri pamet savas saimniecības un pārceļas uz pilsētām. Taču viens no svarīgākajiem faktoriem, kura rezultātā samazinās lauku iedzīvotāju kopskaits, ir augošais darba ražīgums.

Pēc ASV statistikas datiem, lauku iedzīvotāju skaits šeit bija 1920. gadā — 30%, 1940. gadā — 23%, 1960. gadā — 8,8%, 1964. gadā — 6,8% un 1966. gadā — 5,9% L

Lauku iedzīvotāju īpatnējais svars Amerikas Savienotajās Valstīs gadu tio gada samazinās. Tomēr tas nenozīmē, ka tikpat strauji samazinās to iedzīvotāju īpatnējais svars, kuri nodarbojas ar lauksaimniecības produktu ražošanu un apstrādāšanu. Lai gan ASV statistika atsevišķi neparāda to cilvēku skaitu, kuri pilsētās strādā uzņēmumos, kas ražo visu lauksaimniecībai nepieciešamo — mašīnas, iekārtu, ķimikālijas, elektroenerģiju, transporta līdzekļus utt., — tomēr ir zināms, ka strādnieku kopskaits šeit aug. Turklāt netiek ņemtas vērā arī tās nozares, kas apkalpo lauksaimniecību, — veic augkopības un lopkopības produkcijas sagādi, uzglabāšanu, pārstrādāšanu un realizāciju. Tādējādi daļa lauksaimnieciskās ražošanas no laukiem pārvietojas uz pilsētu.

Elektrifikācija, tas ir, elektriskās enerģijas kompleksa izlietošana ražošanā, sadzīves un kultūras vajadzībām ASV lauksaimniecībā sasniedz 95—98%, bet 1940. gadā tā sasniedza tikai 30,4%. Lauksaimniecības darbi kopumā mehanizēti vairāk nekā par 90%.

Elektrifikācijas attīstību veicināja Lauksaimniecības elektrifikācijas pārvalde, kuru 1935. gadā nodibināja prezidents F. Rūzvelts. Tā bija pakļauta Lauksaimniecības ministrijai un nodarbojās ar pasākumu finansēšanu, kuri saistīti ar elektroenerģijas izmantošanu, galvenokārt ar elektrības līniju izbūvi no elektrostacijām uz fermām.

Liela nozīme lauksaimniecības elektrifikācijā bija dažiem tehniskiem pasākumiem, piemēram, tādiem kā ļoti ērtu un svara ziņā vieglu tīkla transformatoru ieviešana ar jaudu no 20 līdz 600 kVA. Transformatorus uzstāda tieši uz elektropārvades līnijas staba balstiem. Šādu trans-fbrmatoru masveida ražošana atbilda uzdevumam apgādāt ar elektroenerģiju lielu skaitu mazu apdzīvoto vietu un lauksaimniecības fermu. Fermu apgāde ar elektroenerģiju pavēra jaunas iespējas lauksaimniecības intensifikācijā.

Audzējot, piemēram, sivēnus, jaunie sasniegumi lauk-

saimniecības elektrifikācijā dod iespēju gūt labus rezultātus, samazinot sivēnu nobeigšanos. Lietas būtība ir tā, ka auksts laiks un krasas temperatūras svārstības pazudinoši iedarbojas uz jaunpiedzimušiem sivēniem. Ar elektrību apsildāmi paklāji, kuriem ir automātiskas regulēšanas ierīces un kuri iemontēti zem ciikkopības fermas cementa grīdas, rada nesalīdzināmi labakus apstākļus sivēnu audzēšanai. Paklājus piegādā satītus ruļļos, tie ir ugunsdroši, nevainojami darbojas un neprasa lielus izdevumus kopšanai. Elektroinstalācijas savienojumi ir ūdensnecaurlaidīgi.

Ar apsildīšanas elektrokabeļa palīdzību fermās uztur noteiktu ūdens temperatūru. Tādus kabeļus lieto arī siltumnīcas, augu mājās un pārvietojamās mājiņās.

Valdības iestādes izsniedza aizdevumus elektropārvades līniju būvei ar tādiem noteikumiem, kas ASV apstākļos uzskatāmi par samērā atvieglotiem, — par kredīta izmantošanu bija jāmaksā 2%. Par šo naudu tika izbūvēts elektropārvades līniju tīkls 2,3 miljonu km kopgarumā, kuram pieslēdza 4,59 miljonus patērētāju. Ja tam vēl pieskaita citu organizāciju veikumu, tai skaitā arī privāto, tad var teikt, ka izdarīts ir ļoti daudz.

Vēl vairāk paveikts lauksaimniecības darbu mehanizācijā. Rūpniecība pietiekamā daudzumā izgatavo šīm vajadzībām nepieciešamas labas mašīnas.

1966. gadā šo mašīnu skaits bija šāds: traktoru — 4,8 miljoni (neskaitot dārza traktorus), kravas automobiļu — 3,06 miljoni, labības novākšanas kombainu — 0,895 miljoni, kukurūzas novākšanas kombainu — 0,675 miljoni un vārpu uztvērēju — 0,765 miljoni '.

Augļu un sakņu dārzu traktorus Amerikas Savienotajās Valstīs ražo diezgan daudz. 1966. gada pavisam ražoti 548,4 tūkstoši šādu traktoru, tai skaitā 48,8 tūkstoši mazgabarīta traktoru ar 3—5 ZS jaudu, 255,7 tūkstoši īsto darza traktoru ar 5—12 ZS jaudu, kuri veic dažādas operācijās, un 243,9 tūkstoši ierobežotas darbības dārza traktoru ar 5—12 ZS jaudu^2.

Amerikāņu traktorists, kura rīcībā ir nepieciešamais mašīnu komplekts, izpilda ne tikai laukkopības darbus, bet arī piegādā dzīvniekiem lopbarību, uzkopj lopkopības

k «Statistical Abstract of the United States», 1967, p. 62t.

2 «Implement and Tractor», November 21, 1967.

17G un putnkopības fermas, izved mēslošanas līdzekļus, pārvadā dažādas kravas un veic daudz citu darbu. Sakarā ar to, ka traktoram tagad ir hidrauliskā uzkares sistēma, traktorists var iztikt bez piekabinātajiem. Uzkarināmo darba rīku apmaiņa prasa, burtiski, minūtes.

Aršanas dzijumu traktorists iestāda, neizkāpjot no mašīnas. Dzijuma regulēšanas ierīce atrodas blakus traktorista sēdeklim. Si ierīce, kas kopā ar hidrauliku dod iespēju izgatavot arklus, piemēram, bez priekšējā riteņa, vienkāršo visu operatora darbu.

Jasaka, ka no visiem mehānismiem visvairāk lauksaimniecību ietekmējuši traktori. To ražošana sasniegusi milzīgus apmērus. Traktorus var izmantot visu gadu, jebkurā sezonā. Tos var izmantot kā vilcējus, transportējot kravas, ka piedziņu citiem mehānismiem, piemēram, siena presēšana un lopbarības skābēšanā.

Protams, traktors joprojām izpilda savu funkciju kā vilcējspēks zemes apstrādāšanā. Sakarā ar riteņtraktoru izmantošanu transporta darbiem tos vajadzēja apgādāt ar papildu ierīcēm, proti, ar neatkarīgu rokas bremzi, divu gaismu lukturiem, priekšējiem un pakaļējiem virziena rādītajiem, stopsignālu, gabarītu lukturīšiem u. c.

Pašreiz arvien reljefāk izpaužas tendence palielināt traktoru jaudu un ātrumu, izmantot hidrauliskās sistēmas un paplašināt uzkarināmo darba rīku sortimentu.

Hidraulika, kuras izmantošana rūpniecībā ir kļuvusi par vispārēju parādību, strauji iespiežas lauksaimniecībā. Ta neaprobežojas ar lauksaimniecības darba rīku uzkares sistēmu. Firma «International Harvester Company» modeļa «lnternational-656» traktoram uzstādījusi hidraulisku transmisiju, kas dod iespēju vienmērīgi mainīt pārnesuma skaitli, apmainot zobratu pārvadus pret hidrosūkni un hidromotoru, ievērot doto ātrumu neatkarīgi no apvidus reljefa, piemēram, izsējot sēklas vai iestrādājot ķimikālijas,- un vienkāršo vadīšanu. Tas viss ceļ darba ražīgumu un paplašina traktoru izmantošanas iespējas. Visizplatītākās mašīnas ASV lauksaimniecībā joprojām ir traktori ar 30—50 ZS jaudu. Laika posmā no 1958. līdz 1964. gadam traktoru jauda vidēji pieauga par 16 zirgspēkiem.

Sī tendence joprojām vērojama arī turpmākajos gados. Traktoru ar jaudu, mazāku par 40 ZS, 1957. gada bija 42% no traktoru kopskaita (kurus nosūtījusi rūpniecība),

1965. gadā to skaits samazinājās līdz 26%, bet 1966. gadā — līdz 23%.

Pieaug traktoru skaits, kuru jauda ir 50 ZS un vairāk. Traktoru jaudas pieaugumu var ilustrēt ar šādiem datiem par to kopējo jaudu valstī: 1960. gadā tā bija 150 miljoni ZS, 1966. gadā — 195 miljoni ZS, lai gan traktoru skaits šajos gados bija palielinājies relatīvi nedaudz. Taču būtu kļūdaini secināt, ka sīkie mehānismi un it īpaši mazjau-dās traktori izzūd. Nekādā ziņā ne. Jaudas ziņā traktoru komplekts ir ļoti plašs. Kombinēti izmantojot lielus spēcīgus traktorus un jaudas un gabarītu ziņā mazas mašīnas, var pilnīgi mehanizēt visu darba kompleksu. Ar ko gan citu, piemēram, var nopļaut sienu meža pļaviņās, ja ne ar mazgabarīta zāles pļaujmašīnām un mazjaudas traktoriem?

Mazjaudas traktoru un attiecīgu mašīnu komplektu turpmāka ražošana ir attaisnojama arī tāpēc, ka ar tiem mācās strādāt skolas vecuma bērni. Es tos redzēju strādājam tīrumā un fermā kopā ar pieaugušajiem. Bērni sāk ar mazajiem traktoriem un pēc tam pāriet uz lielajiem. Amerikāņi uzsver, ka jaunatne mīl vadīt mašīnas. Jau šis apstāklis vien liek mums padomāt par tamlīdzīgu mašīnu ražošanas un izmantošanas organizēšanu. Ar plakātiem un modeļiem vien lauksaimniecības mehanizatoru kadrus sagatavot nevar.

Palielinājies dīzeļdzinēju īpatnējais svars uz riteņu traktoriem no 23% 1958. gadā līdz 57% 1966. gadā, bet uz kāpurķēžu traktoriem — attiecīgi no 57 līdz 94%.

1962. gadā firma «Ford» ražoja riteņu traktorus, kuru maksimālais ātrums bija 25 km stundā. Izgatavo arī traktorus ar četriem dzenošiem riteņiem, ar platākām kāpurķēdēm (750 mm) darbam pārpurvotās vietās, kā arī ar lielu klīrensu (760 mm). Firma «International Harvester» ražo riteņtraktorus ar dzinēju jaudu 210 ZS un maksimālo ātrumu 36,5 km stundā, ar hidrotransformatoru un stūres pastiprinātāju. Traktoram ir triju punktu hidrauliskā uz-kares sistēma lauksaimniecības rīkiem.

Citas firmas, piemēram, «Caterpillar» un «John Deere», ražo ļoti spēcīgus traktorus, kuru dzinēja jauda sasniedz līdz 350—400 zirgspēku. Tāda traktora jauda nodrošina darba platumu kultivēšanā vairāk nekā 16 m un aršanā ar 9—10 lemešu arklu — apmēram 3,5 m. Traktoru īpatnējais spiediens ir pilnīgi pieļaujams un pēc tam nav nepieciešama irdināšana. Šādu traktoru Amerikas Savienotajās Valstīs jau ir daudz.

Traktorus, kas apgādāti ar hidrauliskām ierīcēm, var izmantot ne vien zemes darbos ka ekskavatorus, bet arī dīķu un citu ūdensbaseinu tīrīšanai. Strēles garums sasniedz vairāk nekā 6 tn un celtspēja ir apmēram 1 t.

Augļu koku kopšanai un augļu ražas novākšanai izgatavo īpašu uzkarināmu ierīci koku purināšanai. Sīs ierīces galā ir satvērējs, ar kuru aptver augļu koka stumbru. Sa-tvērēja atvēruma lielums ir līdz 360 mm. Lai pasargātu koka stumbru no bojājumiem, atvēruma iekšpuse izklātā ar mīkstu materiālu.

Rūpniecība izgatavo daudz dažādu mašīnu ābolu, bumbieru, citronu, apelsīnu un citu augļu šķirošanai un ap-stradašanai, kas dod iespēju celt darba ražīgumu un ilgāk uzglabāt augļus.

ASV lauksaimniecībā plaši izmanto kravas automobiļus. Lai tos labāk izmantotu, nav aizmirsti arī sīkumi, kuriem dažkārt ir liela nozīme. Amerikas Savienotajās Valstīs ražotajiem kravas automobiļiem kravas kastē nav spraugu, pa kurām varētu izbirt graudi. Fermeriem nav pašiem jālāpa mašīnu kravas kastes.

Sakarā ar ķīmisko mēslošanas līdzekļu lietošanu lauksaimniecībā, to transportēšanu, uzglabāšanu un iestrādāšanu augsnē radās nepieciešamība konstruēt dažadu iekārtu. Kad rūpnīcā beidzies pašu mēslošanas līdzekļu ražošanas process, sākas, tā sakot, ne mazāk sarežģīts process, lai ķīmiskos elementus pārvērstu graudos, tas ir, lai visefektīvāk izmantotu mēslošanas līdzekļus. Aplūkosim kaut vai mēslošanas līdzekļu iekraušanas, izkraušanas un transportēšanas mehanizāciju. Tagad šķidro un beramo mēslošanas līdzekļu pārvadāšanai izmanto cistern-automobiļus, kuru cisternas izgatavotas no alumīnija un dažadu mārku tērauda. Šiem automobiļiem ir mehānismi pneimatiskai iekraušanai un izkraušanai. Sīs operācijas var veikt jebkuros laika apstākļos dažu desmitu minūšu laikā, pie tam pilnīgi tiek saglabata materiāla kvalitāte. Bet tas vēl nav viss. Šādas iekārtas izmantošanai nav sezonas rakstura. Kad beidzas mēslošanas līdzekļu pārvadāšanas periods, tad cisternautomobiļus sāk izmantot citu materiālu — cementa, kaļķu un pat pārtikas produktu — sais, miltu un graudu pārvadāšanai. Pārejot no viena materiālu veida pārvadāšanas uz citu, cisternas izmazgā (protams, ne bez mazgāšanas līdzekļu pielietošanas) un dezinficē. Šai operācijai nepieciešamas tikai dažas stundas.

Rūpnieciskās kultūras sasniegumus pirmām kārtām izmanto lielie fermeri. Tādām fermām, lai gan skaitliskā zina tās ir mazākumā, pieder lielas zemes platības, tām ir plašas finansiālās iespējas un citi apstākļi, kas tām dod iespēju pirkt vismodernākās mašīnas un ķīmiskos preparātus, ieviest pilnīgāku zemes apstradašanas tehnoloģiju. Tāpēc lielās fermas iegūst labākas ražas, tajās ir augstāks darba ražīgums un zemāka produkcijas pašizmaksa.

Meklējot savu spēku un iespēju izmantošanas sfēras, rūpniecība nav atstājusi baltus plankumus lauksaimnieciskās ražošanas kartē. Starp citu, ta ir ņēmusi vērā, ka fermeriem nepieciešamas dažādiem uzdevumiem paredzētas ēkas, kas atbilst mūsdienu lauksaimniecības tehnoloģijas un ekonomikas prasībām. Tiem ir vajadzīgas telpas mašīnu glabāšanai un remontam, inventāra, lopbarības, sēklu, mēslošanas līdzekļu un būvmateriālu glabāšanai, dzīvnieku izvietošanai utt. Ēku celtniecībai un ekspluatācijai jābūt lētai, tām jābūt no nedegošiem materiāliem, jābūt izturīgām un mitrumu necaurlaidīgām, jāsastāv no atse-*višķiem elementiem, kurus var viegli transportēt un samontēt uz vietas, tām jābūt tādām, lai tur varētu uzstādīt mehānismus, jābūt ar dabisko ventilāciju un labu apgaismojumu. Lauksaimniecības ēku un būvju plānojums ir tāds, ka tās iespējams paplašināt, uzceļot piebūvi jau esošai ēkai, pie tam neizjaucot konstrukcijas viengabalainību. Kāda amerikāņu firma («Steel Products Company»), kas atrodas Nebraskā, piedāvā vairāk nekā 5 tūkstošus atsevišķu elementu savienošanas variantu, kas dod iespēju visvisādi kombinēt ēkas, lai apmierinātu visdažādākās lauksaimniecības prasības.

Galvenais materiāls sienām un jumtam ir gofrētais cinkotais lokšņu tērauds, bet karkasam — parastie tērauda velmējumi. Visi elementi rūpnīcā nostrādāti līdz tādai gatavības pakāpei, ka montāžas vietā nekas nav jāpielāgo. Šādas ēkas var samontēt dažās dienās. Pēc pasūtītāja vēlēšanās sienas un jumtu var izolēt.

Ēku tipveida projektu izstrādāšanai, to saliekamo elementu normalizācijai un augstai celtniecības industrializācijas pakāpei bija liela nozīme lauksaimnieciskajā ražošanā.

Tas apstāklis, ka ēku elementi tiek rūpīgi izgatavoti rūpnīcā, dod iespēju savstarpēji aizstāt detaļas gandrīz tapat kā lielās sērijās ražotajām mašīnām. Bet šādu iespēju nevar par augstu novērtēt.

Daži vārdi jasaka par skābbarību. Visizplatītākais, es pat teiktu, galvenais paņēmiens ir skābbarības uzglabāšana torņos, kurus var redzēt, burtiski, ikvienā fermā. Tajos ir vienkārši mehānismi skābbarības padošanai uz barības galdiem. Labi strādā skābbarības griežamā mašīna, kas skābbarības sagatavošanas procesā vienlaikus padod zaļo masu uz torni. Skābbarības torņus būvē visdažādākā lieluma. Torņa augstums svārstās no 6 līdz 15 m, iekšējais diametrs — no 3 līdz 6 m. Torņa tilpums atkarībā no būves lieluma, skābbarības tipa, tās nogatavošanās pakāpes, mitruma satura un citiem faktoriem ir apmēram no 30 līdz 400 t.

Pēdējā laikā fermeri izmanto skābbarības glabāšanai arī citus paņēmienus. To glabā ar ūdensnecaurlaidīgiem materiāliem izklātās tranšejās, ar, polietilēna plēvi pārsegtas kaudzēs utt. Tomēr torņi vēl līdz šai dienai ne vien pastāv, bet arī tiek celti. To veicina tas apstāklis, ka skābbarības torņa celtniecības process ir stipri uzlabots un pa-letināts, nostādīts, tā sakot, uz rūpnieciskiem pamatiem. Torni montē no gataviem blokiem un pat veseliem dzelzsbetona gredzeniem, kas izgatavoti rūpnīcās.

Valsts organizācijas katru gadu apseko zemes stāvokli, nosaka augsnes ķīmisko sastāvu un citus parametrus, kas ietekmē auglību. Ir izstrādātā īpaša veida kontroles kar-tīte-pase (augsnes karte), kurā ieraksta faktiskos datus un ieteikumus, kādus mēslošanas līdzekļus, kādā daudzumā un kad nepieciešams iestrādāt augsnē. Tas ne vien disciplinē, bet arī palīdz. Fermeris, kas ir ieinteresēts racionāli izmantot zemi, pret noteiktu samaksu pats uzaicina speciālistus, kuri rūpīgi apseko augsni un uz šāda pamata izstrādā agrotehniskās rekomendācijas. Galvenais ir zinātniska pieeja augsnes auglības jautājumam un organizēta fermeru piespiešana papildināt augsnē trūkstošos elementus, tas ir, to mēslot. Te, protams, izpaužas rūpnieciska pieeja zemes apstrādāšanai, kas nodrošina augstas ražas.

Lai gan lauksaimnieciskā ražošana tiek specializēta, tomēr fermeris visā visumā ved kompleksu saimniecību, kombinējot augkopību ar lopkopību.

Amerikāņu fermeri, zināmā mērā balstoties uz pieredzi,

kas uzkrāta rūpnieciskās ražošanas organizēšanā, panāk daudzmaz vienmērīgu lauksaimniecības darbu sadalījumu visa gada laikā. Fermu lielākajā daļā nav vērojami sezonas rakstura bezdarbības periodi.

Rūpnieciskā kultūra iespiedusies visās lauksaimniecības porās un ietekmē tās darba rezultātus.

No rūpnieciskas pieejas viedokļa govs, cūka un vista ir sava veida fabrikas, kas augu taukus, olbaltumvielas un ogļhidrātus pārstrādā dzīvnieku produktos (gaļa, piens, olas).

Ja cālis 8—9 nedējās izaug par vistu, kas spēj dot noteiktu daudzumu gaļas — apmēram 1,3 kg, tad tas ir bizness. Ja vista gadā izdēj ne mazāk kā 180—200 olas, tad tā atbilst tehniskajiem noteikumiem un tai var atļaut vēl dzīvot. Pretējā gadījumā to nokauj gaļai. 1961. gadā vidējā dējība Amerikas Savienotajās Valstīs bija 210,5 olas, bet dažos štatos vēl lielāka, piemēram, Oregonā — 223, Kalifornijā — 224 un Vašingtonas štatā — 228 olas.

Izstrādāta kombinētā barība, kuras sastāvā ir divarpus desmiti, bet dažreiz vēl vairāk komponentu. Konstruēta moderna iekārta, kas palīdz šo barību ar minimālām izmaksām pārvērst par vistas gaļu. Vienīgi rūpnieciskā kultūra deva iespēju pārvērst vistu par pirmklasīgu un bagātīgu vislētākās gaļas avotu. Uz 1964. gada 1. janvāri Amerikas Savienotajās Valstīs bija 370,5 miljoni vistu. Vistas gaļas īpatnējais svars kopbilancē ir liels.

V. Tereščenko savā grāmatā «Broileru ražošanas ekonomika un organizācija Amerikas Savienotajās Valstīs» sniedz datus par dažāda veida gaļas patēriņu Amerikas Savienotajās Valstīs uz 1 iedzīvotāju 1962. gadā: liellopu gaļa - 39,8 kg (44,2%), teļa gaļa - 2,7 kg (3%), aitas gaļa - 2,3 kg (2,6%), cūkgaļa - 28,6 kg (31,8%), putnu gaļa - 16,6 kg (18,4%)1.

Amerikas Savienotajās Valstīs veic nopietnus pētījumus, lai noteiktu barības (kombinētās barības) optimālo sastāvu, lai noskaidrotu, kādi ir vislabākie vistu turēšanas apstākļi gaļas vai olu iegūšanai. Tiek pētīta temperatūras, mitruma un apgaismojuma ietekme uz vistu attīstību un produktivitāti.

Ir konstruēta dažāda veida iekārta putnu fermām: ba-

1 Sk. В. И. Терещенко. Экономика и организация производства бройлеров в США, стр. 27.

№ rības padošanas un ūdens pievadīšanas ierīces, ventilācija, inkubatori, sildītāji, apgaismošanas ierīces, apstarošanas aparāti un potēšanas instrumenti. Ir arī ierīces olu maz-gašanai un krāsošanai tūlīt pēc savākšanas. Krāsošana pasargā olas no izžūšanas un bojāšanās. Viss ir nostādīts uz stabila rūpnieciska pamata.

Amerikāņu strādnieks lielā mērā pārzina visu darba metožu un paņēmienu kompleksu, kas sadalīts ļoti sīkās operācijās. Viņš taupa kustības, viņa rīcība ir vispusīgi aprēķināta. Lieka rosība nav viņam raksturīga īpašība. Amerikāņu strādnieks ir pieradis pie labiem darba rīkiem un normālās nepārtrauktas apgādes ar materiāliem un detaļām. Viņa darba vieta ir racionāli organizēta. Arī tas ir rūpnieciskās kultūras ietekmes rezultāts. Taču amerikāņi strādā bez sevišķa entuziasma, bez degsmes. Viņa kvalifikācija kļūst arvien ierobežotāka, tās ietvari arvien vairāk sašaurinās, lai gan tehnika attīstās. Plaisa starp inženiera un strādnieka kvalifikāciju arvien vairāk palielinās. Sarežģītu mašīnu, automātu un aparātu iestādīšana ir inženieru uzdevums. Strādnieks tikai atdarina citu kustības. Viņam nav iespējams strādāt radošu darbu. Arī viņa piedalīšanās ražošanas racionalizācijā Amerikas Savienotajās Valstīs ir maz jūtama, jo viņš vienkārši nav ieinteresēts to darīt.

Man ne vienreiz vien bija izdevība pārliecināties, ka Amerikas kapitālisti ar neuzticību izturas pret savu strādnieku jaunrades spējām. Strādnieki faktiski mehāniski izpilda inženiera gribu, kurš ir izdomājis, kam kādu lomu uzticēt, kas ar kuru roku jādara, kā jātur detaļa un kāda poga jā nospiež.

Tomēr amerikāņu rūpnieki pēdējā laikā ir spiesti izmantot strādnieku palīdzību. Runa ir par ražošanu bez defektiem, tas ir, par jaunu pieeju kvalitātes nodrošināšanas problēmai. Te vairs nevar iztikt bez strādnieku līdzdalības. Strādāšana bez defektiem tiek organizēta pēc PSRS parauga, un te atkal izpaužas amerikāņu centieni izmantot citu valstu pieredzi. Dž. Ilolpins, kādas lielas amerikāņu sabiedrības direktors kvalitātes jautājumos, sava gramatā «Strādāšana bez defektiem»[29] diezgan sīki apraksta šīs sistēmas ieviešanā uzkrāto pieredzi un tās filozofiju. Tās galvenais uzdevums ir ietekmēt strādnieku, viņa apziņu, jo viņš ir tehnoloģiskā procesa galvenais dalībnieks un spēks, kas var paaugstināt produkcijas kvalitāti un izturību. Strādnieku piedalīšanās kļūdu konkrēto cēloņu noskaidrošanā un novēršanā, pēc Dž. Holpina domām, ir obligāts nosacījums, lai gutu panākumus, strādājot bez defektiem. Tiesa gan, pie šādiem secinājumiem nonākuši nedaudzi. Tikai atsevišķas firmas sāk strādāt pēc šīs sistēmas.

Protams, šie mēģinājumi nevar dot gaidāmo efektu Amerikas Savienotajās Valstīs. Kapitālistiskā uzņēmuma apstākļos nav iespējams modināt strādniekā tādu ieinteresētību ražošanā, kādu viņš parāda sociālistiskā uzņēmumā.

Katram materiālam stingri jaatbilst tehniskajiem noteikumiem. Strādnieks nezina, kas tas ir par materiālu. Viņš atceras tikai tā nosaukumu, kas parasti ir šifrēts ar kaut kādu burtu un skaitļu kombināciju. Man gadijas sastapt ne mazumu cehu inženieru, kuriem tāpat nav priekšstata par materiālu, bet kuri precīzi zina, kur un kādā daudzumā tas jālieto. Sākuma mums šķita, ka šie inženieri vienkārši negrib izpaust ziņas par ražošana izmantojamiem materiāliem. Vēlāk pārliecinājāmies, ka dažādu materiālu ražošanā pastāvošā sistēma pamatojas uz to specializēto firmu tehniskajām rekomendācijām, kuras ražo šos materiālus. Sajās rekomendācijās ir norādījumi, kur, kad un kā izmantot šos materiālus, bet nav sniegta tālākā informācija par to sastāvu, izcelšanos utt. Ceha personāls maz interesējas par dziļu un pilnīgu materiāla raksturojumu. Tam ir svarīgi, lietojot šo materiālu, sasniegt mērķi. Tādējādi piegādātāja firma stingri glabā ražošanas noslēpumus.

Mūsdienu amerikāņu strādniekā darbs — tas ir darbs bez degsmes, bez entuziasma. Darbs tikai, lai nopelnītu. Ja par kustību vai darba operāciju nemaksā, tad tā netiks izpildīta.

Amerikāņu strādnieka darba intensitāte, lai gan arēji kustības izskatās mierīgas, ir ļoti liela. Viņš ir čakls tikai tādā mērā, kādā tas ir atkarīgs no meistara un uzņēmuma īpašnieka, tādā mērā, kādā viņam pastāvīgi draud atlaišanas briesmas. Viņam ir liela atbildības sajūta pret savu ģimeni, kura var jebkurā brīdī nokļūt bezdarbnieka bada maizē. «Lai dievs pasargā palikt aiz rūpnīcas vārtiem, kur stāv cilvēki, kam ir spēks un zināšanas, bet nav darba,» saka amerikāņu strādnieki.

Ja darbs ir smags, netīrs un kaitīgs, tad to parasti veic cilvēki ar melnu adu. Čikāgas, Klīvlendas un Detroi-tas rūpnīcu liešanas cehos mani pārsteidza tas, ka tur ir daudz nēģeru, kas strādā pie lējumu izsišanas un tīrīšanas, ieliešanas, veidošanas un citam smagām operācijām.

Rūpniecības mehanizācija un automatizācija joprojām attīstās. Šis process nopietni ietekmējis pat tās dzīves nozares, kas nav tieši saistītas ar ražošanu. Tā, piemēram, rūpniecības uzņēmumos labi nokārtota apgāde ar dzeramo ūdeni. Ūdens tiek filtrēts un atdzesēts. Ta nav vienkārša dzeramstrūkla, bet neliela, kompakta, labi noformēta dzesēšanas iekārta, kas padara ūdeni patīkamu dzeršanai. Ūdens plūst caur nelielu saldēšanas ierīci, kas iemontēta apvalkā, un nonāk dzeramstrūklā. Tas labi pasargā no infekciju izplatīšanas un palīdz taupīt ūdeni.

Gandrīz visos cehos ir automāti, kas pārdod minerālūdeni, kafiju, papirosus, pienu, augļu sulas, konditorejas izstrādājumus, sviestmaizes utt. Arī šeit izpaužas rūpnieciskā kultūra.

Labi iekārtotas ģērbtuves, dušu telpas un tualetes istabas. Nelielās vanniņās var nomazgāt kājas īpašā šķīdumā, kas pasarga no sēnīšu slimībām.

Rupnīcu sadzīves telpās tagad izmanto daudz nerūsošā tērauda. Nerūsošais tērauds kļūst arvien populārāks. To arvien vairāk izmanto. Netraucē ša materiāla augstā cena un dažādu plastisko materiālu plaša izvēle. Nerūsošā tērauda brīnišķīgās īpašības tam paver ceļu, burtiski, uz visām rūpniecības, transporta un celtniecības nozarēm, neraugoties uz dažām tehnoloģiskām grūtībām, kas sais-11tas ar konstrukciju izgatavošanu.

Amerikas Savienotajās Valstīs jau pirms otrā pasaules kara nerūsošo tēraudu sāka izmantot pasažieru vagonu izgatavošanā. Tagad to izmanto logu rāmju un cis-ternautomobiļu ražošanai, virsskaņas reaktīvo lidmašīnu un kastroļu, ballistisko raķešu un galda piederumu ražošanai. ASV ražo milzīgu daudzumu nerūsošā tērauda.

1963. gadā ta izlaide sasniedza 1 miljonu 222 tūkstošus /,

1964. gadā — I miljonu 309 tūkstošus / un 1966. gadā —

1 miljonu 450 tūkstošus t.

Uzņēmēji ir spiesti veltīt diezgan daudz uzmanības drošības tehnikas un rūpniecības sanitārijas jautājumiem. Tas izskaidrojams ar to, ka izdevumi, kas saistīti ar nelaimes gadījumiem un darba spēju zaudēšanu, pārsniedz

izdevumus drošības tehnikas pasākumu veikšanai. Bez tam ir spēkā dažādi likumi, kas rūpniecības uzņēmumiem, kuri atrodas apdzīvoto vielu tuvumā, aizliedz piesārņot atmosfēru un novadīt notekūdeņus. Arī streiki, kas saistīti ar prasību uzlabot darba apstākļus, pamudina uzņēmējus rīkoties šajā virzienā/Tiek veikts arī zinātniski pētnieciskais darbs.

Visas mašīnu bīstamās daļas krāso īpašā krāsā -— dzeltenā krāsā ar melnām svītriņām, ko var labi saskatīt pat tad, ja apgaismojums ir vājš. Daudzos cehos, it īpaši liešanas, kalšanas un citos, visi strādājošie valkā speciālas brilles.

Asināšanas, rupjapstrādes un slīpēšanas mašīnām ir labi stikla aizsegi, kas dažreiz bloķēti ar piedziņas motora ieslēdzēju. Mašīnu nevar iedarbināt, kamēr aizsarg-stikls nav ieņēmis savu vietu.

Darba tērpi un apavi, kā arī aizsarglīdzekļi pret putekļiem un gāzēm ir ļoti dažādi un ērti. Aizsarglīdzekļus izgatavo nevis amatnieku darbnīcas, bet labi iekārtoti uzņēmumi, kuriem ir eksperimentālā un pētniecības bāze.

Daudzās rūpnīcās, pat nelielās, ir labi iekārtotas medicīniskās istabas, kur ne vien var sniegt pirmo palīdzību, bet arī veikt dažus pētījumus un pat iziet ambulatorisku ārstniecības kursu.

Elektriskā apgaismošana ar dienas gaismas spuldzēm ir parasta parādība. Visiem zināms, ka tās ir ekonomiskākas par parastajām kvēlspuldzēm. Taču dienas gaismas spuldzēm ir viens liels trukums. Lietas būtība ir ta, ka sejas krāsa no tā saucamās dienas gaismas, kurai ir zilgana nokrāsa, tuvojas līķa sejas krāsai. Amerikāņi ir krietni papūlējušies, lai mazinātu šo nepatīkamo efektu. Viņi, piemēram, triju spuldžu dienas gaismas lampā vidū ievieto dzeltenas krāsas un abās malās baltas spuldzes. Šada kombinācija dod patīkamāku gaismu, kaut gan sievietes arvien vēl ir neapmierinātas.

Celtniecībā visiem pagaidu koka nožogojumiem uz kāpnēm un citās vietās malas aplīmē ar papīru, lai neierautu rokās skabargas. Tas izskaidrojams ar to, ka celtniecībā ir speciālisti, kas pēta un risina šāda veida problēmas.

Liela nozīme tiek piešķirta darba režīmam. Apmēram 90% strādnieku un kalpotāju ir piecu dienu darba nedēļa

ar 8 stundu darba dienu. Sestdiena un svētdiena ir brīvdiena.

Četrdesmit stundu darba nedeju amerikāņu proletariāts izcīnīja sīvas cīņas rezultātā trīsdesmitajos gados kolosāla bezdarba apstākļos. Amerikāņu biznesmeņi izmantoja darba nedēļas saīsināšanu, lai paaugstinātu visa personāla un pirmām kārtām strādnieku darba ražīgumu, lai intensificētu viņu darbu.

Rūpniecībā un sadzīvē izmanto daudzus mūsdienu industrijas sasniegumus. Pēc amerikāņu datiem, arvien vairāk izpaužas tendence mājturībā gāzes vietā izmantot elektrību. Vēl nesen gāzes izmantošanu kā kurināmo uzskatīja par visefektīvāko. Tagad uzskata, ka gāzi ir izdevīgāk sadedzināt termoelektrostacijās, lai izstrādātu elektroenerģiju. Elektriskā enerģija aizvien vairāk tiek izmantota mājturībā. Tā, piemēram, laikā no 1950. līdz 1965. gadam elektroenerģijas izmantošana mājturībā palielinājusies vairāk nekā 4 reizes — no 67,0 miljardiem līdz 280,9 miljardiem kilovatstundu.

Elektrības izmantošana mājturībā ir daudz ērtāka un vienkāršāka nekā gāzes izmantošana un turklāt tā ir nesalīdzināmi drošāka. Gāzes lietošana zināmā mērā apdraud cilvēka veselību.'

Elektroenerģiju arvien plašāk izmanto apkurei. Pēc amerikāņu datiem, pēdējos 10 gados vairāk nekā pusi jaunuzcelto dzīvokļu Amerikas Savienotajās Valstīs apsilda ar elektrību.

Dārgās nihroma stiepļu spirāles nomainījuši sildele-menti no stieples ar speciālu izolāciju. Tie ietverti metāla apvalkā — caurulītē. Ar jaunā viengabala lietā sild-elementa palīdzību rūpniecība ir sekmīgi atrisinājusi daudzus jautājumus, kas kavēja plaši ieviest elektrisko apsildīšanu.

Starp citu, jāsaka, ka viengabala lietā konstrukcija novērš īssavienojumus. Tā palielina sildvirsmu, kas dod iespēju samazināt sildelementa temperatūru līdz drošam līmenim. Sekmīgi tiek izmantota alumīnija īpašība, kurš ir ļoti labs siltuma vadītājs un izturīgs materiāls un no kura var viegli izgatavot atbalsta un nesošas konstrukcijas.

Izstrādājot dažādus sildelementu variantus, ir konstruēts daudz dažādu sildītāju visdažādākiem uzdevumiem. Istabas apsildīšanai lieto grīdlīstu tipa mazgabarītu sildītājus, kurus parasti izvieto virs grīdas gar sienām grīdlīstu vieta vai arī iebūvē grīdlīstēs.

Sildītājus, kas sastāv no dažādām normalizētu elementu kombinācijām, uzstada vannas istabas, kur tos var izmantot arī veļas žāvēšanai. Izgatavo arī sienas sildītājus ar iebūvētu ventilatoru un bez ventilatora. Šos sildītājus uzstāda gan jaunajas, gan vecajas inajas.

Elektriskās apkures ierīces izmanto ne vien dzīvojamās un administratīvajās ēkās, bet arī rūpniecības uzņēmumos un fermas. Firma «Electromode» vien piedāvā pircējiem vairāk nekā 400 tipu elektroapkures ierīču un aparatu, pie tam visām ietaisēm ir rokas vai pilnīgi automātiski regulatori. Šie regulatori novērš pārkāršanu, signalizē par bojājumiem, bet vajadzības gadījumos automātiski izslēdz strāvu. Apsildīšanas ierīču sistemātiska uzlabošana dod firmai iespēju noteikt 5 gadu garantijas laiku.

Elektrisko strāvu pievada arī pa kabeli, ko iestrādā sienās, grīdā un griestos. Arī apkures kabelis ir stipri uzlabots. Tam ir izraudzīti attiecīgi materiāli: antimag-nētiskie sakausējumi, neilona apvalks, tiek lietota kadmija bronza parastā vara vietā un daudz kas cits.

Ļoti efektīva ir elektriskā apsildīšana, izmantojot sildāmo kvarca lampu, kas izstaro infrasarkanos starus. Ja to plūsma vērsta uz kādu objektu, tad tas sasilst neatkarīgi no apkārtējās temperatūras. Tāda veidā tiek sildīti cilvēki, kas atrodas atklātos laukumos, ēkās ar ļoti augstiem griestiem, to izmanto ēdiena sildīšanai un veļas žāvēšanai.

Sildītāja konstrukcijai paredzēti universāli nostiprinājumi, kas dod iespēju to piekarināt pie griestiem un uzkarināt uz sienām. Tāpēc ir iespējams ierīkot vietējo apsildīšanu, piemēram, virs virpas, virs atslēdznieka skrūv-galda, atklātās tribīnēs, sporta laukumos, aerodromā, kur pasažieri gaida, kad viņus iesēdinās lidmašīnā, peldbaseinā, saldētavas un daudzās citās vietās.

Apsildīšanas ierīcēm, kurās izmantoti infrasarkanie stari, ir regulēšanas aparatūra, tajā skaitā arī automātiska.

Elektrisko apsildīšanu izmanto atsevišķu ceļa un ietvju iecirkņu sildīšanai, lai samazinātu sniega un ledus novākšanas darbietilpīgumu un izmaksu, lai novērstu atkalu uz ietvēm un ceļiem. Šim nolūkam izgatavo elektriskās apsildīšanas paklājus, ko iestrādā zem betona seguma divu celiņu veida automašīnas riteņu atstarpes vai visa ceļa platumā. Ietvēs un uz kāpņu pakāpieniem elektriskās apsildīšanas paklājus ierīko atsevišķu sekciju veidā, kas izvietoti pa visu virsmu.

Mašīnu stāvvietās pie veikaliem, slimnīcām, restorāniem un benzīna tankiem asfalta segumā iemontē kabeļu iekārtu, lai nokausētu sniegu un tās pasargātu no atkalas. Tādējādi tiek likvidēts roku darbs sniega un ledus novākšanā.

Lai caurulēs, krānos, aizvaros un mākslīgā lietus ierīcēs neiesaltu ūdens, ka arī lai pasargātu jumtu no bojājumiem, kurus nodara ūdens un ledus, lai atvieglotu notekūdeņu novadīšanu utt., tāpat izmanto elektriskās apsildīšanas kabeli.

Tātad rūpniecība .uzreiz ir atrisinājusi vairākas vitāli svarīgas problēmas, kas saistītas ar elektroenerģijas plašāku izmantošanu.

Celtniecību Amerikas Savienotajās Valstīs veic ar industriālām metodēm. Namus ceļ ātri, būvlaukumos valda laba kārtība un tīrība. Materiāli kārtīgi sakrauti. Nekur nav no betona javas izveidotu stalagmītu. Ķieģeļus un blokus izkrauj kārtīgi, to plīsumi samazināti līdz minimumam, kā apgalvo amerikāņu speciālisti, tie nekad nepārsniedz 1 % •

Man ne reizi negadījās redzēt, ka ķieģeļus vestu at pašizgazējiem un vienkārši izgāztu kaudzē. Ar ķieģeļiem apietas saudzīgi — ka ar vērtīgu būvmateriālu.

Par celtniecības tempiem var spriest kaut vai no šādiem piemēriem. Klīvlenda 23 stāvu nams uzcelts 11 mēnešos. Firma «Tishman Realty and Construction Co, Inc.» piecos mēnešos uzcēla garāžu tūkstoš mašīnām. Dienvid-karolīnas štatā uzcelta tekstiliju nepārtrauktas krāsošanas un apdares fabrika. 3,5 ha laukumā no 1963. gada 25. marta līdz 3. septembrim, tas ir, apmēram piecos mēnešos, uzcelti ražošanas cehi, noliktavu telpas, katlu māja, ūdens tīrīšanas ietaises, dienesta telpas, tilpnes, sūkņu stacija, samontēta iekārtā un cauruļvadi ar automātiskam ierīcēm. Šaja perioda izbūvēti arī ceļi, automobiļu stāvvietas un pārējā fabrikas teritorija.

Darba organizācija un darba dalīšana celtniecībā ir apmēram tāda pati kā rūpniecības uzņēmumos. Šeit nav dīkstāvju materiālu trūkuma dēļ, nav vajadzīga kaut kāda pārtaisīšana sakarā ar rasējumos pieļautām kļūdām vai neprecīzi izgatavotām atsevišķām detaļām. Būvlaukumā nav dzirdami strīdi, nav liekas steigas. Nav iespējams atrast tādu vietu, kur tiktu veikts lieks darbs vai atkārtotas operācijas. Buvelementi tiek ražoti ar tādu pašu precizitāti kā mašīnu detaļas rūpniecība.

Rūpnieciskā kultūra celtniecībā izpaužas ari tajā apstāklī, ka stipri tiek kontrolēts ēkas elementu svars. Tas parasti ir mazāks nekā pie mums, lai gan amerikāņi izmanto relatīvi lielāku daudzumu metāla. Lai samazinātu ēkas svaru, viņi izmanto vieglus konstruktīvos betonus ar tilpumsvaru 1700—1750 kg/m^3, kā arī speciālus ļoti ekonomiskus metāla profilus ar labakam mehāniskām īpašībām.

Pēc padomju celtniecības un enerģētikas speciālistu datiem, kuri 1964. gadā apmeklēja ASV, pārsegumu paš-svars, kurus Savienotajās Valstīs lieto rūpniecības ēku celtniecībā, ir 80—90 kgļm^3, tas ir, 3—3,5 reizes mazāks nekā mūsu zemē lietotajiem tipveida pārsegumiem.

Amerikāņu celtniecības projektētāji izdara stiprības aprēķinus tikpat rūpīgi kā rūpniecībā, izmantojot elektronisko skaitļošanas tehniku. Arī tas palīdz samazināt ēku svaru.

Vai žogam ir liela nozīme jaunbūvē? Taču arī šeit ir viss pārdomāts. Žogā, kuru ceļ ap būvlaukumu, ierīkoti vairāki iestikloti logi, lai garāmgājēji, kas interesējas, kā ir organizēta celtniecība, varētu novērot būvdarbu gaitu. Logi žogā ierīkoti dažādā augstumā, lai pa tiem varētu skatīties ne vien pieaugušie, bet arī bērni. Vēl vairāk, logus ierīko elipses veida, kas dod iespēju ievērot cilvēku augumu dažādību. Tiesa gan, tas tiek darīts ne tik daudz aiz pedagoģiskiem apsvērumiem, cik reklāmas nolūkā. Pa logiem daudz ko var redzet un pirmām kārtām var pārliecināties, ka būvlaukuma nav gružu un atkritumu kaudžu, lai gan šķiet, ka būvlaukumos tām obligāti vajadzētu būt.

Darbu izpildes kvalitātes kontrole un celtniecībā nodarbināto cilvēku darba kontrole organizēta pēc rūpniecības parauga. Te nav nekādas bezatbildības, te ir zināms, kāds darbs katram jāizpilda. Protams, tikko uzceltā namā nekādi remontdarbi nav jāveic, nav vajadzīgs arī remonts, kas saistīts ar ēkas nosēšanos.

Daudzās jaunbūvēs, kombinējot ar koka ieveidņiem, izmanto presēto kartonu un finieri. Tos izmanto kombinācijā ar koka vai metāla nostiprinājumiem. Grīdu un sienu apšūšanai plaši izmanto plastmasu. Taču izlieto arī daudz metāla, tai skaitā krāsaino. Tā, piemēram, klozetpodu stāv-vadam izmanto vara cauruli, bet savienojumu noblīvē-šanai lieto svinu un nevis kaut kā mīnijā samērcētus pakulu kušķus vai nezināmas izcelsmes un kvalitātes gumiju.

Sakarā ar to, ka būvdetaļu izmēri precīzi atbilst rasējumam, nav vajadzīgi nekādi papildu pielāgošanas darbi būvlaukumā, kur izdara tikai montāžu. Tas nodrošina ne vien labu kvalitāti, bet arī augstu darba ražīgumu. Izstrāde sasniedz 20—25 t metālkonstrukciju uz cilvēku mēnesī. Mūsu speciālisti uzskata, ka tas ir labs rādītājs.

īsti rūpnieciski tiek celtas arī mazās kotedžu tipa savrupmājas. Visus mājas elementus izgatavo rūpnīcās un nogādā uz būvlaukumu tikai samontēšanai. Koka mājas, kas uzceltas pēc šadas tehnoloģijas, var sākt apdzīvot, burtiski, dažas dienas pēc celtniecības uzsākšanas. Tāda paša tipa mūra mājas uzbūvē dažās nedēļās. Būvelementu sortiments dod iespēju izvēlēties ļoti daudzas kombinācijas, un tāpēc telpas var plānot, ņemot vērā mājas iedzīvotāju vajadzības un gaumi.

Vispār jāsaka, ka dzīvojamo un dienesta telpu iekšējais plānojums ir ļoti ērts. Veiksmīgi tiek izmantotas iebūvētās mēbeles. Daudzie dažādie sīkumi pilnīgi apmierina cilvēka vēlēšanās un vajadzības, padara daudz patīkamāku gan darbu, gan atpūtu. Tā, piemēram, lai atvērtu vēdlodziņu, nav jāpieliek pie loga ķeblis vai jākāpj uz palodzes. Tas ir ierīkots nelielā augstumā.

Jāņem vēra, ka projektētāji pievērš lielu uzmanību visiem šiem sīkumiem. Šie jautājumi tiek risināti nopietni, tāpat kā to dara rūpniecībā, konstruējot mašīnu. Arhitekti, celtnieki, mašīnbūvētāji un citi speciālisti, kas saistīti ar ēku būvi, strādā pie visa kompleksa, neaizmirstot, burtiski, nevienu detaļu — sākot ar durvju rokturi un beidzot ar gaisa kondicionēšanas iekārtu, sākot ar loga bas-kvili un beidzot ar virtuves plauktiem.

Pēc arhitektu uzdevumiem, kuri veic projektēšanas darbus, strādā daudzi saistītie uzņēmumi, kas piegādā jaunbūvei detaļas.

Daudzas specializētās organizācijas strādā arī pašā būvlaukumā. Nereti to ir divi vai trīs desmiti, taču, neraugoties uz to, darbs rit saskaņoti. Tik liela specializētu uzņēmumu skaita labu darba organizāciju būvlaukumā nodrošina tas, ka ģeneraluzņēmējs prasmīgi koordinē šos darbus, ka arī apakšuzņēmēju lielā disciplinētība un teicami izstrādāta tehniskā dokumentācija, kuras apjoms, jāsaka, daudz mazāks nekā pie mums.

Apakšuzņēmēji strādā ar saviem darba rīkiem un saviem materiāliem. Šāda organizācija palīdz celtniekiem sekmīgi veikt uzdevumu — uzcelt jebkuru ēku «līdz atslēgai», tas ir, nodot pasūtītājam ne vien ēku, bet arī samontētu un pat izmēģinātu iekārtu.

Sī celtniecības organizācijas metode radās pirmajos gados pēc otrā pasaules kara, un to sauc par «on turn key».

Ģenerāluzņēmējs (piegādātājs) izpilda veselu darbu kompleksu: savāc sākotnējos datus, izprojektē objektu, veic tā celtniecību, iekārtas montāžu un izmēģināšanu, to noregulē un nodod ekspluatācijā.

Ģeneraluzņēmējs parasti ir liela firma, kas noslēdz ar pasūtītāju kompleksus līgumus par visiem darbiem. Pārejās, mazākas specializētās firmas, saņem kā apakšuzņēmēji atsevišķus pasūtījumus atsevišķu būvdarbu un pakalpojumu izpildei, materiālu un iekārtas piegādei. Apakšuzņēmēju izvēli ģenerāluzņēmējs parasti nesaskaņo ar pasūtītāju. Apakšuzņēmējiem savu saistību izpildē jāievēro ļoti stingra disciplīna, jo līgumā paredzētas īpašas sankcijas par piegādes vai darbu neizpildīšanu termiņā, kā arī par tehnisko noteikumu neievērošanu attiecībā uz kvalitāti.

Dabiski, ka pasūtītājam visā pilnībā atbild ģenerāluzņēmējs. Toties viņš saņem arī ienākumu lauvas tiesu.

Drīz pēc amerikāņiem šādu celtniecības metodi sāka plaši pielietot arī citās zemēs: Anglijā, Francijā, Japānā un Itālijā, it īpaši būvējot uzņēmumus valstīs, kas nostājušās uz attīstības ceļa.

Daudzas firmas (lo ir vairāk nekā 7,5 tūkstoši), kas sniedz tehnisko konsultāciju, izpilda pasūtījumus projektēšanas, celtniecības un montāžas darbiem, organizē celtniecību utt. Šīs firmas vienmēr ir gatavas pakalpot pasūtītājam. Te jāatzīmē, ka tajos gadījumos, kad visu darbu izpildi uzrauga projektu autori, kas nav ieinteresēti līdzekļu taupīšanā, celtniecības un montāžas darbu izpildes kvalitāte, bez šaubām, ir augstāka.

Katrā gadījumā celtniecība «līdz atslēgai» rada lielas ērtības gan pasūtītājam, gan darbuzņēmējam, paātrina objekta celtniecību un nodošanu ekspluatācijā. Šī celtniecības metode ir ļoti perspektīva arī mūsu apstākļos.

Rūpnieciskās kultūras lielā ietekme uz celtniecību izpaužas arī darba organizācijā. Tagad būvlaukumos ieviestas tādas pašas mikrokustību pētīšanas, zudumu elementu noskaidrošanas u. c. metodes kā rūpniecībā. Tiek izstrādāti labāki celtniecības darbu procesa organizēšanas paņēmieni, kas dod lielu ekonomisko efektu, pirmām kārtām paaugstinot tas firmas peļņu, kura veic šo celtniecību.

Atzīmējot metāla konstrukciju augsto kvalitāti, tas pats jāsaka ari par dzelzsbetona izstrādājumiem. Tiem nav bedrīšu, pūslīšu, neprecīzu šķautņu un ribu, kas ir raksturīgi mūsu dzelzsbetona izstrādājumiem. To panāk, rūpīgi sagatavojot betona javu, izvēloties inerto materiālu granulāciju, fiksējot metāla stiegrojuma stāvokli, stingri ievērojot tā izmērus. Sevišķi svarīga nozīme ir veidņu konstrukcijai un izgatavošanas kvalitātei. To izgatavošanai netaupa metālu, teicamas kvalitātes koksni (parasti lieto sausus, izturētus, cieto koku sugu materiālus, kas piesūcināti ar īpašu sastāvu, kurš neļauj iesūkties mitrumam no betona javas). Izstrādājuma konstrukcijā ņemtas vērā betona javas īpašības, tās spēja piepildīt veidni. Ļoti rūpīgi izpilda profillīstes (noapaļojumus). To rādiusu izvēli vairākkārt pārbauda, izdarot izmēģinājumus un modelējot. Tādā pašā veidā izstrādā dzelzsbetona elementu vertikālo sieniņu slīpuma leņķus, ņemot vērā to veidošanas tehnoloģiju.

Kāds amerikāņu celtnieks man pastāstīja, cik sarežģīti ir izvēlēties dzelzsbetona izstrādājumiem visizdevīgāko tehnoloģisko konfigurāciju un konstruēt veidni. Daudz grūtību bija jāpārvar, kamēr tika sasniegts mērķis. Vajadzēja pat pieaicināt veidošanas speciālistus no metāllējēju un mašīnbūvētāju vidus. Izdevumi, kas saistīti ar detaļas un pašas veidnes konstrukcijas izstrādāšanu, ar uzviju atmaksājas, jo tas nodrošina labu izstrādājumu kvalitāti un atkrīt ietilpīgie darbi, ko prasa defektu izlabošana būvlaukumā.

Celtniecībā, tāpat kā rūpniecībā, gandrīz nekad nekas nav jāpārtaisa vai jālabo. Ļoti rūpīgi aizzīmē un izpildes laikā kontrolē dažādu caurumu, gropju un kanālu ierīkošanu dzelzsbetonā vai mūrī.

Es netiku novērojis nevienu gadījumu, kad arhitekta vai izpildītāja pieļautās kļūdas dēļ būtu nepieciešams dzelzsbetonā izkalt kaut kādus caurumus vai iedobumus vai arī izlabot to, kas izpildīts neprecīzi. Tas būtu bijis ārkārtējs notikums, un vainīgajiem būtu pilnīgi par visu jāsamaksā no savas kabatas, bet, visdrīzāk, viņi zaudētu darbu.

Celtniecības darbi tiek veikti stingri noteiktā secībā. Starp citu, nekad netiek aizmirsts jau celtniecības sākumā sagatavot ceļus un piebrauktuves, ko uzskata par pašu pirmo celtniecības posmu.

Celtniecībā plaši izmanto ķieģeļus, arī apdares ķieģeļus un sīkus blokus, kas izgatavoti no izdedžiem, bet visbiežāk no uzpūstiem māliem (keramzīta) ar cementu. Turklāt blokiem ir lieli dobumi, un tāpēc tie ir vieglāki.

Šķērssienas namu koridoros gatavo no apmēram 75 mm biezām ģipša plāksnēm, bet dzīvokļos — no vēl plānākām plāksnēm. Kā vienā, tā otrā gadījumā ģipša plāksnes ir dobās. Tas samazina plākšņu svaru un, kā apgalvo amerikāņu speciālisti, samazina arī skaņu caurlaidību.

Griestus apšuj ar porainām ģipša vai citu materiālu (kartona, azbesta utt.) plāksnēm. Griesti nav ne jāapmet, ne jākrāso. To montāža ir ļoti vienkārša.

Izmanto daudz alumīnija sakausējumu. No tiem izgatavo durvis, logu rāmjus, dažreiz arī jumtu, ārsienu apšuvumu u. c. Šajā nolūkā parasti ar veidspiešanas palīdzību izveido īpašus profilus, kuru konfigurācija bieži vien ir ļoti sarežģīta.

Ķieģeļu un bloku ražošana ir noorganizēta pietiekami augstā tehniskā līmenī. Sevišķu uzmanību veltī to kvalitātei. Paraugus vispusīgi izmēģina. Līdztekus parastajiem mehāniskās stiprības izmēģinājumiem tiek kontrolēts arī to svars un izmēri. To krāsu pārbauda pēc etaloniem, tiek pārbaudīta arī to pretestība mitruma iedarbībai.

Standarta būvķieģeļu, tai skaitā arī apdares ķieģeļu

izlaide, kaut arī tā ir vairakas reizes mazāka nekā pie mums, 1950. gadā sasniedza 6,3 miljardus gabalu, 1960. gada — 6,9 miljardus, 1964. gadā — 7,8 miljardus,

1965. gadā — 8,2 miljardus un 1966. gadā — 8,3 miljardus gabalu. Nav grūti pamanīt, ka būvķieģeļu ražošana aug, kaut gan niecīgi. Ķieģeļu galvenā priekšrocība ir to augstā kvalitāte, tie ir viegli un lēti.

Ne mazāka uzmanība tiek veltīta izejmateriālu ražošanai. Rūpnīca, kas ražo uzpūstos mālus, 1958. gadā uzcelta 11 mēnešos. Tās celtniecība izmaksāja l miljonu dolāru. Tā atrodas Minesotas štatā netālu no Mineapolisas. Rūpnīcas ražotspēja ir apmēram 700 m^3 keramzīta diennaktī. Raksturīgi, ka rūpnīca nav paredzēta darbam ziemā, un tomēr tā ir rentabla. Rūpnīca uzcelta blakus mālu atradnēm un netālu no ogļu ieguves avotiem. Arī produkcijas realizācijas nosacījumi ir izdevīgi. Viena kubikmetra uzpūstu un pēc lieluma izšķirotu mālu pašizmaksa ir apmēram 2,5 dolāri. Zīmīgs bija tas, ka tur bija ļoti maz cilvēku. Pirmajā maiņā strādāja 8 cilvēki, bet otrajā uu trešajā maiņā — 5 cilvēki, pie tam uz visām trim maiņām bija viens meistars un grāmatvedis.

Mēs apskatījām arī blakus esošo rūpnīcu, kas no uzpūstajiem māliem ražo blokus. Ta izgatavo 7,5 tūkstošus bloku stundā. Izmēru ziņa tie ir gandrīz tādi paši ka mūsu zemē ražotie. Bloki ir ļoti labas kvalitātes. To gal- /

vēnā priekšrocība ir izturība un vieglums. Cementa piedeva nepārsniedz 8%. Amerikāņu speciālists, kas mums paradīja rūpnīcu, uzsvēra, cik lielu ekonomisko efektu dod vieglo bloku izmantošana.

ASV rūpniecības uzņēmumu celtniecībā lielu uzmanību veltī saliekamo būvelementu — siju, kolonnu, rāmju un jumta elementu standartizācijas jautājumiem. Plaši izmanto gofrētu lokšņu metālu. To izmanto ēku jumtiem un sienām.

Pazīstamais amerikāņu celtniecības speciālists Konrāds Vaksmanis, runājot par pagrieziena momentu celtniecības attīstībā, norādīja uz namu celšanu no iepriekš izgatavotām detaļam. Principā te nav nekā jauna. Taču paši universālie elementi saista uzmanību ar savu oriģinalitāti uu tehniskā risinājuma drosmīgumu. Pitsburga, ceļot kādu 13 stāvu ēku (ASV apstākļos tas ir diezgan dīvaini, jo amerikāņi aiz māņticības cenšas izvairīties no skaitļa «13»), ietaupīts apmēram 200 t metāla. Tas pirmām kār-

tām izskaidrojams ar ēkas konstrukciju, kurai ir vienlaidu ferma ar krusteniski samontētiem tērauda stienīšiem. Tajā gandrīz nemaz nav parasto balstu, siju un šķērssiju.

Amerikāņu celtnieki un rūpnieki, kur vien iespējams, cenšas iztikt bez tilta celtņiem, kuri palielina izdevumus. Daudz ekonomiskāk ir izmantot virszemes kravu celšanas līdzek|us, konveijeru un kantētāju sistēmu, kas dod iespēju iztikt bez pārkraušanas.

Par galveno ietaupījumu posteni celtniecībā amerikāņi uzskata racionālu ēkas plānojumu. Vislielākos panākumus viņi guvuši dzīvojamo namu iekštelpu plānošanā. Aplūkosim, piemēram, vienai ģimenei paredzētu māju ar apmēram 70 m^2 kopplatību, kura izmaksā 10 tūkstošus dolāru. Mājā ir paredzētas divas guļamistabas, virtuve, ēdamistaba, viesistaba, tualetes telpa un vannas istaba, tajā ir pieci sienā iebūvēti skapji. Pagraba telpās uzstādīts apkures un ūdens sildīšanas katls ar automātisku regulatoru, veļas mazgājamā mašīna, mūra pavards un nodalījumi mantu un produktu glabāšanai. Bēniņus izmanto veļas žāvēšanai un sporta inventāra un citu mantu glabāšanai.

Greznāks moderna plānojuma dzīvoklis ar apmēram 120 m^2 kopplatību sastāv no divām guļamistabām, virtuves, divām vannas istabām, trim tualetes telpām, ēdamistabas, viesistabas, bibliotēkas, priekšnama un kalpones istabas. Tajā ir deviņi dažāda lieluma iebūvēti skapji. Dzīvoklim ir divas ieejas, no kurām viena ved tieši uz virtuvi. Dzīvokļus apkalpo lifti: divi pasažieru un viens kravas lifts. Protams, ir arī rezerves kāpnes. Šāds dzīvoklis maksa vismaz 20—25 tūkstošus dolāru.

Liela uzmanība tiek veltīta arī rūpniecības ēku plānojumam. Amerikāņu speciālisti paredz ne vien galvenā tehnoloģiskā procesa nodrošināšanu, bet arī platības pa-līgdarbu veikšanai un sadzīves telpu ierīkošanai. Uzmanība tiek pievērsta arī rūpnīcas teritorijai.

Jauno metalurģisko rūpnīcu martencehos paredzēti apstākļi krāšņu remontēšanai ļoti īsos termiņos, kā arī nepieciešamā palīgoperāciju mehanizācija. Sājā nolūkā ne vien tiek palielināts ceha laiduma platums, bet arī attālums starp kolonnām, kas sasniedz 36 m. Taču pats galvenais ir tas, ka pat ļoti lieli uzņēmumi izvietojas vienā vai divās lielas vienstāva ēkās. Tajās izvietoti dažādi cehi. Tie visi ir sabloķēti zem viena jumta. Pie tam jumtus

Iiuvē plakanus. Uz tiem bieži vien uzstada transformato-mis un ventilācijas iekārtas, tur ir vieglāk izbūvēt dažā-1 ris komunikācijas. Uz šādiem jumtiem nav stiklotu virs-gaismas logu, kas ir neērti un dārgi ekspluatācijā. Amerikāņu celtnieki neaizraujas ari ar rūpniecības ēkas augstumu. Tās augstumu stingri aprēķina atkarībā no izvietojamās iekārtas un produkcijas rakstura.

Modernās ēkas Amerikas Savienotajās Valstīs ir raksturīgas ar savām taisnām līnijām, kas atvieglo celtnieku uzdevumu un rada labus apstākļus iekšējam plānojumam; tajas ir daudz dabiskā apgaismojuma. Dienesta ēku iekšējā plānojumā bieži izmanto šķērssienas, kuras var viegli pārvietot, ja telpu pārkārto citām vajadzībām, kā arī ja tās jāpārvieto citu iemeslu deļ. Tā, piemēram, ir izbūvētas Apvienoto Nāciju Organizācijas ēkas iekštelpas.

Modernu apdares materiālu, nerūsoša tērauda, anodētā alumīnija, dažadu izturīgu krāsvielu, labi izgatavotu gaismas ķermeņu izmantošana, kā arī centralizētu gaisa kondicionēšanas sistēmu uzstādīšana padara šīs ēkas ļoti ērtas darbam un atpūtai. Dažādu ēku celtniecībā izmanto ļoti daudz stikla, tai skaitā arī krāsainā. Joprojām izmanto keramiku. Tas, ka liela uzmanība tiek veltīta stiklam un keramikai, nav nejaušība.

Stikla izmantošana pieaug ne vien tāpēc, ka palielinās logu laukums, bet arī tāpēc, ka stiklu lieto ārsienu apšū-šanai. No vienas puses lokšņu stiklu krāso, uzklājot keramikas emaljas kārtiņu. So stikla pusi piestiprina pie sienas. bet stikla caurspīdīgā daļa to aizsargā pret putekļu, gāzu, skābju, ūdens u. c. iedarbību. Ka mēdz teikt amerikāņi, ēka tiek ietērpta stiklā. Celtnieki apgalvo, ka stikls ir viens no vislētākajiem, praktiskākajiem un perspektīvākajiem materiāliem.

Nereti no stikla izgatavo sienu elementus ķieģeļu un bloku veidā, kas piešķir sienas ārpusei labu izskatu un dod patīkamu, maigu, izkliedētu dienas gaismu telpās.

Elektrisko instalāciju ierīko tikai zem apmetuma, pal nelielās lauku mājās.

Būvējot lielas ēkas, amerikāņi netaupa dārgus materiālus tur, kur to prasa nepieciešamība nodrošināt sevišķu kvalitāti. Celtnieki apgalvo, ka tas pilnīgi atmaksājas. Viņi ka piemēru min praktiskos un taupīgos somus, kuri lielām un labām ēkām būvē jumtu no vara skārda, jo pēc tam nav jāizlieto līdzekļi jumta remontam vismaz simt gadu. Ventilācijas iekārtu caurules un ūdens notekcaurules izgatavo no metāla lentes, to sametinot.

Jaunceltnēs nav sastatņu, ne ārējo, ne iekšējo. Materiālu padošanai plaši izmanto ārējos liftus un elektriskās vinčas. Nav arī torņa celtņu. Amerikāņi uzskata, ka to izmantošana pieder pagātnei. Celtniecībai, arī veicot masveida apbūvi, izmanto kāpurķēžu vai automobiļu celtņus. Ceļot mājas ar nelielu stāvu skaitu, izmanto celtņus uz traktora (automobiļa) bāzes un autokrāvējus.

Kāpurķēžu un automobiļu celtņiem ir vairākas priekšrocības salīdzinājumā ar torņa celtņiem. Tiem nav jāpievada elektriskā enerģija, nav vajadzīga speciāla un sarežģīta laukuma sagatavošana un sliežu ceļa izbūve. Tos var vieglāk transportēt no viena objekta uz otru, nesalīdzināmi ātrāk var demontēt un samontēt, to darbam vajadzīgs mazāks laukums, tiem ir daudz lielākas manevrēšanas spējas un lielāks darbības rādiuss.

Arī ceļot daudzstāvu ēkas, izmanto liftus, kurus pagaidām uzstāda ēkas ārpusē. Būvmateriālu, sīko detaļu, sanitāri tehnisko mezglu u. c. padošanai izmanto tos liftus, kas vēlāk pastāvīgi darbosies ēkā, — daudzstāvu ēku kravas un pasažieru liftus. Tāpēc tos montē, tikko ir gatavs ēkas karkass. Protams, celtniecības periodā šiem liftiem vēl nav galīgas iekšējās apdares.

Lielpilsētās, kur apbūves gabali ir ļoti dārgi, celtnieki rūpējas par vietas ietaupīšanu arī celtniecības periodā. Bez tam nav atļauts pat vismazākā mērā traucēt satiksmi ielas. Sakarā ar ļoti labo darba organizāciju, priekšzīmīgo kārtību būvlaukumā un projektēšanas augsto kvalitāti celtniekiem izdodas iztikt ar ļoti ierobežotiem laukumiem.

Namu ārsienu virsmu neapmet un reti krāso. Parasti izmanto iepriekš sagatavotus būvelementus, kuriem jau ir krāsains apšuvums. Ar to tiek panākts milzīgs ietaupījums, jo atkrīt nepieciešamība izlietot līdzekļus periodiskai krāsošanai ēku ekspluatācijas laikā.

Toties ļoti rūpīgi tiek krāsotas bez izņēmuma visas metāla konstrukcijas, vienalga, vai tā būtu tilta ferma vai ari vienkāršā metālā atkritumu kaste.

Lai saglabātu koka ēkas, kuru Amerikas Savienotajās Valstīs ir visai daudz, kokmateriālus obligāti iepriekš piesūcina ar īpašu sastāvu un pēc tam krāso.

Lielu iespaidu atstāj jumtu materiāla problēmas atrisinājums. Daudzās Rietumeiropas zemēs ir raksturīgi kārniņu jumti, turpretim Amerikas Savienotajās Valstīs ir papīra jumti.

Amerika zem papīra jumta! Tas skan paradoksāli, bet tā tas ir. Amerikas Savienotajās Valstīs dzīvojamām, rūpniecības un administratīvajām ēkām gandrīz nemaz nav metālā jumtu. Firmu reklāmām, kurās piedāvāts alumīnijs kā jumtu segšanas materiāls, nav nekādu nopietnu panākumu. Alumīniju izmanto ļoti retos gadījumos.

Visizplatītākais ir ruberoīda tipa mīkstais jumtu segšanas materiāls. Tas ir labas kvalitātes, jo labi panes gan stipru vēju, gan tropisko lietu un karstumu, gan sniegu un aukstu ziemu, bez tam tas zināmā mērā ir ugunsdrošs. Mīksto jumtu segšanas materiālu lieto rajonos ar visdažādākajiem klimatiskajiem apstākļiem: ASV dienvidos un ziemeļos (Aļaskā) un Kanādā.

Šāda jumtu segšanas materiāla ražošana ir noorganizēta augstā tehniskā līmenī, kas nodrošina tā labu kvalitāti un lētumu. Krāsu dažādība padara jumtus interesantus un apdzīvotās vietas glītas. Ruberoīdu ražo ruļļu, lokšņu un plākšņu veidā. Pats par sevi saprotams, ka pircējs līdz ar ruberoīdu saņem komplektā speciālus izstrādājumus tā piestiprināšanai. Lai uzklātu papīra jumta segumu uz dēļu klāja izpildītājam nav jabut augsti kvalificētam.

Cauruļvadus montē paralēli ēkas karkasa celšanai no apakšas uz augšu. Dažreiz ziemā logu, durvju un citas nama ailes aizklāj ar polietilēna plēvi. Tas novērš caurvēju, no kura parasti cieš celtnieki aukstā gadalaikā.

Jaunu ēku arhitektūrā parasti nav nekādu pārmērību, tādu kā kolonnu rindas, modelēti greznojumi utt. Vārdu sakot, tur nav nekādu izrotājumu un izpušķojumu. Lielpilsētās ēkām ir maz vai gandrīz nemaz nav balkonu. Te uzskata, ka tas prasa liekus izdevumus, kuriem nav nekāda attaisnojuma.

Amerikas Savienotajās Valstīs tagad vairs neceļ «kāzu tortes» tipa ēkas vai, citiem vārdiem sakot, daudzpakāpju debesskrāpjus. Tagad te dod priekšroku ne pārāk augstām, bet ietilpīgām ēkām. Tomēr debesskrāpjus, kaut ari ne vairākpakāpju, projektē un ceļ. 1963. gada Ņujorkā Man-hetenas rajonā vien tika uzcelti 12 debesskrāpji. Ne mazāk par 13 debesskrāpjiem nodeva ekspluatācijā 1964. gadā. 1963. gadā uzcelto 12 ēku derīga platība ir apmēram 600 tūkstošu m^2. No 1964. gadā uzceltajām ēkām 11 debesskrāpjiem ir 660 tūkstošu m^2 platība.

1970. gadā paredzēts Ņujorkā uzcelt starptautisko tirdzniecības centru. Tā kompleksā būs divas vislielākās ēkas pasaulē, kuru augstums sasniegs 410 m. Tās būs par 30 m augstākas par pasaulē visaugstāko ēku — «Empire State Building», kurai ir 102 stāvi. Tirdzniecības centra divām vienādajām 110 stāvu ēkām un citām kompleksā ietilpstošajām telpām būs apmēram 1 miljons m^2 kopplatības. No tiem apmēram 400 tūkstošu m^2 iznomās privātajām sabiedrībām. 558 tūkstošus m^2 aizņems Ņujorkas ostas muitas iestādes un citas organizācijas. Bez administratīvajām telpām tur paredzētas arī telpas restorāniem, bankām, veikaliem un viesnīcai. Ēkās būs 230 pasažieru lifti, tai skaitā 11 ekspresiifti, kas pacelsies līdz 41. stāvam. Lifta gaidīšanas laiks būs 30 sekundes. Ēkas spēs uzņemt apmēram 30 tūkstošus valsts iestāžu un firmu kalpotāju, kā arī ap 80 tūkstošiem apmeklētāju ik dienas. Pie ēkām būs stāvvietas 1600 vieglajiem automobiļiem. Tirdzniecības centra celtniecība izmaksās apmēram 350 miljonus dolāru. Izsūtīti paziņojumi, lai tie, kas vēlas nomāt telpas, iesniegtu attiecīgus pieteikumus. Uzaicinājumus saņēmušas arī padomju organizācijas.

Uzmanību saista tas apstāklis, ka Amerikas Savienotajās Valstīs gandrīz nemaz nav metāla žogu. Sai parādībai ir darīts gals. Vēl sastopamie žogi ir tālo senču jaunrades rezultāts, kurus ietekmēja Eiropas arhitektūra. Metāla žogu vietā ceļ parasto betona, bet dažreiz arī akmens apmali, kuras augstums ir 100—150 mm. Tas ir daudz praktiskāk un lētāk nekā metāla žoga celšana. Šāds žogs labi izskatās arī no estētiskā viedokļa.

Eku un būvju uzturēšana Amerikas Savienotajās Valstīs ir organizēta pietiekami racionāli. Līdzekļus galvenokārt izlieto pamatelementu kopšanai: jumtu, sienu un grīdu labošanai un logu iestiklošanai. Dekoratīvo remontu veic ļoti ierobežotos apmēros un galvenokārt ēku iekšienē.

Lielo ēku fasādes, kas apšūtas ar akmeņiem, keramiku vai parastajiem ķieģeļiem, tīra ar tvaika palīdzību, kuru ražo neliels pārvietojams tvaika katls.

Lai nodrošinātu plaša patēriņa precēm un it īpaši mašīnām augstu kvalitāti, Amerikas Savienotajās Valstīs

rūpīgi izmēģina pirmos paraugus un izstrādā rasējumus un tehnoloģiju, kas paredz operāciju sīku sadalījumu un strādnieku šauru specializāciju. To veicina arī nelielais roku darba procents un labā darba rīku bāze, kas dod iespēju labi apgādāt ražošanu. Ir zināms katra agregāta, mašīnas un detaļas autors-izpildītājs. Ja tiek pieteikta reklamācija, pat visniecīgākā, tad tūlīt tiek veikti efektīvi pasākumi. Firma nežēlo pat prāvus izdevumus, lai tikai novērstu nepatikšanas un glābtu savu prestižu. Labi tiek izmantoti augstvērtīgu izejmateriālu bagātīgie resursi, kurus izstrādā ķīmiskā, metalurģiskā, elektrotehniskā un citas rūpniecības nozares.

Sevišķi lielu uzmanību amerikāņi veltī mašīnu izmēģināšanai pirms nodošanas ražošanā. Te kā piemēru var minēt automobiļus. Izmēģinājumus izdara speciālos poligonos. Katrai sabiedrībai, kas ražo automobiļus, parasti ir savs poligons, bet tādām firmām kā «Ford» un «General Motors» pat ir vairāki poligoni. To ierīkošanai netaupa līdzekļus. Šajos poligonos ir izbūvēti speciāli ceļi ar dažādiem segumiem, ūdensbaseini, augstienes, nogāzes, putekļu, lietus un klimatiskās kameras, mākslīgi šķēršļi un daudz kas cits.

Tas dod iespēju ātri izdarīt visdažādākos automobiļu izmēģinājumus visā inženiertehniskajā ciklā. Izmēģinājumu kvalitāti, salīdzināmību un novērtējuma objektivitāti nodrošina tiklab nepieciešamais būvju un ierīču daudzums, ka arī rūpīgi izstrādātā izmēģinājumu metodika. Var droši teikt, ka šajā ziņā viss tiek darīts uz zinātniska pamata. Pat visīsākais izmēģinājumu veidu saraksts aizņemtu vairākas lappuses. Minēsim tikai dažus no tiem.

Izmēģinājumu veidi

Uz nolietošanas un ekspluatācijas

drošību

Uz uzlabotu caurgājību

Uz ūdensnecaurlaidību

Speciālā iekārta un būves

Grantēti, putekļaini un nelīdzeni cc]i

Dīķis, purvs, grāvji ar ūdeni, bezccjš, smiltis un sniegs

Lietus kamera un udens-baseins

Klimatiskās un saldēšanas kameras ,

Uz augstu un zemu temperatūru iedarbību pie dažāda mitruma

Šādi izmēģinājumi dod iespēju noskaidrot mašīnas vājās un stiprās puses. Automobiļus, kas sekmīgi izturējuši izmēģinājumus, var lietot dažādos klimatiskajos apstākļos, ar tiem var braukt pa dažādiem ceļiem.

Bet tie vēl nav visi automobiļa izmēģinājumi. Ražo sanas procesā rūpnīcā izdara daudz dažādu kontrolizmē-ģtnājumu. Tā, piemēram, vienu no 3000 vieglo automobiļu virsbūvēm ievieto tropiskajā kamerā un tur uz to 40—48 stundas iedarbojas ar speciālu šķidrumu, kura sastāvā ir skābe. Šāds izmēģinājums ir ekvivalents ar automobiļa virsbūves atrašanos āra gaisā 3 gadus. Vienu no 1000 virsbūvēm stingri izmēģina, pārbaudot metināšanas kvalitāti un izturību. Sājā nolūkā virsbūvi pārrauj (detaļas atrauj metināšanas vietās) ar īpašu ierīču un pārraušanas mašīnu palīdzību.

Ja konstatēti trūkumi, tad nekavējoties tiek veikti pasākumi, lai uzlabotu konstrukciju vai tehnoloģiju. Piemēram, pastiprina pretkorozijas aizsargpārklājumus, automobiļa virsbūvē iemontē detaļas, kas izgatavotas no cinkotā tērauda. Koncerns «Chrysler» 1964. gadā katrai virsbūvei izlietoja līdz 60 kg šāda tērauda. Sabiedrība «Ford» izmantoja cinkotā tērauda detaļas visai automobiļa «Comet» virsbūves pamatnei. Lieto izturīgākas krāsvielas, it īpaši cinku saturošas gruntis, kā arī krāsas, kas satur melamīna gumiju b Virsbūves metinājumu kvalitātes pārbaudes rezultātā tiek uzlabotas metināšanas ierīces un mašīnas. Bet arī ar to vēl neaprobežojas virsbūves kvalitātes kontrole.

Samontēto virsbūvi izlases veidā pārbauda uz plāksnēm, kas apgādātas ar speciālu mērinstrumentu (indikatoru galviņām u. c.). Te novērtē, vai virsbūve atbilst rasējumam. Ja mērījumu rezultāti rāda, ka nepieciešams izlabot aprīkojumu (štances, konduktorus), tad tas tiek nekavējoties darīts.

Automobiļu būvniecībā produkcijas kvalitātes kontrole aptver itin visu, kas automobilim ir, arī degvielas un smērvielas, ar kurām strādās mašīna. Tajā ietilpst, piemēram:

Virzuļgredzenu izmēģināšana. Firmas «Muskegon Piston Ring Company» vienā nodaļā vien ik gadus šim nolūkam izlieto 1,3 miljonus dolāru. No partijas izvēlētajam virzuļgredzenam jāiziet 10 galvenie izmēģinājumu veidi, kas prasa vairāk nekā miljonu operāciju gadā, pie tam nerēķinot dažādus eksperimentus, kas saistīti ar gredzenu materiālu uzlabošanu vispār.

Riepu izmēģināšana. Firma «U. S. Rubber Company» katru gadu izdara 90 miljonus izmēģinājumu. Iekārtots jauns izmēģināšanas stends «Dynamic Force Characteris- [30]

tics Machine», kas imitē jebkurus ceļa un automobiļa kustības apstākļus, reģistrējot riepu stāvokli. Šis stends dod iespēju vienā stundā izdarīt tik daudz izmēģinājumu, cik ar citiem var izdarīt dažās nedēļās.

Transmisijas detaļu izmēģināšana. Firma «Clark Equipment» 3 tūkstošiem produkcijas veidu izdara vairāk nekā 40 miljardus izmēģinājumu un kontroloperāciju, tai skaitā tiltu apvalkiem un transmisijas detaļām 40 miljonus izmēģinājumu. Rūpīgi izstrādāti mezglu un detaļu darba imitācijas paņēmieni. Modernie kontroles un reģistrācijas aparāti dod iespēju īsā laikā uzlabot visu mašīnu kopumā.

Filtru un gaisa attīrītāju izmēģināšana. Firma «Donaldson» 10 gadus izstrādāja tās ražoto filtru, gaisa attīrītāju, dzinēju blīvju un armatūras izmēģināšanas programmu. Katru gadu tiek izdarīti vairāk nekā 5 miljoni izmēģinājumu pēc 50 metodēm, tai skaitā filtru un gaisa attīrītāju darbības efektivitātes izmēģinājumi. Firma izlieto izmēģinājumiem 3% no sava bruto ienākuma.

Aizdedzes sistēmas pārtraucēja kontaktoru izmēģināšana. Firma «Mallory Metallurgical» izgatavošanas procesā izdara vairāk nekā 100 miljonus pusfabrikātu un gatavo izstrādājumu izmēģinājumu pēc 16 dažādām metodēm.

Armijas automobiļa (ar celtspēju 1,25 l) izmēģināšana. Firma «Kaiser Jeep Corp.», viena no 8 konkurējošām firmām, pēc līguma noslēgšanas ar kara resoru par 90,6 miljoniem dolāru 1966. gada martā, neraugoties uz to, ka izstrādāšanai, sagatavošanai un nodošanai ražošanā bija noteikti ļoti īsi termiņi (14 mēneši no līguma parakstīšanas dienas), paredzēja četrus mēnešus pirmās partijas — 81 automobiļa izmēģināšanai. Firma paziņoja, ka tā nepiegādās mašīnas armijai un citiem pasūtītājiem, kamēr nebūs pabeigti šie izmēģinājumi.

Izmēģinājumus izdarīja vienlaikus vairākās vietās: izmēģinājumu poligonā Aberdīnā (Merilendas štats); ASV armijas automobiļu un bruņutanku tehnikas pārvaldes poligonā Fortnoksā (Kentuki štats); izmēģinājumu poligonā Jumā (Arizonas štats); ASV armijas pavēlniecības tanku un automobiļu poligona (Mičiganas štats); armijas noliktavā Redrivera un Fortsemhjūstonā (Teksasas štats); karaspēka vienībās Eiropā. Visas šīs vietas atrodas dažādos klimatiskajos apstākļos, un cita no citas atšķiras ar dažādu kadru sastāvu, remonta kultūru u. c.

Firma paredzēja ekspluatācijas drošības un izturības izmēģinājumus, remonta un apkalpošanas izmēģinājumus. Jāpiebilst, ka remonta ērtības un tehniskās apkalpošanas darbietilpīguma pārbaudes izmēģinājumos iesaista patērētājus.

Mašīnu, mezglu un materiālu izmēģinājumu rezultātu analīze, šo izmēģinājumu dažādie veidi un metodes, operāciju daudzums un ar šiem izmēģinājumiem saistītie lielie izdevumi rāda, ka tas ir viens no svarīgākajiem līdzekļiem labas kvalitātes un izturības nodrošināšanai. Tomēr tas prasa arī lielu pacietību un daudz laika. Šādiem izmēģinājumiem jāizlieto 2—5 gadi, lai varētu izstrādāt izturīgus ražojumus. Pie tam nav pieļaujama procesu saīsināšana, kā arī zinātniski pamatotu izmēģināšanas metožu aizstāšana ar subjektīviem novērtējumiem. Tas var dārgi maksāt gan patērētājam, gan ražotājam. Tāds ir firmu vairākuma nelokāms uzskats.

Lai cik pilnīgas būtu imitējošās izmēģinājumu metodes un lai cik lielā mērā pieaugtu to īpatnējais svars, tomēr panākumu obligāts nosacījums ir šo metožu savienošana ar izmēģinājumiem dabā, reālos ekspluatācijas apstākļos.

Ļoti interesanta ir amerikāņu Patērētāju savienības darba pieredze. Šīs organizācijas uzdevums ir pamudināt ražotājus celt preču kvalitāti. Tā ir sava veida korporācija, kas eksistē par līdzekļiem, kurus tā iegūst, izdodot speciālu informācijas žurnālu «Consumers Reports». Žurnālā, ko izdod masu tirāžā, publicē datus par produkcijas kvalitāti.

Kā apgalvo daži amerikāņi, ir grūti, drīzāk jāsaka, neiespējami būt pārliecinātam, ka žurnālā publicētie atzinumi ir objektīvi. Nav izslēgta ražotāju firmu, it īpaši lielo un vareno, ietekme uz šo organizāciju, neraugoties uz apgalvojumiem un šīs korporācijas statūtiem. Tai ir savas laboratorijas, pat automobiļu izmēģinājumu poligoni, kur pārbauda preču kvalitāti, kuras ņemtas tieši no tirdzniecības tīkla bez veikala īpašnieka un izgatavotājas firmas ziņas. Izmēģinājumu rezultātus publicē žurnālā.

Dažu šīs korporācijas laboratoriju (ledusskapju, radiouztvērēju, tabakas izstrādājumu, apavu, apģērbu un citu preču izmēģināšanai) apskate parādīja, ka to apbruņotī-bas līmenis un izmēģinājumu tehnika ir paredzēti objektīvu rādītāju iegūšanai. Tiesa gan, ir arī daži elementi, kuru novērtējums balstās zināmā mērā uz subjektīvu pieeju, bet to īpatnējais svars, acīm redzot, ir niecīgs.

Patērētāju savienība tika nodibināta 1936. gadā. Sājā laikā tā veikusi diezgan lielu darbu. Katru gadu tā izmēģina 2 tūkstošus modeļu 70 preču kategorijām. Automobiļus izmēģina Laimrokas poligonā (Konektikutas štats). Gandrīz visas pārējās preces izmēģina šīs savienības galvenajā centrā — pārbūvētas rūpnīcas ēkās Mauntvernonā (Ņujorkas štats), kur iekārtotas 5 laboratorijas.

Kā atzīmē žurnāls «Business Week», Patērētāju savienība kļūst arvien spēcīgākā. Pat dažas lielas firmas ir spiestas ar to rēķināties. Tā, piemēram, firma «American Motors» pēc Patērētāju savienības atzinuma, ka nav pieļaujama liela benzīna izšļakstīšanās, strauji apturot vieglo automobili «Ambassador», 1968. gada modeli, bija spiesta paziņot, ka šis defekts tiks novērsts.

Amerikas Savienotajās Valstīs ražotās produkcijas kvalitātes kontrole visā visumā balstās uz rūpnieciska pamata, uz zinātnes sasniegumu izmantošanu.

Arī medicīnu Amerikas Savienotajās Valstīs ietekmē rūpnieciskā lielražošana. Medikamentu un dažādu priekšmetu fasēšana, iesaiņošana un transportēšana, kurus lieto hospitāļos un ārstēšanai mājas apstākļos, ir organizēta pēc rūpniecības parauga.

Hospitāļos, kur ārstēšanās maksā sevišķi dārgi un kui var ārstēties tikai bagati cilvēki, uzmanību saista milzī gais dažādo ierīču daudzums slimnieku kopšanai. Tur ir dažādas gultas, kuras ar speciālu ierīču palīdzību var nostādīt tā, lai slimnieks pats vai viņa kājas, galva vai rokas atrastos ērtā stāvoklī. Ļoti ērti ir matrači un spilveni. Ir matrači ar pulsējošu gaisa pievadīšanu, kas slimnieku pasargā no izgulējumiem. Te ir arī uz gultu uzstum-jams galdiņš ar riteņiem, pie kura slimnieks var paēst, nepieceļoties no gultas un bez citu palīdzības.

Lieliski izprojektēts vispārējais un vietējais apgaismojums. Tas ir pilnīgi pietiekams un nekairina slimnieka acis.

Ērti ir dzeramie trauki. Piemēram, slimnieks var guļus padzerties no īpašas konstrukcijas dzeramā trauka, nebaidoties aizliet tā saturu sev aiz apkakles vai noliet palagu.

Mediķu rīcībā ir pirmšķirīgi rentgena aparāti, kas dod iespēju izdarīt vairākus desmitus automātisku uzņēmumu

minūtē, objektam atrodoties dažādā stāvokli. Ar šādu .»parātu palīdzību var uzņemt veselas filmas.

Urbjmašīna, kuru redzot vien parasti pastiprinās zobu sāpes, tagad darbojas gandrīz bez sāpēm. Kā paskaidro amerikāņu speciālisti, tas panākts ar milzīgu daudzumu svārstību (apmēram 200 tūkstoši minūtē).

Jau sen ir zināms, ka amerikāņi prot uzglabāt alu un pienu lietošanai derīgā stāvoklī. Tagad ir atrasti līdzekļi, kas dod iespēju ilgu laiku uzglabāt asinis lielos daudzumos. Medicīna šajā jomā ir pavirzījusies tālu uz priekšu. ASV speciālisti šo sasniegumu novērtē galvenokārt no militāri stratēģiskā viedokļa, apgalvojot, ka šis izgudrojums nav mazāk svarīgs kā raķešu bruņojums.

Daudz paveikts dažādu zāļu izgatavošanā, fasēšanā un iesaiņošanā tiklab no mehanizācijas, kā arī no tehnoloģijas viedokļa. Tiek nodrošināta diezgan liela precizitāte, laba kvalitāte un saglabāšanās. Liela atjautība vērojama šo zāļu lietošanas ērtuma nodrošināšanā. Aplūkosim, piemēram, plaši pazīstamā ārstniecības līdzekļa — validola fasējumu un iesaiņojumu. Vēl nesen validolu izgatavoja lielu tablešu veidā un iesaiņoja alumīnija stobriņā ar uzskrūvējamu vāciņu. Lai tabletes nesaskartos ar stobriņa metāla sieniņām, tās ietina papīrā. Tāpēc tabletes cieši piegulēja stobriņa sieniņām, un tās bija grūti no turienes izņemt. Lai noskrūvētu vāciņu un izņemtu tableti, vajadzēja vismaz 30—50 sekundes. Ja slimniekam vajadzēja nevis veselu tableti, bet tikai tās daļu, tad tabletes sasmalcināšanai bija nepieciešamas vēl 10—20 sekundes. Taču nereti sirds slimību gadījumos vilcināšanās var būt par slimnieka nāves cēloni. Validolu taču lieto nevis pēc priekšraksta, bet steidzamos neatliekamos gadījumos. Šā tipa zāļu jaunais fasējums un iesaiņojums novērš visus šos trūkumus, un tableti no tā var izņemt un ieņemt 2— 3 sekundēs. Metāla stobriņa vietā tagad lieto caurspīdīgu un ļoti vieglu plastmasas stobriņu, ko izlej zem spiediena, sasniedzot augstu darba ražīgumu un labu kvalitāti. Arī aizbāznis izgatavots no plastmasas (cita sastāva). Tam ir ērta rievaina apmale, kas sniedzas pāri stobriņa maļam un neļauj noslīdēt pirkstiem atvēršanas momentā. Aizbāznis nav jānoskrūvē, bet to var viegli un vienkārši momentāni izvilkt. Aizbāžņa galā piestiprināta^ divkārša spirālveida plastmasas atsperīte, kas piespiež tabletes. Tabletes ir mazākas (ja vajadzīgs, var ieņemt vairakas tabletes uzreiz). Tās var viegli izņemt no iesaiņojuma, Aizbāžņa lodveida savienojums ar cilindru labi nodrošina blīvumu.

Ir arī daudz citu piemēru, kas liecina par to jautājumu sekmīgu atrisināšanu, kuri saistīti ar medikamentu ilgu glabāšanu, ērtu lietošanu, un nodrošina masveidā ražoto zāļu un iesaiņojuma lētumu. Šim nolūkam tiek radītas arvien pilnīgākas mašīnas un tehnoloģija.

Amerikāņi pērk daudz licenču no citām valstīm, kas viņiem dod tiesības ražot dažādus medicīniskus preparātus, iekārtu un aparātus. Tās tiek pirktas arī no PSRS (licences gastroskopa, aparātu «Eļektroson», dažādu asinsvadu paplašināšanas aparātu u. c. ražošanai).

Tomēr par savu medicīnu amerikāņi saka, ka tā ir atpalikusi itin visā, kas iziet ārpus biznesa ietvariem. Ārstēšanās un medikamenti ir tik dārgi, ka saslimšanas gadījumā vidusmēra amerikānis, kuram ir darbs, sava māja un mašīna un kura ienākumi viņam nodrošina iztikas minimumu, nobīstas jau tad, kad tiek minēti ar slimību saistītie izdevumi. īsā laikā visi viņa uzkrājumi ātri pāriet medicīnas biznesmeņu kabatās. Ar amerikānisku lietišķību pacientam tiek pasniegti slimnīcas, poliklīnikas vai pri-vātārsta rēķini par visiem pakalpojumiem, maziem un lieliem.

MinēsinVkā piemēru rēķinu, kuru kāda Ņujorkas slimnīca bija izsniegusi kādam vidusmēra pacientam: par telpu lietošanu un vispārējo kopšanu 10 dienās — 470 dolāri, par laboratorijas analīzēm — 88, par rentgenoskopiju — 20, par elektrokardiogrammu — 25, par intravenoziem iešļircinājumiem — 6, par asins pārliešanu — 30, par telefona lietošanu — 1,4, par zālēm — 1,5 un privātajām kopējām — 81 dolārs. Ja pacientam tiek izdarīta operācija, tad par operācijas zāles lietošanu no viņa ņem par pirmo stundu 60 dolārus un par katru nākamo pusstundu — 35 dolārus. Kopsummā pēc šāda rēķina pacientam jāsamaksā vairāk nekā 700 dolāru, ja nav izdarīta operācija, un vairāk nekā 800 dolāru, ja ir bijusi nepieciešama ķirurģiska iejaukšanās.

Vidusmēra amerikānim ārstēšanās izdevumi izrauj lielu robu viņa budžetā. Ko gan lai saka par zemu atalgotām kategorijām un vēl jo vairāk par bezdarbniekiem? Ja viņiem nepieciešams ārstēties slimnīcā, tad tā ir īsta katastrofa, bet jebkura griešanās pie ārsta saistīta ar tik ne-

tmērīgi lieliem izdevumiem, kādi viņam nav pa spēkam. Turklāt amerikāņu medicīnas praksē sastopami daudzi ļaunprātību, šarlatānisma un visādu krāpniecisku mahināciju gadījumi.

Pateicoties varenajam rūpniecības aparatam, Amerikas Savienotajās Valstīs ir milzīga plaša patēriņa preču nomenklatūra. Taču amerikāņi pērk no Japānas, Francijas, VFR, Anglijas, Itālijas, Šveices un citām zemēm diezgan daudz dažādu preču, lai vēl vairāk paplašinātu to sortimentu.

Amerikāņu rūpniecība piedāvā patērētajiem itin visu, sākot ar vismazsvarīgākajiem un beidzot ar vissvarīgākajiem mājturības priekšmetiem, turklāt masveidā. Sevišķi lielā izvēlē ir saimniecības inventārs — virtuves mēbeļu garnitūras, darba rīki, ierīces un pat mašīnas. Vidusmēra amerikāņa virtuve un ēdiena pagatavošanas organizācija atgadina fabrikas ražošanu. Arī šeit netiek pieļautas neracionālas kustības un laika tērēšana kaut kāda priekšmeta meklēšanai. Te valda rūpnieciskā kultūra.

Tas sakāms arī par sīkumiem. Minēsim kā piemēru vienkāršu virtuves dūrainīti, kas domāts karstu kastroļu un citu trauku ņemšanai. Dūrainītis ir mīksts, labi izolēts, ar raibu virsējo audumu. To var tikpat ērti uzvilkt kreisajā, kā arī labajā rokā, pēc vajadzības. Dūrainītim ir magnētisks piesūceknis, kas dod iespēju to piestiprināt jebkurā vietā pie gāzes plīts. Nav jāmeklē āķis, kur to uzkārt, nav jātērē laiks, lai uz āķa uzmauktu dūrainīša cilpiņu. Magnētiskais piesūceknis ir tik stiprs, ka dūrainīti var vienkārši pasviest, un tas pats piestiprināsies pie jebkura tērauda vai čuguna priekšmeta. Virtuves dēlīšiem, kas paredzēti maizes un citu produktu griešanai, ir grope, kura atbilst naža garumam un tā spala biezumam, kā arī tāds pats magnētisks piesūceknis. Pēdējais izskatās pēc inkrustācijas dēlītī, un pie ta labi turas galda nazis. Dažādām vajadzībām paredzētu nažu komplekts izvietots uz kopēja dēlīša, un tajā ietilpst arī nažu asināšanas ierīce.

Ir tējkannas, pa kuru snīpi var ieliet un izliet ūdeni, un turklāt tām ir arī signālierīce — svilpe, kas vēstī par ūdens vārīšanos. Pat visnepieredzējušākā mājsaimniece nevar piededzināt putru vai sadedzināt pīrāgu, jo tai vajag tikai nostādīt pret attiecīgu iedaļu automātiskā regula lora bultiņu, kurš atrodas uz elektriskās plīts durtiņām, lai plīts automātiski izslēgtos, kad putra vai pīrāgs būs

gatavi. Tiesa, amerikāņi bieži vien mēģina saglabāt vecā pavarda eksotiku, bet galvenokārt tikai dekoratīvā ziņā.

Katrs mājsaimniecības priekšmets ir zināmā mērā rūpnieciska instrumenta atkārtojums. Pēc ikviena priekšmeta var viegli secināt, kādā līmenī atrodas tā vai cita rūpniecības nozare, kas piedalās tā ražošanā.

Tikpat rūpīgi apgādāta ir amerikāņa personiskā garāža. Šķiet, ka pavisam vienkārši var ieliet automobiļa radiatorā ūdeni. Taču to nedara ar parasto spaini, bet šim nolūkam lieto lejkannu, kurai ir uz leju noliekts snīpis ac filtru, ko var viegli ielikt radiatora caurumā.

Līdztekus parastajiem grābekļiem tiek lietoti arī daudz platāki alumīnija jeb «karaliskie» grābekļi, kā tos mēdz saukt amerikāņi. Tos ražo triju izmēru: 740 mm, 880 mm un 1100 mm platus. Ir atsperu grābekļi. Tas ir kaut kas vidējs starp grābekli un slotu. Tie izgatavoti no slokšņu vai stienīšu atsperu tērauda. Tos var ļoti ērti izmantot visdažādākos darbos — zāles, siena un lapu sagrābšanai, grantētu celiņu izlīdzināšanai utt.

Stiklinieku vajadzībām ir izgatavoti rokturi ar vakuuma piesūcekņiem, kas dod iespēju pārnēsāt stikla loksnes, neņemot tās aiz malām. Arī tas ir ērti un droši, ceļ darba ražīgumu.

Daudz dažādu tamlīdzīgu sīkumu labi papildina mājturības priekšmetu vispārējo komplektu, kas ir viena no pazīmēm, kura liecina par rūpniecības iespiešanos cilvēka dzīvē.

Ķīmija radīja iespējas daudzkārtīgi palielināt dažādu plastmasas izstrādājumu lietošanu. 1963. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs tie sasniedza 20 kg uz katru iedzīvotāju, bet plastmasas pārdošana palielinājās līdz 3,8 miljoniem t un 1964. gadā — līdz 4,3 miljoniem t. Aizvadītajos 10 gados plastmasas patēriņš Amerikas Savienotajās Valstīs trīskāršojies.

Vadošo vietu plastisko materiālu vidū 1963. gadā ieņēma polietilēna izstrādājumi — 980 tūkstoši t gadā. Sevišķi sekmīgi tiek izmantots ļoti izturīgs polietilēns. Dažādi lietie un izpūstie izstrādājumi, caurules, veidga-bali, plēves ruļļos un loksnēs, elektrības vadu izolācija, pārsegumi, profili utt. aptver kolosālu konkrētu izstrādājumu nomenklatūru, kurus izmanto visās ASV saimniecības nozarēs. Tagad gandrīz vairs nav neviena nostūra, kur netiktu izmantots polietilēns vai citi plastisko materiālu veidi. Grūti atrast otru tādu zemi, kur tik plašos mērogos izmantotu polietilēna plēvi. To izmanto visur.

Amerikas pilsētu ielās, skvēros, metro, parkos, stacijās un veikalos visvairāk var redzēt šo plēvi jau saplosīta veidā. Tā čab zem gājēju kājām, ar to rotaļajas bērni.

Līdztekus pozitīvajām īpašībām plēve izrādījās bīstama bērniem. Laikrakstos parādījās aicinājumi vecākiem neļaut mazgadīgiem bērniem rotaļāties ar plēvi. Tika minēti gadījumi, kas beigušies ar nāvi. Bērni, rotaļādamies ar plēvi, to dažkārt lika pie mutes un ieelpoja, bet viltīgā plēve cieši pielipa sejai, aizsedzot degunu un muti. Bērni noslapa. Grupa vecāku pat iesniedza varas iestādēm prasību pārtraukt plēves izmantošanu mājturības vajadzībām.

Taču plēve iekaro arvien jaunas izmantošanas sfēras. Jūs varat nopirkt zivtiņas akvārijam, kuras brīvi peld polietilēna maisiņos, ielikt cepuri vai kurpes plēves pārvalka utt.

Tālu pavirzījusies uz priekšu dažādu modifikāciju plastmasu un polietilēna ražošana, papīra izgatavošana, kuram ir jaunas īpašības, nerūsošā tērauda, sintētisko šķiedru, jaunu metāla sakausējumu un daudzu citu izstrādājumu ražošana. Tas viss uzvaroši bombardē cilvēka dzīves vecos balstus, pārveido tos uz jauna rūpnieciska pamata.

Rūpniecība nopietni ietekmējusi arī kantora personāla darba ražīgumu. Amerikāņu firmas ir spiestas uzturēt milzīgu realizācijas aparātu. Tā, piemēram, Oklahomasi-tijas gaļas kombinātā, kur strādā 1500 strādnieku, ir 300 kalpotāju. Sājā pilsētā nelielā mašīnbūves rūpnīcā, kur nodarbināti 170 strādnieki, ir 50 kalpotāju.

Vismazāk palielinās grāmatvedības personāls. Toties stipri aug aģentu skaits, kuri nodarbojas ar preču pārdošanu, reklāmas darbinieku un komivojažieru skaits, darbinieku skaits, kuri pētī tirgus konjunktūru, mašīnu un ilgi lietojamo preču tehniskajā apkalpošanā nodarbināto un citu darbinieku skaits. Tatad kalpotāju skaits aug galvenokārt sakarā ar realizācijas grūtībām un konkurenci, kuras rada kapitālistiskā sistēma. Paši amerikāņi lielo kantora personāla skaitu izskaidro vēl arī ar to, ka viņi organizē priekšzīmīgu servisu — klientu un pircēju apkalpošanu. Bet sakarā ar to tā saucamajā neražojošā sfēra jānodarbina liels skaits cilvēku. Amerikas Savienotajās Valstīs (pēc 1965. gada datiem) neražojošā sfērā, neskaitot lauksaimniecību, bija nodarbināti 57% no visiem algotajiem darbiniekiem. «Balto apkaklīšu» un «pelēko apkaklīšu» (tā sauc apkalpošanas sfērā strādājošos darbiniekus) īpatnējais svars palielinājās uz «zilo apkaklīšu» (ražošanas sfēras darbinieku) īpatnējā svara samazināšanās rēķina. Tas pieaudzis no 49% no visiem nodarbinātajiem iedzīvotājiem 1950. gadā līdz 62% 1965. gadā. Šis process vērojams arī citas attīstītajās kapitālistiskajās zemēs. Tas vēl nav viss. Visā ASV apstrādājošā rūpniecībā inženiertehniskā personāla un kalpotāju skaits tagad ir vairāk nekā 25%• Šķiet, ka tas ir augstāks nekā jebkurā citā valstī.

Grūti iedomāties, līdz kādiem apmēriem palielinātos kantora personāls, ja netiktu plaši mehanizēts kantora darbs un racionāli organizēts darba process.

Kantoros izmanto daudz dažādu mašīnu. Tur ir mašīnas darba algas, noliktavā esošo materiālu un ražošanas izmaksu aprēķināšanai, kā arī dažādu ekonomisko aprēķinu izdarīšanai. Grāmatvedības operāciju elementu absolūto vairākumu izpilda tikai ar mašīnām. Kantori apgādāti ar fotokopēšanas mašīnām, elektriskajām rakstāmmašīnām, diktofoniem, pasta nodevas dzēšanas mašīnām (parasto pastmarku vietā), vēstuļu šķirošanas mašīnām, aplokšņu atvēršanas vai aizlīmēšanas mašīnām, zīmuļu asināmām mašīnam, dokumentu un kancelejas sūtījumu iesaiņošanas mašīnām, ar mašīnām operatīvai dispečeru uzskaitei, dokumentu sabrošēšanai un daudzām, daudzām citām. Parasti visur ir mašīnas nevajadzīgās dokumentācijas iznīcināšanai un pārvēršanai par makulatūru. Papīra atkritumus nesadedzina.

Starp citu, jāsaka, ka Amerikas Savienotajās Valstīs tiek ražots plāns, bet pietiekami blīvs papīrs, ko var izmantot iespiešanai. Tas dod amerikāņiem iespēju izlaist kabatas vārdnīcās ar gandrīz 2 reizes lielāku vārdu skaitu nekā pie mums pie tādiem pašiem grāmatas gabarītiem un ar tādiem pašiem burtiem.

Bez mašīnām šā vārda parastajā nozīmē ir arī speciālas ierīces kartīšu, mikrofilmu un komplektācijas grafiku glabāšanai, kas ir ērti lietojamas un stipri ceļ kantora personāla darba ražīgumu. Šim nolūkam ir konstruēti īsti kombaini.

Dažādas specializētas firmas, cita citu pārspēdamas, piedāvā savus pakalpojumus, apņemdamās ieviest dažādas jaunas kantora darba sistēmas un piegādāt mašīnas iiii ierīces, kas pamatojas uz rūpīgiem rūpnieciskiem un zinātniskiem problēmu risinājumiem. Tā, piemēram, pazīs* lamā firma «Remington Rand Office Systems» reklamē mehanizētu kartotēku, apgalvodama, ka tās iegādei izlietotie līdzek|i atmaksāsies jau pirmajā darba gadā.

Kantora telpās lielu uzmanību veltī apgaismojumam, un firmas arī šajā jomā piedāvā visdažādāko iekārtu. Starp citu, lēcas, kas izlietas no kristāltīra organiskā stikla, un |oti precīzi optiskie elementi dod iespēju labi apgaismot virsmu, neradot atspīdumu un mazāk nogurdinot cilvēka acis. Turklāt lēca daudzus gadus nemaina savas īpašības.

Personāla darba dalīšana, funkciju precīza noteikšana un lietišķība nodrošina kantorim iespēju veikt sarežģītus un apjoma ziņā lielus pienākumus visīsākajā laikā. Galvenais ir tas, ka šis dienests tiek organizēts uz zinātniska pamata. To dara speciāli institūti un biroji, kas izstrādā tehnoloģiju, konstruē nepieciešamās kantora mašīnas, nemitīgi veic pētniecisko darbu. Par šiem jautājumiem rīko konferences un izstādes. Tomēr pats svarīgākais ir tas, ka pastāv specializētas organizācijas, kas par noteiktu maksu ir gatavas pakalpot jebkuram uzņēmumam un iestādei.

Šīs specializētās organizācijas var no jauna noorganizēt vai reorganizēt kantora darbu jebkurā valsts apa-rata vai privātā uzņēmuma sektorā. Galu galā speciālisti apgalvo, ka visa šī lieta aprobežojas ar diviem vai trim desmitiem tipveida shēmu, ar kurām operējot var apmierināt jebkuras klientūras prasības kantora darba organizācijā.

Amerikāņi nekādā ziņā nesamazina atskaiti. Viņi to mehanizē un shematize. Patiešām, kā lai iztiek bez pārskata par katru dienu, ja no tā ir atkarīgi uzņēmuma darba panākumi un eksistence? Pārskati par katras dienas rezultātiem uzņēmēju informē, vai rūpnīcas cehi ir strādājuši ar pe|ņu vai zaudējumiem, cik materiālu un komplektēšanas izstrādājumu ir palicis noliktavās utt.

Lietas būtība nav tikai tā, cik liels ir atskaites apvalda gigantiskie monopoli, sīkajām zivtelēm nav viegli sacensties ar lielā biznesa haizivīm. Nelielie uzņēmumi bieži bankrotē. Tomēr gigantiskās firmas un lielie koncerni labprāt izmanto sīko specializēto uzņēmumu pakalpojumus.

Sājos sīkajos uzņēmumos nodarbināto strādnieku stāvoklis ir ļoti grūts, jo viņu liktenis gandrīz pilnīgi atkarīgs no lielo uzņēmumu gribas, kuri diktē savus noteikumus attiecībā uz cenām, piegādes termiņiem utt., kas ir izdevīgi tikai kapitālistam. Mazo uzņēmumu strādnieku beztiesīgums ir daudz lielāks nekā lielo rūpnīcu strādnieku beztiesīgums. Arodbiedrību loma, it īpaši mazajās rūpnīcās, ir niecīga, bet dažās rūpnīcās arodbiedrību vispār nav.

Lielās firmas dažreiz ar nolūku organizē mazus' uzņēmumus, formāli pieskaitot tos pie patstāvīgi strādājošiem, bieži vien apejot ASV nodokļu sistēmas noteikumus un tādējādi iegūstot papildu peļņu. Šajā nolūkā firmas štatā ir pietiekami kvalificēti juristi un finansisti.

Lielajām firmām bieži vien ir izdevīgi nodot atsevišķu detaļu vai mezglu ražošanu sīkiem specializētiem uzņēmumiem, kas ar tām saistīti. Sīkie uzņēmumi, kas pilnīgi atkarīgi no saviem gigantiskajiem partneriem, parasti liek lietā visas pūles, iniciatīvu, atjautību un elastīgumu. Bieži vien tie taupa uz darba algas un drošības tehnikas izdevumu rēķina. Katru reizi, kad tiek pārkārtota ražošana, saistītie uzņēmumi atbrīvo lielos pasūtītājus no liekām rūpēm, dod tiem iespēju koncentrēt savu uzmanību galvenajā virzienā.

Specializētie saistītie uzņēmumi, kas ražo šauras nomenklatūras detaļas un mezglus, pievērš tiem visu savu uzmanību, seko, kā tie darbojas mašīnā. Tie pārdomā un ieteic galvenajai firmai, kā jāuzlabo detaļas konstrukcija, kādus jaunus materiālus vajadzētu izmantot, vai pat ierosina grozīt ne vien pašas detaļas, bet arī ar to saistīto mašīnas daļu 'konstrukciju un izgatavošanas tehnoloģiju.

Firmas «Ford» rūpnīcas daudz automobiļu detaļu pērk no nelielām firmām, kurām ir specializēta ražošana.

1963. gadā firma «Ford» kooperēšanās kārtībā iepirka vairāk nekā pusi, precīzāk sakot, 60% no detaļu un mezglu kopējā daudzuma. Šī korporācija katru gadu iepērk visu tipizmēru sastiprināšanas detaļu vien par 12—15 miljardiem dolāru. Vienam vieglajam automobilim ir vajadzīgi 2500 dažādu sastiprināšanas detaļu. Taču firma «Ford»

pērk no citiem specializētiem uzņēmumiem ne tikai sa-liprināšanas detaļas. Tā saņem materiālus, detaļas un agregātus no 30 tūkstošiem piegādātāju.

To praktizē arī citas firmas. Tā, piemēram, firmas «General Motors» un «Chrysler» pērk daudzas detaļas, nereti pat līdz 70% no to kopējā daudzuma. Šos milzīgos automobiļu ražotājus ar daudzām detaļām apgādā ļoti liels skaits specializēto uzņēmumu.

Koncerns «General Motors», kuram ir vairāk nekā 100 savu specializēto uzņēmumu, kas ražo produkciju tā montāžas rūpnīcu vajadzībām, saņem materiālus, detaļas un agregātus no 33 tūkstošiem piegādātāju. Sabiedrība «Chrysler» — no 30,5 tūkstošiem piegādātāju.

Pēc amerikāņu metodoloģijas specializācijas pakāpi nosaka, pirmkārt, konkrētās nozares specializācijai atbilstošās galvenās produkcijas īpatnējais svars šīs nozares uzņēmumu produkcijas kopējā izlaidē un, otrkārt, specializētās nozares īpatnējais svars attiecīgās produkcijas kopējā izlaidē visas valsts mērogā. Tā, piemēram, ASV traktoru būves galvenās produkcijas īpatnējais svars šīs nozares produkcijas kopējā izlaidē 1947.—1962. gadā bija 82—85%, bet specializēto traktoru būves uzņēmumu produkcijas īpatnējais svars visas valsts traktoru būves produkcijas kopējā izlaidē minētajā periodā svārstījās no 88 līdz 94%.

Specializējas ne tikai mazie, bet arī lielie uzņēmumi. Taču specializēšanās atsevišķu detaļu ražošanā, kas balstās uz šādas ražošanas organizācijas vairākām tehniski ekonomiskajām priekšrocībām, veicināja milzīgas masas sīko specializēto firmu pastāvēšanu līdztekus ļoti lieliem koncerniem, kur pirmšķirīgi noorganizēta ražošana.

Protams, jebkuras svārstības automobiļu vai citu mašīnu noietā un tātad arī to ražošanā pirmām kārtām ietekmē sīkos specializētos uzņēmumus, nostāda tos grūtā stāvoklī, un daudzi no tiem pilnīgi bankrotē. Laika posmā no 1961. līdz 1963. gadam vien bankrotēja un tika slēgti 7809 rūpniecības uzņēmumi. Kā mēdz teikt, kapitālisms ir kapitālisms. Tas dzīvo pēc saviem vilku likumiem.

Turklāt jāuzsver, ka sīkie uzņēmumi ir diezgan mobili pārkārtošanās ziņā, piemērojoties mašīnu modeļiem, kas pastāvīgi mainās.

Mašīnu detaļas (zobratus, gultņus, reduktorus, ieliktņus, asis, bultskrūves, uzgriežņus, šķelttapas u. c.) ražo milzīgos daudzumos un galvenokārt specializētos uzņēmumos, kas apgādāti ar speciālu iekārtu un darba rīkiem neatkarīgi no uzņēmuma lieluma. Tas nodrošina gan augstu produkcijas kvalitāti, gan zemu tās pašizmaksu. Tāpēc galvenās rīīpnīcas parasti neražo daudzas detaļas. Та, piemēram, tikai 4% no visiem galvenajiem mašīnbūves uzņēmumiem ir cehi vai iecirkņi, kas ražo sastiprinā-šanas detaļas, un tikai 12% uzņēmumu ir cehi vai iecirkņi, kas ražo darba rīkus^31. 1966. gadā specializētās firmas piegādāja pasūtītājiem sastiprinašanas izstrādājumus par

1,5 miljardiem dolāru. Piegāžu apjoms gadu no gada palielinās.

Izveidota vesela nozare, kas specializējas bultskrūvju, uzgriežņu, paplākšņu un kniežu izgatavošanā. Pārsteidzošs ir šajā nozarē ietilpstošo specializēto uzņēmumu skaits. Tajā ir 525 rūpnīcas, kurās strādā 53 tūkstoši strādnieku un kuru ražošanas apjoms ir 880 miljonu dolāru.

Ja mēs aplūkojam visu metāla sastiprināšanas izstrādājumu grupu, tad, pēc datiem uz 1958. gadu, cehu un iecirkņu kopskaits, kuri nodarbojas ar šo izstrādājumu ražošanu (995 uzņēmumi), pēc ražošanā nodarbināto strādnieku skaita sadalījās šādi:

No 1 līdz 4 strādniekiem — 573 uzņēmumi

„ 5 „ 19 „ — 269

„ 20 cilvēkiem un vairāk — 153 „

Vidēji uz vienu uzņēmumu iznāk 10 strādnieku.

Jaunajā specializētajā nozarē, kas ražo vītņu izstrādājumus, pēc datiem uz 1958. gadu, bija 1792 uzņēmumi ar 32 tukstošiem strādnieku un produkcijas izlaidi kopsummā par 425 miljoniem dolāru gadā.

Pēc strādnieku skaita šie uzņēmumi sadalījās šādi:

No 1 līdz 4 strādniekiem — 674 uzņēmumi „ 5 ,, 9 ,, — 340 ,,

и 10 „ 20 „ - 359

Pirms 10 gadiem, 1947. gadā, šādu uzņēmumu bija

mazāk.

ASV mašīnbūvniecībā izpaužas savdabīga likumsakarība: jo augstāks ir specializācijas līmenis, jo mazāki kļūst uzņēmumi strādnieku skaita un produkcijas izlaides ziņā L

Specializācijas spēks ir tāds, ka sīkie, bet specializētie uzņēmumi parasti iegūst tiem neraksturīgu stabilitāti, lai gan visiem labi zināmas lielražošanas neapstrīdamās priekšrocības. Te ir vietā atcerēties, ko šajā sakarā rakstīja V. I. Ļeņins: «Arī rūpniecībā taču lielražošanas pārākuma likums nemaz nav tik absolūts un tik vienkāršs, kā dažreiz domā; arī tur tikai «pārējo apstākļu» vienādība (kura ne vienmēr pastāv īstenībā) dod garantiju, ka likums pilnīgi piemērojams.»[32] [33]

Protams, nedrīkst neievērot to apstākli, ka līdztekus pašai specializācijai faktori, kas nosaka sīko specializēto uzņēmumu zināmu stabilitāti un dzīvotspēju, ir arī tādi nebūt ne pozitīvi momenti kā pastiprināta strādnieku ekspluatācija, darba aizsardzības likumu apiešana, «ietaupījums» uz zema drošības tehnikas līmeņa rēķina, manipulācijas, kuru nolūks ir slēpt ienākumus un izvairīties no nodokļu maksāšanas, utt. u. tml. Turklāt šīs manipulācijas vienmēr tiek izdarītas īsto saimnieku — koncerna īpašnieku vadībā un uzdevumā, kuri izmanto no tiem atkarīgos sīkos vasaļus savu finansiālo kombināciju realizēšanai.

Sīko uzņēmumu skaita pieaugums nekādā ziņā nenozīmē kapitālu sadrumstalošanu. Gluži otrādi, līdztekus sīko uzņēmumu skaita pieaugumam notiek intensīva ražošanas koncentrācija, palielinās mazo firmu atkarība no lielajām.

Pēc V. Ceprakova datiem, Savienotajās Valstīs 40 ražošanas nozarēs četru vadošo firmu īpatnējais svars nosūtītajā produkcijā ir 75—100%, 101 nozarē — 50—75%, 157 nozarēs — 25—50% un 136 nozarēs — līdz 25% [34]-

Uzsverot specializācijas pozitīvo nozīmi, autors nekādā ziņā nav gribējis mazināt lielo specializēto uzņēmumu lomu. Lielo specializēto uzņēmumu priekšrocības ir visiem zināmas. Gigantiskajiem uzņēmumiem ir iespējams izmantot vismodernāko iekārtu un vislabāko tehnoloģiju, labi

noorganizēt ražošanu, sasniegt augstu darba ražīgumu, uzlabot produkcijas kvalitāti utt.

Lielo monopolu produkcijas izlaide apjoma ziņā daudzas reizes pārsniedz mazo un vidējo uzņēmumu summāro izlaidi. Tā, piemēram, metalurģijā un mašīnbūvniecībā produkcijas īpatnējais svars, kuru ražo lielās sabiedrības, ir 80—90%. Te izpaužas ražošanas koncentrācijas process. Ne velti V. I. Ļeņins rakstīja: «Desmiti tūkstoši lieluzņēmumu ir viss; miljoni sīko — nekas.»[35]

Taču var pilnīgi pamatoti uzsvērt; ka gigantiskajiem uzņēmumiem, ja tie nav pietiekami specializēti, bieži vien ir sliktāki radītāji nekā vidējiem un nelieliem specializētiem uzņēmumiem.

Specializēšanas atsevišķu detaļu ražošanā, kas nemitīgi attīstās, aptver arvien lielāku skaitu nozaru. Pat tāda specifiska nozare kā lidmašīnu būvniecība arvien vairāk izmanto specializētus uzņēmumus. No šiem uzņēmumiem saņemto detaļu un agregātu īpatnējais svars 1962. gadā sasniedza apmēram 55% no lidmašīnu rūpniecības produkcijas kopvērtības. Lidmašīnu tālāka papildināšana ar sarežģītiem sakaru līdzekļiem un navigācijas aparatūru, kā arī lidmašīnu ražošanas pārkārtošana, pārejot uz liel-sēriju ražošanu un ražošanu uz konveijeriem, veicinās specializēto rūpnīcu izgatavoto detaļu un agregātu piegādes īpatnējā svara tālāku palielināšanos.

Ja specializācija pastiprina mazos uzņēmumus, tad tas nekāda ziņa nenozīmē, ka tikai mazās firmas var izmantot labumus un priekšrocības, ko ta dod. Amerikas Savienotajās Valstīs daudz lielu firmu specializējas šauras detaļu nomenklatūras ražošanai.

Firma «Muskegon Piston Ring Company» ražo tikai virzuļgredzenus. Firmas trijās rūpnīcās nodarbināti 1,5 tūkstoši strādnieku un kalpotāju. Sī firma ir citas sabiedrības — «AP Parts Corporation» meitas uzņēmums, kura tapat ir specializējusies detaļu izgatavošana automobiļu un traktoru izplūdes sistēmām. Firmas «AP Parts Corporation» sastava ir 13 šauri specializētu rūpnīcu. Bez tam šai firmai pieder triju meitas uzņēmumu akciju kontrolpakete Amerikas Savienotajās Valstīs, ka arī meitas uzņēmumi Kanadā, Meksikā un Spānijā. Katrs no šīs firmas uzņēmumiem ir specializējies noteiktu detaļu ražošanā.

Nepārtraukti tiek būvētas jaunas specializētas rūpnīcas, kas paredzētas detaļu un mezglu ražošanai visdažādākajām mašīnām.

1967. gadā firma «Dana Corporation» uzcēla Trentonā (Mičiganas štats), netālu no Detroitas, trešo rūpnīcu vieglo automobiļu rāmju izgatavošanai. Rūpnīca izmaksāja 27,5 miljonus dolāru. Tā apgādāta ar spēcīgām spiedēm, metināšanas automātiem un konduktoriem, kā arī automātiem, kas gatavos rāmjus saliek kaudzēs pa 21 rāmim katrā. Biezo lokšņu tēraudu, ko padod ruļļos, iztaisno un notīra ar skrotīm. Rāmjus metina ogļskābās gāzes aiz-sargvidē. Pēc metināšanas rāmjus iztaisno, kontrolē un mazgā ar mazgāšanas mašīnu. Krāsa, ar kuru pārklāj gatavos rāmjus, pagatavota ūdens šķīdumā, kas garantē ugunsdrošību un novērš gaisa piesārņošanu.

Cauruļu liekšanas darbus un veidgābalu, atloku u. c. detaļu izgatavošanu Amerikas Savienotajās Valstīs veic tikai 4—5 firmas. To sastāvā ir diezgan liels skaits dažādu specializētu uzņēmumu. Tas vēl nav viss. Pat šā šaurā darbu diapazona ietvaros firmas ir savā starpā sadalījušas ietekmes sfēras. Sakarā ar tik šauru specializāciju šo firmu uzņēmumos sasniegts ļoti augsts ražošanas organizācijas līmenis, lielā mērā atvieglots un racionalizēts projektētāju darbs. Firmas ir izstrādājušas, izdevušas un izsūtījušas patērētājiem labi noformētus katalogus, rokasgrāmatas un uzskates tabulas. Projektētājam atliek izvelēties standarta detaļu un to pasūtīt attiecīgajā firmā, norādot tikai detaļas vai mezgla šifru. Precīza un ātra pasūtījuma izpilde, protams, ir garantēta.

Tagad ļoti plaši specializēta dažāda veida taras ražošana. Uzņēmumi, kas izgatavo taru un citus iesaiņošanai nepieciešamos priekšmetus, no amatnieciskām darbnīcām pārvērtušies par labi apgādātām fabrikām un rūpnīcām. Tās specializējas noteikta tipa taras izgatavošanā no visdažādākajiem materiāliem: koka, metāla, stikla, kartona, papīra, plastmasas, sintētiskajam plēvēm utt. Taras ražošana no katra materiāla specializējas atsevišķi uzņēmumi, kuros ir projektēšanas, konstruēšanas un tehnoloģiskās organizācijas. Arī pēdējās ir specializējušās noteikta veida taras ražošanas jomā.

Lai gūtu priekšstatu par taras ražošanas mērogiem specializētajos uzņēmumos, minēsim dažus skaitļus. 1962. gada Amerikas Savienotajās Valstīs ražoja kartona kārbas (tai skaitā ari salīmējamās) un gofrētus kartona konteinerus kopsummā par 3,3 miljardiem dolāru, higiēniskus pārtikas produktu konteinerus — par 869 miljoniem dolāru, papīra maisus — par 1 miljardu dolāru un skārda konservu kārbas — par 2,1 miljardu dolāru. Vismazāk tika ražots koka taras — tikai par 254 miljoniem dolāru. Nevar neatzīt, ka koksnes taupīšana ir ekonomiski ļoti lietderīga. Papīra un kartona tara ir daudz lētāka, vieglāka, samazina transporta izdevumus, to ir ērtāk lietot.

Visiem zināms, kāda nozīme ir tarai darba produktu saglabāšanā. Specializēšanās tās izgatavošanā stipri paaugstina taras nozīmi, ietaupa līdzekļus, laiku, materiālus un darbu, ceļ darba ražīgumu rūpniecībā, transportā, tirdzniecībā un visā tautas saimniecībā kopumā.

Mūsu apstākļos ne mazāka nozīme kā taras ražošanas specializācijai ir štanču un ierīču izgatavošanas specializācijai. To ražošana Amerikas Savienotajās Valstīs koncentrēta apmēram 6 tūkstošos specializētu uzņēmumu.

Lai gan šajā nozarē ir vairākas lielas rūpnīcas ar vairāk nekā 1000 strādājošiem, taču 71,3% no visas produkcijas tika ražoti rūpnīcās, kur nodarbināti līdz 100 cilvēku. Turpretim vidējais strādājošo skaits šīs nozares uzņēmumos ir 14 cilvēki. Tas izskaidrojams ar ražošanas raksturu: nelielu sērijveida ražošanu, lai gan nomenklatūra ir plaša, strādāšanu tikai pēc pasūtījumiem un biežu mašīnu modeļu maiņu. Šādas specializētas nozares pastāvēšana nodrošina ļoti lielu mobilumu jaunu mašīnu ražošanas sagatavošanā. Tas paaugstina galveno producētāju firmu konkurences spējas.

Pietiekami plaši attīstīta specializācija pēc tehnoloģiskās pazīmes.

ASV plastmasu rūpniecībā darbojas 5700 sabiedrību (1966. gadā). Ar plastmasu pārstrādāšanu izstrādājumos nodarbojas 3360 sabiedrību, pie tam izstrādājumu liešanā specializējušās 1700 firmu. Salīdzinājumā ar 1956. gadu specializēto firmu skaits palielinājās par 68%. Bez tam plastmasu pārstrādāšanu veic specializēti uzņēmumi: ar veidspiešanas palīdzību — 300 un ar presēšanas palīdzību — 900. Ar izstrādājumu ražošanu no stiegrotās plastmasas nodarbojas 400 firmu, no plastmasas plēvēm un loksnēm — 1500 firmu, no cietās plastmasas — 1500 firmu. Šādu specializētu firmu sarakstu varētu vēl turpināt. Taču jau tā ir skaidrs, cik dziļi iesakņojusies specializācija dažādu plastmasas veidu ražošanā. Specializācija ir sevišķi jūtama lieto, kalto un štancēto sagatavojumu ražošanā. Specializācijas padziļināšanās process norisinās ne vien svara, gabarītu un sarežģītības ziņā dažādu sagatavojumu ražošanas sadalīšanas virziena, bet uzņēmumi specializējas arī atsevišķu detaļu izgatavošanā, atsevišķu materiālu izmantošanā un ražošanas metožu ziņā (liešana zem spiediena, pēc izkausējamiem veiduļiem, apvalku veidnēs utt.).

Mašīnbūves uzņēmumi izmanto specializēto uzņēmumu ražotos sagatavojumus: kalumus — 40%, čuguna lējumus — 60% un tērauda lējumus — 75%. Lējumu izlaide nespecializētajos uzņēmumos bija šāda: tērauda lējumi — 14%, lējumi no pelēkā čuguna — 13% un lējumi no kaļamā čuguna — 10%. Tas dod pietiekamu pamatu pozitīvi novērtēt arī šo specializācijas jomu.

Arī starp liešanas, kalšanas un presēšanas uzņēmumiem ir daudz sīku uzņēmumu. Tā, piemēram, 1958. gadā 139 no 1310 pelēkā čuguna liešanas uzņēmumiem bija nodarbināti no 1 līdz 4 strādājošiem, 124 uzņēmumos — no 5 līdz 9 un 199 uzņēmumos — no 10 līdz 20 strādājošiem. Iekārtas, aprīkojuma un lieluma ziņā tās dažreiz ir tīri amatnieciskas darbnīcas, kas pielāgotas remontdarbu vajadzībām paredzēto pasūtījumu izpildīšanai, speciālu ierīču izgatavošanai dažādām mašīnām u. tml. Taču arī bez šiem uzņēmumiem grūti iztikt.

Arī sagatavojumu ražošanā sīkie uzņēmumi nav monopolisti. Gluži otrādi, šajā nozarē nav mazums lielu loti mehanizētu specializētu rūpnīcu. Tieši tās dod vislielāko daudzumu lējumu, kalumu un štancējumu. Daļa šādu specializēto uzņēmumu ir mašīnbūves firmu palīguzņēmumi. Taču to specializācija dod pozitīvus rezultātus tiklab sagatavojamu daudzuma, kā arī augstas kvalitātes ziņā.

1966. gada oktobrī firma «Fisher Body» Kalamazū pilsētā (Mičiganas štats) nodeva ekspluatācijā lielu modernu rūpnīcu, kas ražo štancētas virsbūvju detaļas. Rūpnīcas kopplatība ir 186 tūkstoši m^2. Tā sastāv no 24 galvenajām presēšanas un štancēšanas līnijām, kur uzstādītas 176 spiedes lielu detaļu un 118 spiedes sīku detaļn izgatavošanai. Bez tam tur ir 55 daudzpunktu metināšanas automāti. Rūpnīcā strādā 3 tūkstoši cilvēku.

Rūpnīca apgādā ar štancētām detaļām 18 savas fir-. mas «Fisher Body» montāžas rūpnīcas, kā arī 7 koncerna

«General Motors» montāžas rūpnīcas un ārzemju uzņēmumus. Interesanti atzīmēt, ka, strādājot ar pilnu jaudu, tehnoloģiskie atkritumi rūpnīcā sasniedz vairāk nekā 40 l stundā. To aizvākšanai ierīkoti 4800 m gari apakšzemes transportieri. Tie ierīkoti divos virzienos: viens paredzēts parastā lokšņu tērauda atkritumiem, bet otrs — cinkotā tērauda atgriezumiem. Katrā plūsmā uzstādītas paketēšanas spiedes. Spiežu, transportieru un iekraušanas līdzekļu vadība koncentrēta kabīnē, kur ir televīzijas sistēma, skaņu slāpējoša izolācija un gaisa kondicionēšanas ierīce. Sapresēto atkritumu paketes, kas paredzētas rūpnīcai, kur ir lielas kausējamās krāsnis, sver 227 kg. Paketes, kas paredzētas citām rūpnīcām, kur krāsnis ir mazākas, sver 158 kg.

īsi sakot, rūpnīcu specializācija devusi iespēju izmantot vismodernāko iekārtu un tehnoloģiju, radīt labvēlīgus apstākļus augstražīgam darbam. Pilnīgi mehanizēti visi ar spiedēm veicamie darbi. Roku darba tur nemaz nav. Spiedes apgādātas ar «mehānisko roku», transportieriem un dažādām ierīcēm izstrādājumu padošanai no vienas spiedes uz otru. Nav aizmirsta arī tāda ļoti svarīga problēma kā kvalitāte. Minēsim tikai vienu piemēru, cik rūpīgi tiek kontrolēti gatavie izstrādājumi. Jumta paneļu štancēšanas tehnoloģija paredz automātisku ierīci to padošanai uz kontroles nodaju. Paneļi tiek noņemti no spiežu līnijas transportiera, pārvietoti un vertikālā stāvoklī n'o-vietoti karuseļtipa ierīces ligzdās, kur kontrolieris var ērti apskatīt katru paneli pirms nosūtīšanas.

Šādas rūpnīcas izveidošana nav modes untums. Tā nodrošina augstu ražīgumu, labu kvalitāti un lielu rentabilitāti. Šādu rūpnīcu ir pietiekami daudz. Kā piemērus var minēt lielas pirmšķirīgas specializētas rūpnīcas: firmas «General Motors Company» kalumu masveida ražošanas rūpnīcu Detroitā, kas ir viena no lielākajām pasaulē, firmas «Ford Motors» metālliešanas rūpnīcu Klīv-lendā u. c.

Krīžu, depresiju un stagnācijas periodos, kas tik raksturīgi kapitālistiskajai sabiedrībai, specializētie metal-bešanas, kalšanas un presēšanas uzņēmumi, it īpaši mazie uzņēmumi, cenšas pagarināt savu eksistenci, pārejot uz kaut kādu universālu ražošanu. Šāda parēja, ko izraisa specializētās ražošanas produkcijas pasūtījumu zaudēšana sakarā ar ekonomisko krīzi vai stagnāciju, reti glābj uz-

Namus būve ar automobiļa celtņa pa-lidzību. Celtnis var pacelt 140 t 110 m augstuma.

L1

ņēmumu, un tas ir piespiedu kārtā veicams pagaidu pasākums.

Tomēr jebkura specializācija pēc detaļu vai tehnoloģijas vienveidības principa var dot ekonomisku un kvalitatīvu efektu tikai tad, ja partneri ievēro vismaz trīs gal venos noteikumus: 1) izstrādājumi precīzi jāpiegādā saistībās noteiktajā termiņā; 2) precīzi jāievēro izstrādājumu kvalitāte visos tehnisko noteikumu parametros; 3) izstrādājumi jāiesaiņo tikai noteiktajā tara, par ko puses savstarpēji vienojušās (izmēri, forma, konstrukcija).

Stingra līgumdisciplīna savstarpējās attiecībās starp piegādātājām rūpnīcām un patērētājām rūpnīcām ir viens no galvenajiem rūpnieciskās ražošanas specializācijas pamatiem. Starp citu, netiek pieļauta izstrādājumu piegāde pirms termiņa. Pasūtītāja rūpnīca nevar uzņemties izdevumus, kas saistīti ar lieku detaļu, materiālu un mezglu glabāšanu. Kooperētās piegādes jāizdara precīzi tāda ritmā, kādā strādā pamatražošana, ne ātrāk un ne lēnāk

Tādējādi radīti apstākļi pārejai no kompleksi noslēgtas priekšmetu ražošanas tehnoloģijas uz specializāciju atsevišķu detaļu ražošanā un tehnoloģijas ziņa.

Lielu efektu dod specializācija, kad tiek veikti palīg-darbi, it īpaši remontdarbi. Amerikas Savienotajās Valstis ir specializētas firmas, kas izpilda kausēšanas krāšņu remontdarbus, aizvāc izdedžus un veic ugunsdrošo materiālu atkritumu utilizāciju metalurģiskajās rūpnīcās. Tāda specializācija ir izdevīga abām pusēm, jo tā dod lielu ietaupījumu un ceļ darba ražīgumu.

Vēl lielāku ekonomisko efektu Savienotajās Valstīs dod iekārtas remontdarbu specializācija mašīnbūvniecība. Darbgaldu būves firmas ne vien ražo darbgaldus, bet art pieņem no pircējiem kapitālremontā metālgriešanas, kalšanas un presēšanas iekārtu un sūta savus speciālistus remontdarbu veikšanai mašīnu ekspluatācijas vietās. Dažās firmās man gadījās redzēt specializētus remontdarbu cehus, kas izveidoti darbgaldu būves uzņēmuma sastāva. Sevišķu ievērību pelna tas, ka pēc mašīnas kapitālremonta tiek izsniegta tās pase, kur atjaunota lielākā daļa rakstur-likņu, kas ir jauniem šādas markas darbgaldiem, tai skaitā arī precizitātes ziņā. Veicot kapitālremontu, darbgaldu nereti modernizē, protams, par īpašu maksu, un tas iegūst jaunas, labākas īpašības. Visos gadījumos firma, kas izpildījusi remontu, dod pasūtītājam garantiju.

Sakarā ar šādu iekārtas remonta specializāciju strādnieku skaits, kas nodarbināti remontdarbos mašīnbūves rūpnīcās, ir tikai apmēram 3% no ražošanā nodarbināto strādnieku kopskaita.

Interesants ir vēl viens specializācijas veids, kas sakarā ar ķīmiskās rūpniecības attīstību radies mēslošanas līdzek|u ražošanā lauksaimniecības vajadzībām. Minerālmēslu sajaukšanas uzņēmumi ne vien nogādā mēslošanas līdzekļus uz fermām, bet tos arī iestrādā augsnē. Turklāt maisījumus izgatavo tāda sastāvā, kādu pasūtījuši patērētāji fermeri, un nevis pēc pastāvīgas receptūras. Tas dod iespēju ietaupīt iesaiņošanas līdzekļus, kā arī samazināt izmaksas, kas saistītas ar transportēšanu un realizāciju. Šādu cieto maisījumu ražošanas sistēmu, piegādi neiesaiņotā veidā un iestrādāšanu augsnē pašlaik Amerikas Savienotajās Valstīs uzskata par progresīvu.

Specializācija iegūst arvien lielāku nozīmi iekārtas projektēšanā un ražošanā ķīmiskās rūpniecības vajadzībām.

Ķīmiskās rūpniecības sabiedrības pašas izstrādā tehnoloģiskos procesus un projektē iekārtu ķīmisko produktu rūpnieciskai ražošanai. Šim nolūkam tām ir savi pētniecības centri, kas galveno uzmanību veltī zinātnisko problēmu izstrādāšanai praktiskā virzienā. Ķīmiskās rūpniecības sabiedrībām pieder daudz dažādu patentu.

Šīs sabiedrības bieži vien nodarbojas ne tikai ar ķīmisko rūpnīcu projektēšanu, bet arī ar to celtniecību. Taču kā vienā, tā otrā gadījumā tās izmanto specializēto inženiertehnisko un mašīnbūves firmu pakalpojumus, pašas izpildīdamas tikai ģenerālā darbuzņēmēja lomu.

No specializācijas viedokļa vislielāko interesi rada tā saucamās inženiertehniskās firmas. Tās nodarbojas ar projektēšanu, iekārtas piegādēm, celtniecību un nodošanu ekspluatācijā, tas ir, ar ražošanas procesa noregulēšanu. Šajā nolūkā tās plaši izmanto savas zemes un ārzemju patentus, kuri pieder ķīmiskās rūpniecības sabiedrībām. Taču arī pašas inženiertehniskās firmas izstrādā savus oriģinālus ķīmiskos procesus, tai skaitā naftas un gāzes pārstrādāšanas procesus. Tajās strādā liels skaits inženieru un zinātnieku, tām ir labi iekārtotas laboratorijas un eksperimentālās rūpnīcas. Tas dod tām iespēju sekmīgi uņ īsā laikā izpildīt lielu darbu kompleksu, pieļaujot minimālāko kļūdu skaitu jaunu procesu apgūšanā un pāriešana no laboratorijas apstākļiem uz normāliem ražošanas apstākļiem.

ASV inženiertehniskās firmas sekmīgi darbojas pasauv Ies tirgū kā ģenerālpiegādātājas.

Inženiertehnisko firmu pakalpojumus plaši izmanto ASV ķīmiskās un naftas pārstrādāšanas rūpniecības sabiedrības, kaut gan lielākās no tām atzīst par labāku celt rūpnīcas pēc saviem projektiem, iesaistot specializētās firmas celtniecības darbos un iekārtas piegādēs. Tā parasti rīkojas gigantiskie monopoli «Du Pont», «Union Carbide», «Dow Chemical», «Monsanto Chemical» u. c. Taču daudzos gadījumos arī šīs firmas izmanto specializēto inženiertehnisko firmu pakalpojumus. Tā, piemēram, firma «Monsanto Chemical» pasūtīja inženiertehniskajā firmā «Beadger Corporation» ftalskābes anhidrīda ražošanas iekārtu. Firma «Union Carbide» tajā pašā inženiertehniskajā firmā pasūtīja stirola ražošanas iekārtu. Sabiedrība «Du Pont» nodeva inženiertehniskai firmai «Gadler Corporation» pasūtījumu uzcelt slāpekļskābes rūpnīcu.

Sniegsim dažus datus par inženiertehniskajām firmām, to specializāciju un darba metodēm.

Amerikāņu firma «Fluor Corp. Ltd.» galvenokārt specializējas naftas, gāzes, ķīmiskās, naftas ķīmiskās, enerģētiskas un atomu rūpniecības uzņēmumu projektēšana un celtniecībā. Firmas darba galvenais saturs (90% no kopēja apjoma) ir projektēšanas un celtniecības darbi. Šī sabiedrība izmanto citu firmu, arī ārzemju firmu patentus. Firmas uzņēmumos strādā 7,7 tūkstoši cilvēku. Firmai ir divas rūpnīcas: viena ar ražošanas platību 19 tūkstošu m^2 un otra — ar 23 tūkstoši m^2. Tās veic eksperimentālos darbus un zināmu daļu iekārtas, it īpaši nestandarta iekārtās komplektēšanas darbu.

Sabiedrībai ir meitas firmas Amerikas Savienotajās Valstīs un ārzemēs. Tās galvenokārt izpilda celtniecības darbus.

Laikā no 1963. līdz 1967. gadam firma izprojektēja, uzcēla un nodeva pasūtītājiem 35 rūpnīcas. To vidū ir diezgan lieli uzņēmumi, kas izmaksāja vairākus desmitus miljonu dolāru. Tā, piemēram, aromātisko ogļūdeņražu rūpnīca, ko nodeva ekspluatācijā 1965. gadā, izmaksāja 41 miljonu dolāru.

Sabiedrība «Universal Oil Products Company» specializējas naftas pārstrādāšanas, naftas ķīmisko un ķīmisko uzņēmumu projektēšanā un celtniecībā. Tās divos inženiertehniskajos centros ir laboratorijas un eksperimentālas rūpnīcas, kas rūpniecības apstākļos izstrādā jaunus tehnoloģiskos procesus naftas ķīmiskās rūpniecības uzņēmumiem. Tur strādā 400 speciālistu. Pētījumi koncentrēti trijos centros (divi atrodas Amerikas Savienotajās Valstīs un viens — Francija). Sājos darbos nodarbināti 700 speciālistu, tai skaitā 70 zinātņu doktori. Pētniecības darbiem sabiedrība izlieto lielus līdzekļus. 1964. gadā firma izlietoja šim nolūkam 9,5 miljonus dolāru. 1964. gada beigās firmai piederēja 4600 patentu. Pēc sabiedrības licencēm 70 valstīs uzcelts apmēram 1,5 tūkstoši ietaišu (tai skaitā Amerikas Savienotajās Valstīs 660) dažādu ķīmisko produktu ražošanai.

15 gados (1950.—1965.) firma izprojektēja un uzcēla vairāk nekā 500 rūpnīcu un ietaišu. Sabiedrības uzņēmumos, laboratorijās, kantoros un filiālēs kopumā strādā 3300 cilvēku. Minēsim dažus tās darbības rādītājus (miljonos dolāru):

Kā redzams no tabulas, ieņēmumi par licenču pārdošanu un tehniskajiem pakalpojumiem ieņem ievērojamu vietu firmas apgrozījuma.

Lielākajā daļā inženiertehnisko firmu projektēšanas un konstruēšanas birojos strādā liels skaits speciālistu. Tā, piemēram, sabiedrība «Foster Wheeler Corporation», kur strādājošo kopskaits ir 6,6 tūkstoši cilvēku, projektēšanas un konstruēšanas birojā nodarbināti vairāk nekā 1,5 tūkstoši speciālistu. Firmā «Ebasco Services Inc.» strādā 1400 speciālistu hidraulisko, termisko un atomelektrostaciju projektēšanā.

Bez tam inženiertehniskajām sabiedrībām parasti ir vesels komplekts celtniecības mašīnu un mehānismu, kravas celšanas līdzekļi, kravas un speciālie automobiļi, gaisa kompresori, metināšanas mašīnas utt. Tām pieder šo iekārtu noliktavas, un tās organizē mašīnu tehnisko apkalpošanu.

Inženiertehniskā firma «Lammace Company» ierīkojusi mašīnu un iekārtas noliktavu Evansvilā (Indiānas štats), kura atrodas divsimttonnu celtņi, zemes rakšanas mehānismi, dažādam vajadzībām paredzēti kravas automobiļi un vairāk nekā 800 metināšanas mašīnu. Šīs firmas darba rīku un iekārtas kopvērtība pārsniedz 8 miljonus dolāru. Tās iestādēs Amerikas Savienotajās Valstīs un ārzemēs strādā vairāk nekā 3000 cilvēku, tai skaitā: projektēšanas birojā un pētniecības centrā Ņujorkā — 1100, Anglija un Francija — katrā 400, Holandē — 500, Spānijā — 200 un Kanādā — 50 cilvēku. Kad firma veic celtniecības darbus patstāvīgi, nenododot apakšuzņēmējiem, tad parasti tā pieņem darbā 15—25 tūkstošus cilvēku. Firmas apgrozījums ir 90—100 miljoni dolāru gadā.

Šāda darba organizācija un apgādātība ar mehānismiem un iekārtu, bet, galvenais, lielais skaits kvalificētu speciālistu dod inženiertehniskajām firmām iespēju uzcelt jaunas modernas rūpnīcas maksimāli īsos termiņos. Ta, piemēram, ir daudz tādu uzņēmumu, kas uzcelti 12—16 mēnešos (kopā ar projektēšanu).

Celtniecības un iekārtas montāžas, bet, galvenais, rūpnīcas palaišanas termiņus palīdz saīsināt arī atsevišķi inženiertehniskie paņēmieni. Piemēram, sabiedrība «Chemical Construction Corporation» («Chemico») lieto tā saucamo blokveida celtniecības metodi. Tai pielāgota projektēšana un pati celtniecība. Izgatavo lielus blokus, no kuriem ražošanas vietā iepriekš samontē gatavu uzņēmumu. Pec tam blokus nogādā uz rūpnīcas celtniecības vietu.

Inženiertehniskā firma pēc šādas metodes uzcēlusi un nodevusi ekspluatācijā no blokiem samontētu metanola rūpnīcu, kas iepriekš tika samontēta Teksasā (ASV) un pēc tam nogādāta un samontēta Argentīnā. Šāda tehnoloģija tika lietota, ceļot sabiedrībai «ESSO» naftas pār-tvaicēšanas rūpnīcu ar ražotspēju 400 tūkstošu t gadā. Uzņēmumu vispirms pilnībā uzcēla Beļģijā, pēc tam nogādāja uz Lībiju un tur samontēja.

Šādas sarežģītas un efektīvas operācijas var veikt tikai inženiertehnisko firmu tipa specializētas organizācijas. Tām, tā sakot, ir ari iekšējā specializācija. Tā, piemēram, firmai «Coppers Company», kuras apgrozījums ir 400— 500 miljoni dolāru gadā un kur strādā 13,4 tūkstoši cilvēku, ir 5 specializētas ražošanas nodaļas: akmeņogļu darvas pārstrādāšanas un ķīmisko produktu ražošanas; projektēšanas un konstruēšanas nodaļas komplektu koksa un gāzes rūpniecības uzņēmumu, gāzes tīrīšanas ietaišu, komplektu ķīmiskās rūpniecības uzņēmumu un domnu projektēšanai un celtniecībai; montāžas un celtniecības nodaļas, kas projektē un ceļ gāzes tvertnes, kaltes, elektro-statiskus nostādinātājus, gāzu tīrīšanas ietaises, dūmu filtrus u. tml.; koksnes piesūcināšanas nodaļa; zinātniskās pētniecības centrs, kurā ir 8 galvenās u. c. laboratorijas. Bez tam sabiedrībai pieder specializēti meitas uzņēmumi: Amerikas Savienotajās Valstīs — četri un citās zemēs — septiņi.

Amerikas Savienotajās Valstīs darbojas specializētas firmas, kas sniedz konsultācijas par dažādām rūpniecības, celtniecības u. c. nozarēm un darbības virzieniem. To lomu grūti pārāk augstu novērtēt.

Konsultācijas firmu skaits Amerikas Savienotajās Valstis desmit gados (1950.—1960.) divkāršojās. 1961. gadā bija gandrīz 14 tūkstoši šādu firmu, tai skaitā Ņujorkā ap 700. Šajās firmās koncentrēts daudz speciālistu, kuru skaits sasniedz 10—15% no visiem esošajiem inženieriem.

Varam iedomāties, cik lielas iespējas ir konsultācijas firmām. Taču galvenais nav vis speciālistu skaits, bet gan viņu tehnisko zināšanu līmenis. To pašu var teikt ari par firmu lielumu. Amerikāņi cenšas ierobežot firmas darbinieku skaitu. Ar to viņi grib sasniegt divus mērķus: pirmkārt, izmantot firmas atsevišķu darbinieku plašās zināšanas, kooperējoties ar citām konsultācijas firmām; otrkārt, izsakoties amerikāņu konsultanta D. Dina vārdiem,

Inženiertehnisko un konsultācijas firmu pakalpojumus ļoti plaši izmanto, tai skaitā arī lielās sabiedrības. Tas izskaidrojams ar augsto ekonomisko efektivitāti, ko sasnieguši tie uzņēmumi, kuri izmanto konsultācijas firmu ieteikumus, lai gan šie pakalpojumi ir ļoti dārgi.

«firmas lielums nekādā ziņā neraksturo lās iespējas un negarantē augstu konsultācijas kvalitāti. Palielinoties darbinieku skaitam, tos ir grūtāk kontrolēt, un firmas štatos var iekļūt nekvalificēts personāls.»[36]

Konsultācijas firmu specializācija dod iespēju slēgt ar citām konsultācijas firmām līgumus par zināmas darba daļas izpildi, ņemot vērā, ka tām ir attiecīgi speciālisti. Tas dod iespēju algot mazāku darbinieku štatu un iesaistīt darbā visaugstākās kvalifikācijas speciālistus.

Kā piemēru minēsim konsultācijas firmu metālapstrādes jautājumos «Ingersoll Inc.». Tā nodarbojas ar esošo metālapstrādes uzņēmumu iekārtošanu un izstrādā ieteikumus to efektivitātes celšanai. Firma vadās, tā sakot, pēc «ražošanas progresīvās stratēģijas». Sīs firmas darba saturs ir tas, ka tā prot no tehniskā un ekonomiskā viedokļa novērtēt strādājošā uzņēmumā pastāvošo tehnoloģisko procesu un ražošanas organizācijas pareizību.

Firma apgalvo: «Agrāk izpildīto darbu analīze rāda, ka pozitīvus rezultātus parasti var iegūt šādos četros galvenajos virzienos:

1. Ražošanas racionalizācija, paaugstinot esošās iekārtas ražīgumu, ko var panākt, rūpīgi izpētot iekārtas darbu un apstrādes metodes, kā arī atrodot ceļus ražošanas būtiskai nokārtošanai.

2. Ražošanas reorganizācija pēc kaut kādas noteiktas uzņēmuma daļas vai visa uzņēmuma, vai vairāku savstarpēji saistītu uzņēmumu pilnīgas apsekošanas un darba analīzes. Pie tam jāapseko uzņēmuma vispārējā efektivitāte, lielums un organizācija, kravu plūsmu virzieni un šim nolūkam izmantojamie transporta līdzekļi, ražošanas iekārtas daudzums, tips un stāvoklis, metālapstrādes tehnoloģiskie procesi un izlaižamās produkcijas apjoms.

3. Detaļas vai viena nosaukuma detaļu grupas izgatavošanas proc-esa analīze un modernākas tehnoloģijas mek-

Iešana, kas dod iespēju samazināt pašizmaksu, celt ražīgumu un uzlabot kvalitāti.

4. Ražošanas tehnoloģijas radikala pārkārtošana, atrodot jaunas, agrāk nepielietotas apstrādes metodes, kas varētu paaugstināt ekonomisko efektu līdz tādai pakāpei, kādu nevar sasniegt ar parastajām ražošanas metodēm.»

Pie tam atzinumi, kuri tiek doti apsekošanas rezultātā,' ne vienmēr satur ieteikumus izdarīt lielus papildu kapitālieguldījumus. Daudzos gadījumos ar esošo iekārtu var stipri palielināt produkcijas izlaidi, uzlabojot ražošanas organizāciju un iegādājoties zināmu daudzumu palīgiekār-las, kas neprasa lielus kapitālieguldījumus.

Ražošanas specializācija Amerikas Savienotajās Valstīs nenotiek izolēti, tas ir, tā nenotiek tikai uz kaut kādās vienas nozares sasniegumu bāzes. Kā jau iepriekš minējām, amerikāņi pētī arī citu nozaru sasniegumus un izmanto tajās uzkrāto pieredzi. Lai gan to ir grūti izdarīt kapitālisma apstākļos, tomēr ir skaidri redzams, ka citas, nesaistītas nozares pieredzes izmantošana dod lielu efektu.

Jāatgādina, ka jaunu progresīvu apavu izgatavošanas metodi ar līmēšanas un nevis šūšanas palīdzību Amerikas Savienotajās Valstīs pirmie ieteica izstrādāt nevis apav-nieki, bet ķīmiķi, kas arī organizēja tās apgūšanu. Konstruējot mašīnu liešanai zem spiediena, tika aizgūts poligrāfisko mašīnu darba princips. Pirms vairāku metal-liešanas cehu mašīnu — jaucēju, serdeņu un veidošanas mašīnu izstrādāšanas tika konstruētas šādas mašīnas konditorejas izstrādājumu ražošanai. Iepriekš jau minējām piemēru par «Liberty» tipa kuģu būvi pēc jauna principa, kur tika izmantota citu nozaru lielsēriju ražošanas tehnoloģija.

Lielas iespējas sevī slēpj vienā nozarē gūto tehnisko un zinātnisko sasniegumu ieviešana citā nozarē. No šādas metodes nekādā ziņā necieš specializācija. Vēl vairāk, specializācija padziļinās, un tās efektivitāte pieaug.

Ja runājam par ražošanas specializāciju rūpniecībā vispār, tad jāsaka, ka Amerikas Savienoto Valstu apstākļos specializācijai ir daudz dažādu nianšu tās organizēšanas principos. Dažreiz firma apvieno pavisam dažādas produkcijas ražošanu, kuras izgatavošanas tehnoloģija nav vienādā. Tā, piemēram, visā pasaulē pazīstamā firma «Parker Pen Company» ražo pildspalvas un pildspalvu tinti. Tie ir divi pavisam dažādi produkcijas tipi, kuri tomēr paredzēti vienām un tām pašām vajadzībām. Protams, tinti un pildspalvas ražo dažādos uzņēmumos, bet tos vada no viena centra.

Ja neskaitām firmas «Parker Pen Company» meitas sabiedrību sīkākos uzņēmumus un ārzemju filiāles, tad jāpiebilst, ka šai firmai ir divas pildspalvu rūpnīcas Džains-vilā un viena pildspalvu tintes rūpnīca Menomonijā. Šāda ražošanas shēma pastāv arī citās firmās, piemēram, sabiedrībā «Sheffer Pen Company».

Dažas firmas, kas izgatavo metālgriešanas darbgaldus, ražo arī lodīšu gultņus, kuri atšķiras no parastajiem gultņiem ar lielāku precizitāti un nelielu sērijveidīgumu. Dabiski, ka darbgaldus un gultņus ražo dažādi cehi vai rūpnīcas pēc dažādas tehnoloģijas, tomēr tie visi tiek vadīti no vienota firmas centra.

Specializācijas uzdevumus palīdz atrisināt samērā augstais atsevišķu detaļu un agregātu, pusfabrikātu un materiālu standartizācijas, normalizācijas un unifikācijas līmenis. Tas sakāms par visiem specializācijas veidiem, varbūt tikai dažādā mērā.

Visraksturīgākā ir mašīnu, aparātu utt. masveida ražošana.

Vēlreiz aplūkosim automobiļu ražošanu. Koncerns «Ford Motors» 1965. gadā ražoja 72 modeļu vieglos automobiļus, uz kuriem uzstādīja tikai 5 tipu dzinējus, 4 tipu pārnesumu kārbas, 3 tipu pakaļējos tiltus, 2—3 tipu elektroiekārtu un karburatorus. Firma izgatavoja arī 29 modeļu riteņtraktorus uz 9 galveno modeļu bāzes (20 pārējie modeļi ir bāzes modeļu modifikācija). Šī firma noorganizēja arī sastiprināšanas detaļu laboratoriju. Tās mērķis pirmām kārtām ir normalizēt bultskrūvju, uzgriežņu, veidgabalu, slēgripu un citu detaļu izmērus, vismaz uz pusi samazināt pašlaik lietojamo šo detaļu tipu un izmēru skaitu. Ja ņemam vērā iepriekš minētos skaitļus par šādu detaļu vajadzību, tad kļūst sevišķi skaidrs, cik liela nozīme ir šādam pasākumam. Starp citu, šīs laboratorijas uzdevums ir arī izstrādāt jaunas sastiprināšanas detaļas, kas nodrošina vienmērīgu sprieguma sadalījumu un maksimāli saglabā pievilkšanai izlietoto spēku, lai nevajadzētu lietot paplāksnes un lai samazinātu sastiprināšanas detaļu izmērus, vienlaicīgi palielinot to izturību.

Firmas «Chevrolet» rūpnīca Flintā (koncerns «General Motors») ražo sešcilindru dzinējus vieglajiem un kravas automobiļiem ar cilindru darba tilpumu attiecīgi 3,76 un 4,78 litri. Abu dzinēju cilindru bloki ir vienāda garuma, vienāda izmēra, tiem ir vienāds atstatums starp izvirpo-jamo caurumu asīm un vienādi izvietoti caurumi. Abu dzinēju cilindru galvas var pilnīgi savstarpēji aizstāt. Vienīgā atšķirība starp dzinējiem ir tā, ka kravas auto* mobiļiem paredzētais cilindru bloks ir par 44,4 mm augstāks nekā vieglo automobiļu dzinēju cilindru bloks.

Specializācijas process Amerikas Savienotajās Valstīs stipri ietekmē konstrukciju un tehnoloģijas projektēšanas metodes.

Aug nošķīrušos rūpniecības nozaru skaits. Tā, piemēram, mašīnbūves nozaru skaits palielinājies no 33 nozarēm 1929. gadā līdz 98 nozarēm 1958. gadā. Sevišķi palielinās elektrotehniskās rūpniecības nozaru skaits: 1929. gadā tur bija tikai viena nozare, 1947. gadā — 21 un 1958. gadā — 33 nozares. Arī daudzās citās nozarēs diferenciācija noris diezgan strauji.

Noliegt pozitīvos rezultātus, ko Amerikas Savienotajās Valstīs devusi specializācija, nozīmētu sagrozīt īstenību. Taču amerikāņiem kapitālistiskās valsts apstākļos nav izdevies novērst minētā procesa negatīvās parādības. Te, starp citu, jāmin dažu mašīnu tipāžas pārmērīgais un neattaisnojamais pieaugums, dažos gadījumos notiekošā rūpniecības uzņēmumu sadrumstalošana, mazo un arī lielo uzņēmumu atkarība no galvenajiem rūpniecības gigantiem, kurus tie apkalpo, un, beidzot, tas apstāklis, ka milzīgs skaits vienpusīgi attīstītu un savstarpēji atkarīgu rūpniecisku organismu ir nestabils un pakļauts krīžu izraisītiem satricinājumiem.

Sājā nodaļā iztirzātie jautājumi ir tikai specializācijas problēmas atsevišķas kontūras, kas nevar aizstat tās pieredzes pamatīgu pētīšanu, kura Amerikas Savienotajās Valstīs uzkrāta rūpnieciskās ražošanas specializācijā.

Pie tam nedrīkst aizmirst, ka rūpnieciskās ražošanas specializācija nav Savienoto Valstu monopols. Daudzas, it īpaši rūpnieciskā ziņā augstu attīstītās zemes diezgan, plaši ievieš specializāciju, uzkrājušas šajā jomā lielu pieredzi un prasmīgi iegūst no tās peļņu.

ZINĀTNE, MĀKSLA, RŪPNIECĪBA

Trīs cilvēki veido kultūru: zinātnieks, mākslinieks un strādnieks.

M. G o r k i j s

Grūti minēt vēl kaut kādu citu augstu attīstītu kapitālistisko valsti, kur zinātnei un mākslai būtu tāda praktiska, utilitāra nozīme kā Amerikas Savienotajās Valstīs.

Biznesmeņi tikai tad pozitīvi novērtē zinātni, ja tā palīdz iegūt ’pe|ņu. Jebkurš kapitālists iegulda zinātnē līdzekjus, ja viņš cer no tā iegūt labumu, ko var aprēķināt dolāros. Tiek cienīta un atbalstīta tikai tā zinātniska iestāde, kas ar saviem darbiem un atklājumiem paaugstina pe|ņu. Tiek atzīts tikai tas zinātniski pētnieciskais darbs vai disertācija, kas dod augļus, kas palielina to laužu bagātību, kuri finansē šo darbību. Pat vislielākais zinātnes atklājums, kas kalpo skaistiem, humāniem mērķiem, netiek augstu vērtēts, ja tas neieplūdina kasē naudu. Tādi zinātniskie pētījumi paliek ēnā. Tas sakāms pat par medicīnu.

Privātās sarunās ar amerikāņiem, veselīgi domājošiem cilvēkiem, man neizdevās dzirdēt nevienu pārliecinošu piemēru, kad zinātne, kalpodama humāniem mērķiem, būtu aizmirsusi ieplūdināt naudu kapitāla īpašnieka kasē.

Zinātnes praktiskā nozīme ASV apstāk]os un zinātniski pētniecisko darbu utilitārums nosaka zinātnes stāvokli sabiedrībā. Zinātniski pētnieciskajiem un eksperimentālajiem darbiem izlieto prāvus līdzekļus, bet tas tiek darīts tikai tāpēc, ka tie sola ienākumus.

1966. gadā ASV izlietoja zinātniski pētnieciskiem darbiem 21 miljardu dolāru, tai skaitā tīri teorētisku zinātnisku problēmu pētīšanai — 2,5 miljardus dolāru. Līdzekļu galvenā daļa, apmēram 90%, tiek izlietoti praktiskas nozīmes zinātniskajam darbam, tas ir, galvenokārt rūpniecības vajadzībām izdarītajiem pētījumiem. Jūtami palielinājusies zinātniskās darbības finansēšana no federālā budžeta. 1966. gadā šis avots deva 2/3 no zinātnes vajadzībām atvēlēto asignējumu kopsummas. Pārējo daļu līdzekļu deva privātie rūpnieki.

Pirmām kārtām liek finansēti zinātniski pētnieciskie darbi par militāriem tematiem. To īpatnējais svars federālās valdības zinātniskās pētniecības iestādēs ir apmēram 90%.

Raksturīgs ir izdevumu samērs līdzekļu kopsummā, kuru federāla valdība asignē zinātniski pētnieciskajiem, eksperimentālajiem un konstruēšanas darbiem (procentos):

Privātās sabiedrības teorētiskiem pētījumiem izlieto vēl mazāk līdzekļu — ap 7%. Teorētiskajiem darbiem asignēto līdzekļu ietvaros pirmo vietu ieņem ķīmija (ap 25%), tālāk seko elektrotehnika (13%) un aviācija (12%)- Universitātēs samērs starp praktiskajiem un teorētiskajiem zinātniskajiem pētījumiem ir 1:1.

Amerikāņi daudz dara kosmosa un atomenerģijas pētīšanā, bet tas tiek darīts gandrīz tikai tāpēc, lai rezultātus, ko zinātne guvusi šai jomā, izmantotu militārām vajadzībām.

Tai pašā laikā pozitīvi jānovērtē Amerikas Savienotajās Valstīs veikto zinātnisko un eksperimentālo darbu rezultātā glītie sasniegumi, kurus izmanto darba ražīguma celšanai un produkcijas kvalitātes uzlabošanai. Zinātne dod iespēju atklāt neizsmeļamu metožu un līdzekļu avotu, kas palīdz pastāvīgi kāpināt darba ražīgumu rūpniecībā, lauksaimniecībā, celtniecībā, transportā utt.

Liela nozīme šaja jomā ir tam, kā nostādīta augstākā izglītība Amerikas Savienotajās Valstīs. Augstākā tehniskā izglītība pielāgota ASV ekonomikas vajadzībām. Students, kas beidzis augstāko mācību iestādi, iegūst papildu slīpējumu ražošana tajā firmā, kura to pieņēmusi darbā. Sis process dažreiz ilgst vairākus gadus. Novērojumi rāda, ka šādā mācību procesa organizācijā ir daudz pozitīva, kas palīdz jaunajiem speciālistiem veidoties.

Uzmanību saista tas apstāklis, ka studenti, vēl mācīdamies augstskolās, apgūst iemaņas patstāvīgi strādāt jebkurā situācijā, iemācās patstāvīgi pieiet dažādu problēmu risināšanai.

Kalifornijas universitātē (Losandželosā), Masačūset-sas tehnoloģiskajā institūtā, Harvardas, Ņujorkas un Ko-lumbijas universitātē, Aiovas štata koledžā un Oklahomas universitātē, kuras man izdevās apmeklēt, ir liels skaits dažādu laboratoriju, zinātnisko kabinetu, mācību darbnīcu, eksperimentālo cehu, dažādu palīgdienestu, kas nodrošina mācību procesu un zinātniski pētnieciskos darbus. Katrā gadījumā jāsaka, ka tās aizņem daudz lielāku platību, varbūt pat vairākas reizes lielāku nekā auditorijas, kur studentiem lasa lekcijas.

Dažās universitātēs ir nelieli atomreaktori. Elektroniskā iekārta ir diezgan parasta parādība. Lielu iespaidu atstāj varenās ietaises ne vien paraugu, bet arī dabiska lieluma detaļu un izstrādājumu izmēģināšanai. Tādējādi ir radītas diezgan lielas iespējas studentu apmācībai.

Amerikas Savienotajās Valstīs nopietnu uzmanību veltī speciālistu sagatavošanai rūpniecības pārvaldīšanas un organizācijas jautājumos. Tos gatavo 68 ASV augstākajās mācību iestādēs. Tas ir diezgan iespaidīgs skaitlis. Pietiek to salīdzināt ar augstāko mācību iestāžu skaitu, kuras gatavo speciālistus atsevišķām nozarēm: mašīnbūvei — 137, lauksaimniecībai — 44, metalurģijai — 51 un kalnrūpniecībai — 31. 1964. gadā sarunā par šo tematu lieluzņēmējs misters Lembs, vairāku sabiedrību prezidents, teica, ka Amerikas Savienotajās Valstīs ir ļoti daudz mācību iestāžu, inženiertehnisko darbinieku kvalifikācijas celšanas kursu, dažādu skolu utt., kas nodarbojas ar speciālistu sagatavošanu rūpniecības pārvaldīšanai. To skaits luvojas vienam tūkstotim. Jau /pats par sevi šis skaitlis ir ļoti iespaidīgs, un tam nev/r nepievērst uzmanību.

Starp speciālajiem priekšmetiem mācību iestādēs māca informācijas teoriju, kurai/ir liela nozīme inženiera prak-liskajā un zinātniskajā darbībā.

Pa visām Amerikas Savienotajām Valstīm ir izkaisītas speciālas mācību iestādes, kur mācās un tiek audzināti tūkstošiem cilvēku, kuru/azīves ceļš iet pa iemītajām biznesa takām. Bet ne vienķāršais fermeris, ne strādnieks tur nevar iekļūt. Caurlaide šajās mācību iestādēs, tāpat kā daudzās citās, ir tikai dolārs.

Zinātne un rūpniecība radīja iespējas stipri paaugstināt darba ražīgumu lauksaimniecībā. Tā, piemēram, augkopībā darba ražīgums 1962. gadā salīdzinājumā ar 1940. gadu kopumā palielinājās 3,2 reizes, lopbarības graudu ražošanā — 6,9 reizes, pārtikās graudu ražošana — 4,8 reizes, bet lopkopībā kopumā — 2,5 reizes.[37]

Amerikas Savienotajās Valstīs vislielāko uzmanību un vislielāko cieņu* iemantojusi zinātne, kā «taisīt naudu». Та laikam gan ir visattīstītākā zinātne Amerikas Savienotajās Valstīs. Tā dod atbildi bez izņēmuma uz visiem jautājumiem, iemāca maz pieredzējušiem biznesmeniem daudzpusīgo meistarību gut peļņu pat no jebkuriem sīkumiem. Zinātne, kā «taisīt naudu» — tas ir plašaks jēdziens nekā zinātne par kaut kādu rūpniecības vai lauksaimniecības nozari. Tās idejiskais un praktiskais pamats ir dolārs.

Bezgalīgi daudz naudas iegūšanas paņēmienu ir jau izstrādāts un vēl joprojām tiek izstrādāts. Šo zinātni ASV biznesmeņi ciena visvairāk. Та ir visuaptveroša. Tā ir iespiedusies visās amerikāņu dzīves porās. Šī zinātne valda gan celtniecībā un rūpniecībā, gan tirdzniecībā un transportā, tā ietekmē pat baznīcu. Zinātni, kā «taisīt naudu», nekauņās pētīt arī dažādi mākslas darbinieki, liekot mākslai kalpot «zelta teļam». Vardu sakot, izvairīties no šīs zinātnes ietekmes Amerikas Savienotajās Valstīs nav iespējams. Plaukstoši finansisti un uzņēmēji to apguvuši visā pilnībā un bieži vien veikli un talantīgi izmanto tās receptes gan savās mājās, Amerikas Savienotajās Valstīs, gan arī pasaules kapitālistiskajā tirgū.

Biznesmeņi ir ārkārtīgi operatīvi un uzņēmīgi itin visā, kas sola peļņu. Zinātne, kā «taisīt naudu», māca arī, kā peļņas iegūšanai var izmantot slavenas ēkas. Debesskrāpis ar 102 stāviem, kas tika uzcelts Ņujorkā 1931. gadā, jau sen ir atmaksājies. Tūristi un cilvēki, kam nejauši gadījies apmeklēt šo pilsētu, nevar uzskatīt savu misiju par sekmīgi izpildītu, ja viņi nebūs uzbraukuši šīs ēkas pašā pēdējā stāvā. 1959. gadā šo ēku, kas toreiz bija visaugstākā ēka pasaulē, apmeklēja apmēram 15 miljonu cilvēku, protams, pret noteiktu maksu. Bez tam šajā ēkā ir dažadi kantori un iestādes, kas maksā nomas maksu.

Zinātne, kā «taisīt naudu», labi izpētījusi visdažādāko cilvēku psiholoģiju — bagātu un nabadzīgu, ļaunu uti labu, neizglītotu un augsti izglītotu cilvēku, vīriešu un sieviešu, strādnieku un fermeru, kareivju un ģenerāļu, mākslas mīļotāju un alkohola cienītāju, ticīgo un ateistu — vārdu sakot, visu vecumu un profesiju pārstāvju un cilvēku ar visdažādāko sociālo stāvokli. Uz šā pamata ir izstrādāta vesela sistēma, kā viņus ievilināt veikalos un piespiest nopirkt preci, kas ilgi gulējusi un kurai nav pieprasījuma, kā panākt, lai viņi apmeklētu restorānus. Te ir daudz ļoti dažādu paņēmienu, un katrs no tiem domāts noteiktai apmeklētāju kategorijai.

Ņujorkas centrā ir restorāns, kur ikviens apmeklētājs var iegādāties indiāņu pīpi, to smēķēt, pasūtīt, lai uz tās izdara uzrakstu ar atzīmi, kad viņš tur ir bijis, un pakārt šo pīpi pie griestiem, kur glabājas pārējās pīpes. Pīpēm iekārtota kartotēka, kas dod iespēju pēc klienta vēlēšanās ātri atrast vajadzīgo pīpi. Pat uz šādu ēsmu uzķeras cilvēka sirds. Cilvēki pērk un kar pie griestiem pīpes, prasa parādīt šo pīpi, ja viņiem gadās no jauna ieklīst šajā uzņēmumā, kur, starp citu, var tīri labi paēst pusdienas.

Pie izpriecu uzņēmumu ieejas rosās iekšāsaucēji. Daudzi no tiem ir pārāk uzbāzīgi. Viņi kliedz, bāž garāmgājējiem rokās reklāmas skrejlapas. Pie kādas tamlīdzīgas iestādes Brodvejā stāv kāds milzis austrumnieka tērpā, kam galvā ir čalma ar spalvu. Viņš ritmiski un vienmērīgi šūpojas un tāpēc tā augums šķiet vēl lielāks, bet garāmgājēji salīdzinājumā ar viņu izskatās kā pigmeji.

Lielpilsētu iedzīvotāji, kas pieraduši pie dažādiem paņēmieniem, neuzķersies uz jebkuru ēsmu. Toties iebraucēji no provinces un tūristi, it īpaši ārzemnieki, viegli uzķeras uz šādām ēsmām.

Tirdzniecībā ļoti izplatītas tā saucamās izpārdošanas. Savā laikā izpārdošanas rīkoja ne visai bieži un parasti tās bija saistītas ar firmas vai veikala likvidāciju. Tagad tās ir pārvērtušās par sistēmu. Acīm redzot, neejošām precēm ir vajadzīga šāda sistēma.

Amerikāņu tirgotāji bieži izliek skatlogos plakātu ar vārdu «sale» (izpārdošana), nosaka neejošām precēm jaunas cenas un daļu no tām izpārdod. Cenu parasti raksta ta, lai pircējs visvairāk ievērotu pirmo ciparu. Cenas reti noapaļo līdz pilnam dolaram. Ja prece maksā 10 dolārus, tad uz etiķetes raksta 9 dolāri 98 centi. Pie tam ciparu «9» raksta ar lieliem un trekniem burtiem, bet centus tik tikko var saskatīt. Pircējam duras acīs devītnieks, kas pērkot pārvēršas par desmitnieku ar astīti, jo, čeku rakstot, tiek pieskaitīts nodoklis par labu valdībai. Dārgām precēm, piemēram, automobilim, cenu raksta apmēram tā: 2998 dolāri 3000 dolāru vietā. Dažreiz uz etiķetes rakstītas vairākas cenas. Veco cenu, teiksim, 120 dolāru, krusteniski pārsvītro tā, lai to varētu labi redzēt, un raksta jauno cenu — 105 dolāri. Taču arī šo cenu pārsvītro un uzraksta visjaunāko — izpārdošanas cenu, piemēram, 70 dolāru. Pircējs nevar atraut acis no šiem skaitļiem un ieiet veikalā. Taču īstā cena nepieredzējušam pircējam paliek noslēpums, kaut arī ne uz ilgu laiku. īstā cena, teiksim, ir 60 dolāru, un par to var viegli pārliecināties. Atliek tikai ieiet cita veikala (tas, protams, neatrodas turpat blakus), kur var redzēt, ka tadas pašas preces cena ir 59 dolāri 98 centi, bet arī šajā cenā ir iekalkulēta peļņa.

Uzņēmējs parasti darba algu neizmaksā skaidrā naudā. Viņš izraksta čeku, pēc kura jūs varat saņemt naudu bankā, kur jums atvērts konts. Tas palielina dolāra apgrozību, palīdz palielināt ietaupījumus, kurus labi prot izmantot baņķieri un uzņēmēji, tas palīdz arī samazināt grāmatvedības aparātu.

Pati nauda tiek izgatavota ar vismazākajiem izdevumiem. Tā, piemēram, papīra nauda ir vienāda lieluma, bet ar dažādu nominālvērtību. Viena dolāra vai simtdolāru banknošu iespiešanai vajadzīgs tikpat daudz papīra un krāsu. Vienāda izmēra nauda vienkāršo skaitīšanas mašīnu izmantošanu, glabāšanu, transportēšanu, iesaiņošan-u un iespiešanu. Daži apgalvo, ka grūtāk ir ātri atšķirt banknošu vērtību. Taču ievingrinājusies acs nekļūdās.

Tur, kur iegūst naudu, viss tiek darīts rūpīgi, tiek ievērota ideāla kārtība un tīrība, labi tiek organizēts darbs un augstvērtīgas produkcijas izgatavošana. Šādos gadījumos firma nebaidās no izdevumiem un visu dara droši un ar vērienu.

Tā, piemēram, pludmalēs, kuras man gadījās apmeklēt, tiek uzturēta tīrība un kārtība, organizētas dežūras palīdzības sniegšanai cietušajiem. Te ir labi iekārtotas kafejnīcas, kā arī izpriecu uzņēmumi, peldēšanas piederumu paviljons u. c. Privātajās pludmalēs kārtība ir labāka nekā valstij piederošajās, lai gan kā vienu, tā otru var izmantot tikai par maksu. Arī tas ir paņēmiens naudas pelnīšanai.

Zinātne, kā «taisīt naudu», zināmā mēra ietekmējusi tā saucamo rūpniecības produkcijas stilizāciju. Te pie viena tiek risināti arī tīri estētiski uzdevumi, taču galvenais mērķis ir iegūt ekonomiskus labumus.

Radusies jauna nozare — rūpniecības produkcijas mākslinieciska konstruēšana. Radusies arī jauna profesija — mākslinieks konstruktors. Tagad rūpniecības produkcija sakusi apmierināt arī nemitīgi augošās patērētāju prasības attiecībā uz tās māksliniecisko noformējumu. Šajā ziņa ASV laikam gan ir paveikušas vairāk nekā citas kapitālistiskās valstis, tai skaitā arī Itālija un Anglija, kur šiem jautājumiem veltī lielu uzmanību.

Ar mākslinieciskās konstruēšanas jautājumiem Amerikas Savienotajās Valstīs sāka nodarboties vismaz pirms vairākiem gadu desmitiem.

Sīs specialitātes rašanās rītausmā, tas ir, apmēram pirms trīsdesmit gadiem, māksliniekus konstruktorus aicināja mākslinieciski noformēt jau līdz galam izprojektētu produkciju, bieži vien tad, kad jau bija paveiktas zināmas operācijas sērijveida ražošanas sagatavošanai. Sājā pirmajā periodā bija vērojami daudzi acīm redzami trūkumi. Galvenais no tiem bija tas, ka šis darbs prasīja prāvus papildu izdevumus, kuri nenovēršami bija jāizdara sakara ar konstrukcijas pārveidošanu pēc mākslinieku pieprasījuma. Tas prasīja arī lieku laiku. Bez tam ļoti bieži neizdevās radikāli izmainīt konstrukciju, lai būtu apmierināti visi, kas piedalās produkta projektēšanā un ražošanā.

Nakamajā posmā nodibinājās kārtība, kas Amerikas Savienotajās Valstīs un ari daudzās citās zemēs pastāv vēl līdz šim. Tagad izstrādājuma projektēšana jau pašā sakumā tiek organizēta, cieši sadarbojoties inženieriem un māksliniekiem konstruktoriem. Konstrukcijas izstrādāšanas ideja, protams, pirmām kārtam pieder inženieriem, kas to projektē. Taču māksliniekus konstruktorus iesaista projektēšanā agrīnajā stadijā. Tas dod iespēju novērst tās neērtības, kādas bija pirmaja periodā, un ļauj sasniegt ļoti labus rezultātus.

Pie tam, pirmkārt, stipri uzlabojas izstrādājumu estētiskās īpašības un preču konkurences spējas; otrkārt, uzlabojas izstrādājuma ekspluatācijas īpašības un iesaiņojums, kas ne vien padara to ērtāk transportējamu, bet arī ārēji pievilcīgāku; treškārt, samazinās ražošanas izmaksas un tātad palielinās peļņa.

Visus darbus, kas saistīti ar jauna produkta radīšanu un māksliniecisko konstruēšanu, Amerikas Savienotajās Valstīs tur stingrā slepenībā tik ilgi, kamēr produkcija tiek izlaista tirgū vai arī kad pienācis laiks to reklamēt.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir apmēram 200 māksliniecisko firmu, kas speciāli nodarbojas ar rūpniecības produkcijas noformēšanu. Bez tam lielu apvienību projektēšanas centriem ir savas spēcīgas mākslinieciskās konstruēšanas nodaļas. Piemēram, firmas «General Motors» tehniskajā centrā strādā 1200 speciālistu, kas nodarbojas ar automobiļu māksliniecisko konstruēšanu. Firmā «Ford» analoģiskā darbā 1959. gadā strādāja apmēram 400 cilvēku. Viņi ^strādā tehniskajā centrā labās telpās, un viņu rīcībā ir speciāla iekārta un darba rīki.

Firma «Ford Motors Company» nolēma uzcelt 1967. gadā papildus vēl vienu automobiļu modelēšanas ateljē ar nepieciešamajām palīgtelpām 12 tūkstošu m^2 kopplatībā. Par mākslinieciskās konstruēšanas jautājumiem izdod īpašu žurnālu, šajā jomā apmāca speciālistu kadrus. Rīko arī izstādes.

Kad mēs apmeklējām firmu «General Motors» un «Ford» tehniskos centrus, mums parādīja mākslinieku konstruktoru darbu, viņu izgatavotās mašīnu skices un modeļus, kuru ražošana jau bija sākta. Turpretim jaunos mašīnu modeļus mums neparādīja. Tā mēs vēl lieku reizi pārliecinājāmies, ka minētie dienesti ir slepeni. Firma «Ford» bija uzņēmusi speciālu reklāmas kinofilmu, kur bija parādīts, kā strādā mākslinieki konstruktori, veidojot automobiļa modeli. Sājā filmā bija pastāstīts, ka automobiļa konstrukcija tiek iecerēta vismaz 3 gadus pirms tā izlaides. Mākslinieki konstruktori pa lielākai daļai strādā aiz slēgtām durvīm. Mākslinieka konstruktora uzdevums ir pārvērst patēriņa priekšmetus par mākslas darbiem, kuru uzdevums ir padarīt skaistāku cilvēku dzīvi, bet galvenokārt panākt, lai jaunā prece tiktu pieprasīta.

Filmā bija parādīts, ka māksliniekam konstruktoram jābūt dažādām dotībām, jāprot iedomāties nākamā automo-hiļa vai citas mašīnas formu. Viņam vienlaikus jābūt gan sapņotājam, gan praktiķim, zināma mērā jāprot zinātniski pareģot. Viņam jāpārzina daudzi tehnikas, ķīmijas, radioelektronikas, metalurģijas un matemātikas jautājumi. Mākslinieks konstruktors cieši sadarbojas ar zinātni. Viņš bieži pievēršas zinātniskās pētniecības darbiem, lai sekmīgi atrisinātu radušās problēmas. Jauns automobilis, protams, rodas ne tikai mākslinieka konstruktora, bet arī lielas grupas citu speciālistu darba rezultātā, jo tikai veselai grupai speciālistu ir iespējams aptvert visas objekta puses un detaļas.

Māksliniekam konstruktoram jāzina, kādas perspekli-vas ir jaunu enerģijas veidu un jaunu materiālu izmantošanai automobiļu ražošanā, jāzina to mehāniskās īpašības, vai tos ir iespējams štancēt, izvilkt, metināt un krāsot, un daudz kas cits. Mākslinieks konstruktors nav diletants, bet cilvēks ar lielu erudīciju, cilvēks, kas prot izmantot visdažādāko nozaru zinātnes un tehnikas darbinieku pieredzi.

Jebkurā automobiļa projektēšanas posmā mākslinieks konstruktors cieši sadarbojas ar inženieru konstruktoru un tehnologu. Starp viņiem ir pastāvīgs kontakts, viņi var strīdēties un viņiem ir jāstrīdas,• šis tas jāpārtaisa, var būt desmitiem un simtiem reižu, kamēr uz papīra dzimst automobiļa modelis. Pēc tam modeli pēc karkasa izgatavo no māliem dabiskajā lielumā. Atsevišķu konstrukcijas elementu izgatavošanai lieto plastmasu un mīkstos metālus.

Ļoti rūpīgi izvēlas audumus vai citus polsterēšanas materiālus gan pēc tekstūras, gan pēc krāsām. Visas krāsas — kā ārējās, tā iekšējās — tiek saskaņotas.

Mākslinieki konstruktori specializējas: vieni izstrādā vispārējās formas, citi — vadības pultis, trešie izvēlas krasas, ceturtie izstrādā rokturus, pelnu traukus un cigarešu aizdedzināšanas ierīces, piektie izstrādā antenu un radiouztvērēju utt. Taču viņu darbībai ir kopējs mērķis — radīt jaunu mašīnu.

Šādu darbu mākslinieki konstruktori veic, arī radot cita veida produkciju: ledusskapjus, televizorus, radiouztvērējus, veļas mazgājamās mašīnas, šujmašīnas, telefona aparatus, pulksteņus, fotoaparātus, kinoaparātus un daudzas citas preces.

Pēdējos gados iezīmējies jauns posms. Tagad raksturīgs ir tas, ka mākslinieki konstruktori paši ieteic izgatavotajām firmām jaunus produkcijas veidus vai izlaižamas produkcijas modernizēšanu.

Amerikāņu speciālists rūpniecības produkcijas mākslinieciskajā konstruēšanā sabiedrības «Raymond Louis and William Snate» prezidents vada firmas darbību tieši šajā virzienā. Sīs firmas speciāla nodaļa pētī rūpniecības produkcijas pieprasījumu un pircēju psiholoģiju, apstrādā informāciju par visiem interesantiem izstrādājumiem, par kuriem ziņo pasaules prese. Tas ir savdabīgs šīs sabied-. rības idejiskais centrs. Tādā veidā radušās idejas, kas ir ekonomiski un tehniski pamatotas, konkrētās formās iemieso projektēšanas nodaļa. Kad var jau apskatīt izstrādājumā formas un novērtēt tā galvenās priekšrocības, to piedāvā ražotājai firmai. Ja ir panākta vienošanās, tad sākas kopējs darbs, lai izstrādātu projektu un to ieviestu ražošanā. Firma «Raymond Louis and William Snate» ir viena no vadošajām mākslinieciskajām firmām Amerikas Savienotajās Valstīs. Tā izstrādā projektus amerikāņu, Rietumeiropas un japāņu firmām un apkalpo 173 lielas sabiedrības. Tai ir savas filiāles Amerikas Savienotajās Valstīs — Čikāgā, Losandželosā un Sautbendā, Anglijā — Londonā, kā arī meitas uzņēmums Francijā («Tehniskās estētikas sabiedrība»). Firma nodarbojas ar rūpniecības produkcijas māksliniecisko konstruēšanu, veikalu un interjeru projektēšanu, kā arī ar iesaiņojuma projektēšanu un māksliniecisko noformēšanu.

Daži vārdi jāsaka par pašu Reimondu Lūisu. Viņš ir viens no tiem, kas ierosināja radīt jaunu — mākslinieka konstruktora profesiju un jaunu projektēšanas nozari ar nosaukumu «rūpniecības produkcijas mākslinieciskā konstruēšana». Reimonds Luiss ir vairāku ASV rūpnieku un zinātnisko biedrību biedrs, Cincinati universitātes goda doktors, Anglijas karaliskās mākslinieku biedrības īstenais loceklis utt.

Bostonas Modernās mākslas institūtā 1958. gada janvāri tika nodibināts projektēšanas problēmu pētīšanas centrs. Ši iestāde izstrādājusi tipveida programmu rūpniecības produkcijas noformēšanas speciālistu sagatavošanai. Sājā programmā, starp citu, teikts:

«Lai izprojektētu kādu izstrādājumu masveida ražošanai vai izgatavošanai nelielās partijās, māksliniekam konstruktoram labi jāzina, pirmkārt, izstrādājumu ekspluatācija, lai varētu palielināt un nevis samazināt tā pozitīvās

īpašības, otrkārt, materiālu īpašības. Viņam jāizvēlas un jāizlieto materiāli tā, lai pilnīgi izmantotu tiem raksturīgas īpašības, treškārt, jāzina ražošanas tehnoloģija. Projektam jābūt labi piemērotam ražošanas procesam. Ja projektētājs, izstrādājot produkcijas paraugus, ievēro visus šos trīs faktorus, tad rodas racionāli izstrādājumi, kuriem ir glīts ārējais izskats.»

Institūtā uzskata, ka jaunas un uzlabotas produkcijas un iesaiņojuma (tiklab rūpniecībā, kā arī amatnieku darbnīcās ražojamās) saprātīga mākslinieciskā konstruēšana ir ekonomikas attīstības priekšnoteikums.

Lielu uzmanību pelna priekšlikumi par nacionālu projektēšanas centru organizēšanu. To uzdevums ir

«1. Izpildīt savā ziņā kontrolorganizācijas funkcijas un veicināt pareizu projektu izstrādāšanu, iesaiņojuma uzlabošanu un grafiskā materiāla noformēšanu.

2. Pamudināt rūpniekus un citus komersantu aprindu pārstāvjus, amatniekus un valdības organizācijas efektīvāk izmantot māksliniecisko noformēšanu.

3. Apgādāt ar informāciju visus rūpniekus un amatniekus, kā arī vietējos speciālistus .šajā nozarē un palīdzēt tiem efektīvāk izmantot produkcijas noformēšanas iespējas.

4. Organizēt un sasaukt konferences, seminārus un apspriedes mākslinieciskās konstruēšanas jautājumos.

5. Organizēt rūpniecības produkcijas noformēšanai veltītas izstādes.

6. Izraudzīt māksliniekus konstruktorus rūpniecībai, kā arī valsts projektu un mācību programmu realizēšanai.

7. Reģistrēt māksliniekus konstruktorus, daiļamatnie-kus un arhitektus, kuri vēlas strādāt rūpniecībā un kuriem ir attiecīgas zināšanas, izglītība, pieredze un citas nepieciešamās īpašības.

8. Pamudināt mācību iestādes organizēt dažādus kursus mākslinieciskās konstruēšanas jomā (arī kvalifikācijas celšanas kursus) un ražošanas uzņēmumus mācību prakses apgūšanai.

9. Apgādāt projektētājus, māksliniekus, amatniekus un rūpniekus ar visu, kas nepieciešams mācībām un pētniecības darbu veikšanai rūpniecības projektēšanā.

10. Organizēt speciālistu apmaiņu, lai pētītu rūpniecības projektēšanu, noietu utt.

11. Noorganizēt bibliotēku, kurā būtu informācijas materiāli, paraugi, visdažādākie salīdzinošie dati un materiāli

par pētniecības darbiem mākslinieciskās konstruēšanas jomā.

12. Vākt informāciju par ieinteresētās valsts projektētāju, mākslinieku, amatnieku un sabiedrību sasniegumiem rūpniecības produkcijas noformēšanā, lai to izmantotu reklāmas nolūkā, izstāžu rīkošanai utt.»

No visa tā, kas teikts par tā saucamo māksliniecisko konstruēšanu, var secināt, ka neviena valsts, kurai ir sava rūpniecība, nevar iztikt bez tehniskās estētikas dienesta un ka mākslinieku konstruktoru sagatavošanai vajadzīgs daudz gadu.

Būtu maldīgi apgalvot, ka tēlotāja māksla Amerikas Savienotajās Valstīs eksistē tikai utilitārisma ietvaros. Savienotajās Valstīs ir arī īsti mākslas darbu cienītāji. Gandrīz katrā lielā pilsētā ir gleznotāju un tēlnieku darbu muzeji. Muzeju ir diezgan daudz. Pēc amerikāņu datiem, Savienotajās Valstīs ir vairāk nekā 700 muzeju, neskaitot mazos un maznozīmīgos. Visā visumā tiem ir pozitīva nozīme cilvēku audzināšanā un izglītošanā.

Ņujorkā ir speciāls abstraktās mākslas muzejs. Nesen tjka atvērts jauns šāda veida muzejs.

Ņujorkas vislielākajā mākslas muzejā — muzejā «Metropolitan» ir lieliska gleznu un skulptūru kolekcija, kuras darinājuši slaveni meistari: Rafaels, Ticiāns, Goija, Rembrants, Manē, Renuārs, Kurbē, Delakruā, Rodēns un daudzi citi. Tur ir amerikāņu mākslinieku zāle. Taču muzejā nav neviena krievu un padomju meistaru darba. To nav arī Vašingtonas, Bostonas, Filadelfijas, Klīvlendas un Čikāgas muzejos.

Liela daļa muzejos izstādīto gleznu agrāk piederēja vai arī tagad pieder privātpersonām, kuras tās dāvinājušas vai nodevušas pagaidu lietošanā. Jebkura muzeja darbība lielā mērā atkarīga no privātiem ziedojumiem. Ziedot līdzekļus drīzāk pamudina pašreklāma nekā vēlēšanās padarīt mākslu par visas tautas ieguvumu. Viss, kas ir dāvināts, parasti tiek saukts tā cilvēka vārdā, kurš to dāvinājis. Sevišķi bieži muzejos lasāmi Rokfellera, Forda un citu bagātnieku vārdi.

Firmas uzplaukumam un reklāmai šie dāvinājumi ir ļoti svarīgi. Bez tam jāsaka, ka bagātai firmai šādi ziedojumi nemaz neizmaksā tik dārgi. Amerikas Savienotajās

Valstīs pastāvošā nodokļu sistēma atbrīvo no aplikšanas ar nodokli to kapitālistu un akciju sabiedrību peļņas daļu, kuru izlieto ražošanas paplašināšanai vai izdevumiem, kas saistīti ar ziedojumiem un labdarību. Kapitālisti uzskata par izdevīgāku izdarīt skaistu žestu, ziedojot naudu kaut kādas sabiedriskās ēkas celšanai, uz kuras fasādes būs rakstīts viņa vārds, nekā vienkārši atdot šo naudu valstij nodokļu veidā.

Amerikāņu mākslas zinātnieki pazīst arī mūsu gleznotāju darbus. Daudzi amerikāņi cienī un saprot mūsu reālistisko mākslu, arī glezniecību. Padomju mākslinieku gleznas, kas bija eksponētas mūsu izstādē Ņujorkā (1959 gadā), guva lielus panākumus.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir dažas Nikolaja Rē riha gleznas. Tās izstādītas nelielā telpā, kur tās kopj viņa meistarības cienītāji un entuziasti. Šis muzejs tiek labi apmeklēts. Amerikāņi apgalvo, ka Rērihs nav krievu gleznotājs, jo viņš ilgi dzīvoja un strādāja Indijā. Pēc viņu domām, Rērihs drīzāk uzskatāms par internacionālu gleznotāju. Taču, lai kā tas būtu, viņš ir un paliek krievu gleznotājs. Entuziastu biedrībai, kas noorganizēja šo muzeju, ir emblēma: trīs apļi, kas cieši piekļaujas cits citam. Tie nozīmē pagātni, tagadni un nākotni. Tieši šai biedrībai amerikāņiem jāpateicas par to, ka Reriha gleznas atrodas Amerikas Savienotajās Valstīs un ka tās var apskatīt mākslas darbu cienītāji.

Labus darbus radījuši tādi ASV gleznotāji kā Vinslovs Homērs — XIX gadsimta gleznotāju reālistu pārstāvis, un mūsdienu izcilais reālistiskās glezniecības pārstāvis un grafiķis Rokvels Kents. Kā zināms, Kents uzdāvināja Padomju Savienībai savu darbu kolekciju. Tie guva labus panākumus mūsu zemē. Tiklab formas, kā arī satura ziņā tie ir tuvi un saprotami padomju cilvēkam, lai gan tajos attēlota cita dzīve.

Amerikas Savienotajās Valstīs, protams, ir arī citi mūsdienu progresīvie mākslinieki, bet viņu darbi muzejos nenokļūst. Viņu gleznas gandrīz neviens nepazīst. Viņu māksla kapitālisma apstākļos nevar kalpot tautai un cilvēcei. Daži no tiem spiesti ķerties pie jebkura darba, daudzi seko modei un nodod savu talantu biznesa kalpībā.

Pazīstamais amerikāņu gleznotājs Džeimss N. Rozen-be.rgs par savām gleznām izteicās šādi: «Manas ainavas

man bija kā «lidojošie paklāji», ar kuriem es aizlidoju no šīs pasaules, kas ir saindēta ar bailēm, naidu un mantrausību, uz prieka un skaistuma valstību.»

Par dažāda veida tā saucamo abstrakto glezniecību jāsaka, ka šādu darbu izstādes parasti ir maz apmeklētāju un tie paši cenšas neuzkavēties abstrakcionistu zālēs.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir labi dabas zinātņu vēstures muzeji. Sevišķi vērtīgs ir Ņujorkas muzejs. Zinātnieki un mākslinieki ir krietni papūlējušies, izgatavojot eksponātus, kuri ir vienlīdz vērtīgi tiklab skolēniem, kā arī pieaugušajiem. Šis muzejs ir nenovērtējams palīglīdzeklis dabas zinātņu vēstures studēšanai. Tā izveidošanā ir strādājuši cilvēki, kas pazīst pedagoģisko zinātni. No šā muzeja negribas aiziet.

Labs ir Čikāgas zinātnes un rūpniecības muzejs. Te uzmanību saista vācu zemūdene ar diezgan lielu tonnāžu. Pa šo zemūdeni var staigāt un ļoti sīki iepazīties ar tās uzbūvi. Var apskatīt gandrīz visus mehānismus un aparātus. Zemūdene tika atņemta vāciešiem otrā pasaules kara laikā. Toreiz tā bija viena no vismodernākajām. Lai gan šāds eksponāts ir ļoti liels un neparasts, amerikāņiem to ir izdevies labi izvietot, tā sakot, iekļaut muzeja ekā. Zemūdene vienmēr saista daudzu apmeklētāju, it īpaši jaunatnes uzmanību.

Muzejā ir teicami sakomplektēts nodalījums, kas veltīts zinātnei par izotopiem, un daudz kas cits. Muzejs aizņem milzīgas telpas, kur izstādīti dažādi, parasti strādājoši eksponāti. Daudzas firmas reklāmas nolūkā nodod muzejiem eksponātus bez maksas.

Vasarā, kad Ņujorkā ir ļoti karsts un mitrs, bet dzīvoklī nav gaisa kondicionēšanas ierīces, var labi nosnausties vēsa, mājīgā un tumšā kinoteātrī, ko gados vecākie amerikāņi labprāt dara. -

Taču ne katrs amerikānis sev var atļauties šādu greznību. Kinoteātru biļetes, nemaz jau nerunājot par teātru biļetēm, ir diezgan dārgas. Pārrēķinot naturālajā izteiksmē, par šo naudu var nopirkt divus pārus sieviešu kaprona zeķu.

Vienkāršie amerikāņi ar interesi noskatās mūsu kinofilmas, īpaši dokumentālās.

Amerikāņu kinorūpniecības citadele — Holivuda jopro-

jām izlaiž milzīgu daudzumu kinofilmu. No Holivudas pastāvēšanas vēstures ir zināmi tās labākie radoša darba un drosmīgu eksperimentu periodi, kad studijās strādāja labi aktieri, mākslinieki un režisori.

Tagad Holivuda galvenokārt ražo kinofilmas, kas slavina «amerikānisko dzīves veidu» un individuālo uzņēmību. Ar Holivudas palīdzību uz ekrāniem parādījās un joprojām tiek demonstrētas slavenās kovboju un gangsteru filmas. Taču pats raksturīgākais Holivudai ir tas, l<a tā producē kinofilmas tāpat, kā tiek ražotas mašīnas, bāzējoties uz standartizāciju un plūsmas ražošanu, gandrīz vai strādājot uz konveijera.

Holivudas arēnā norisa cīņa starp dažādām strāvām, kas atspoguļoja notikumus valstī un pasaulē. Daudz kas ir iespiedies atmiņā, gan labs, gan slikts, gan spilgts un bāls, gan talantīgs un viduvējs. Vislielāko iespaidu atstāj uzņemšanas tehnika, studiju rūpnieciskais aprīkojums, kā arī kinofilmu uzņemšanas ātrums. Tehnika dod iespēju dažās sekundēs «izraisīt» vētru džungļos un tūlīt pat to savaldīt. Holivuda ir vesela rūpniecības pilsēta, kur uzstādīta moderna iekārta un ir augsta darba organizācija. Tas viss samazina laika izlietojumu un izdevumus kinofilmu ražošanai un galu galā dod ievērojamu peļņu.

Dekorāciju izgatavošanā plaši izmanto zinātnes un tehnikas sasniegumus. Starp citu, tiek izmantoti milzīgi vairogi, kas izveidoti no fotofilmas, uz kuras fotogrāfiskā ceļā tiek uzņemts vai arī uzzīmēts kāds attēls. Attēlu pēc tam apgaismo.

Ar kinoteātriem stipri konkurē televīzija, it īpaši krāsainā, jo strauji tiek uzlabota tās tehnika. Tiesa gan, krāsainā televīzija vēl nav kļuvusi masveidīga, bet tā arvien vairāk un vairāk piesaista vidusmēra amerikāņus. Pagaidām nopietns šķērslis, kā jau minējām, ir krāsaino televizoru pārmērīgi augstās cenas. Lai gan Ņujorkas televīzijas centra speciālisti jau 1957. gadā paziņoja, ka nākamajā gadā krāsainās televīzijas pārraides paredzēts palielināt līdz 60% no visām pārraidēm, tomēr šāds līmenis vēl nebija sasniegts pat 1966. gadā.

Lai gan radio sakarā ar televīzijas progresu ir zināmā mērā zaudējis to lomu, kāda tam bija pirms dažiem gadiem, tas joprojām vēl ir populārs. Tagad lielu un smagu labas kvalitātes radiouztvērēju vietā cenšas iegādāties kaut vai vidēju televizoru un turklāt arī nelielu tranzistoru

radiouztvērēju. Pastaigājoties vai kādā citā veidā atpūšoties, amerikāņi nereti izmanto kabatas radiouztvērējus. Lielākai daļai automobiļu ir tranzistoru radiouztvērēji. Tiek veikti eksperimenti, kuru mērķis ir uzlabot automobiļos iemontējamos televizorus.

Amerikāņiem patīk mūsu mākslinieku, it īpaši dejotāju viesizrādes. Viņi ir iecienījuši Čaikovska, Rahmaņinova, Prokofjeva un Sostakoviča mūziku, kā arī mūsu izpildi tājus — dziedoņus, vijolniekus un pianistus. Viņu uzmanību saista arī Eiropas komponisti un izpildītāji, it īpaši itāliešu.

Amerikāņu utilitārā pieeja mākslai un cilvēku vajadzībām noved pie tā, ka māksla zaudē savu garīgo saturu un cilvēciskumu. Klasisks piemērs šajā ziņā ir tā saucamā dodekakofoniskā mūzika, kas balstās uz stingra matemātiska aprēķina. Tajā vairs nav ne harmonijas skaistuma, ne dabiskā ritma, nedz arī tā, kas ir īstas mūzikas galvenā vērtība. Daudzi amerikāņi labprāt klausās nopietno mūziku. Viņi klausās arī ērģeļu mūziku, kuru tiem sniedz galvenokārt katoļu baznīca. Teicami skan Bosto-nas simfoniskais orķestris. Tā repertuārā ir klasiskā mūzika. Man bija izdevība vairākas reizes noklausīties šā orķestra koncertus, un jāsaka, ka zāle katru reizi bija pilna ar cilvēkiem, kuri prot cienīt īstu mūziku.

Zinātnes, mākslas un rūpniecības savstarpējā iedarbība ASV apstākļos ir pretrunu un savdabīguma pilna. Taču te nav mazums pamācoša. Varbūt zinātnē un mākslā ir pārāk daudz utilitārā. Taču grūti apgalvot, ka tas ir slikti visos gadījumos. Zīmējumus izšuvumiem taču izgatavoja arī slavenie krievu gleznotāji Poļenovs, Vasņe-covs, Vrubels un pat Repins. Un pēc šiem zīmējumiem tika darināti izšuvumi Smoļenskas un Maskavas apgabalā. Savu daļu racionālā var atrast un radoši izmantot arī mušu apstākļos.

DZĪVES VEIDA IEZĪMES

Sabiedriskā esamība noteic ... apziņu.

K- Markss

Amerikāniskā dzīves veida izveidošanos stipri ietekmēja amerikāņu kapitālisma īpatnības un Amerikas Savienoto Valstu tapšanas un attīstības vēsture.

Atcerēsimies, ka šīs tagad visvarenākās kapitālistiskās valsts rašanās saistīta ar amerikāņu tautas revolucionāro ciņu par savu brīvību un neatkarību XVIII gadsimtā, pret tā laika koloniālismu. Mūsdienu amerikāņi nereti ar skaudību atceras tos laikus, kas bija pilni atbrīvošanās cīņas varonības un patosa.

Amerikāņi ir stipra, uzņēmīga, vīrišķīga un neatlaidīga tauta. Viņu čaklums pelna vislielāko uzslavu un cieņu. Amerikāņi neaizmirst Franklina vārdus, kurus viņš teicis savam dēlam: «Tu redzi cilvēku, kurš cītīgi veic savu darbu? Viņš apsteigs karaļus.»

Darba mīlestība patiešām ir iesūkusies amerikāņu miesā un asinīs. Taču, neraugoties uz to, daudziem jo daudziem no viņiem nav izdevies «apsteigt karaļus». Tas it īpaši sakāms par tiem ASV pilsoņiem, kurus kapitālistiskās sabiedrības likumi piespiež stāvēt garās rindās pēc zupas bļodiņas, proti, par bezdarbniekiem. Ne sevišķi palīdz darba mīlestība arī tiem miljoniem amerikāņu, kurus piemeklējis rūgtais liktenis, proti, kuri dzimuši vienā no nēģeru, puertorikāņu vai citu «otrās šķiras cilvēku» kvartāliem.

Daudzi strādājošie amerikāņi ar rūgtumu atceras arī sava prezidenta Ābrama Linkolna vārdus: «Darbs ir augstāks par kapitālu un pelna lielāku uzmanību.»

ASV vēsture ir pretrunu pilna. Pasludinātā buržuā-

ziskā republika ilgu laiku pacieta atklātas, ne ar ko ne« maskētas verdzības pastāvēšanu.

Cerēdami uz labaku nākotni, cilvēki ar dažādu ādas krāsu pulcējās zem jaunas republikas karoga, un tomēr viņi līdz pat šai dienai nav atraduši ceļu uz īstu draudzību sava starpā. Pamatiedzīvotāji — indiāņi, kuru kādreiz bija vairāk nekā viens miljons, gandrīz pilnīgi tika iznīcināti. Tagad viņus demonstrē izstādēs un rāda tūristiem. Arī nēģeru stāvoklis nav labāks. Vēl līdz šai dienai vērojamas barbarisma un verdzības paliekas.

Jauno kontinentu par godu slavenajam itālietim Ame-rīgo Vespuči nosauca par Ameriku. «Un mēs tagad lietojam šo vardu, skanīgo, vieglspārnaino vārdu «Amerika», kuru rotaļīgā spēlē palīdzēja izdomāt nejaušs gadījums, ka pašu par sevi saprotamu, vienīgi iedomājamo un vienīgi pareizo,» teica izcilais austriešu rakstnieks Stefans Cveigs.

Sī pati «vieglspārnainā Amerika», iesēdusies kapitālisma ratos, kuros turklāt iejūgta Eiropas pieredze, ļoti strauji attīstīja rūpniecību un transportu, lauksaimniecību un tirdzniecību.

Izveidojās jauna amerikāņu nācija, kura piespieda runāt angliski visus franču, vācu, holandiešu, spāņu un citus emigrantus.

Amerikāņi ir aktīva nācija. Atbraucēji no citām zemēm ir cilvēki ar visdažādākām īpašībām, sākot ar noziedzniekiem, kas izbēguši no tiesu vajāšanas, un beidzot ar talantīgiem zinātniekiem, sākot ar mantrausīgiem zelta meklētajiem un beidzot ar skopiem garīdzniekiem. Uz Ameriku brauca gan rūpnieki, gan tirgotāji. Taču visvairāk uz turieni brauca nabadzīgi ļaudis, kuriem nebija nekas cits ka tikai muskuļi un dedzīga vēlēšanās ieņemt cilvēka cienīgu vietu uz zemes. Daudz drosmīgu un uzņēmīgu cilvēku apmetās uz dzīvi jaunajā, neapdzīvotajā kontinentā. Tas viss veicināja jaunās valsts strauju attīstību.

Neparasti straujo izaugsmi un bagātību uzkrāšanos Amerikas Savienotajās Valstīs veicināja arī citi cēloņi. Pirmais pasaules karš (1914.—1918. g.), kas kā postoša viesuļvētra plosījās Eiropā, atnesa amerikāņiem milzīgas bagātības. Sājā karā ASV faktiski piedalījās tikai simboliski, galvenokārt ka ieroču un kara materiālu piegādātājas. Otrais pasaules karš (1939.—1945. g.) prasīja no Sa-

vienotajām Valstīm daudz lielākas pūles. Toties bagātību pieplūdums Amerikas Savienotajās Valstīs bija vēl lielāks.

Runājot par karu, jāiegaumē, ka pašreizējā amerikāņu paaudze to nemaz tā īsti nav redzējusi. Tāpēc viņu spriedelējumi par karu daudzējādā ziņā ir primitīvi un ļoti bieži ir tāli no īstenības.

Vai tad mūsdienu amerikānis zina, kas ir bumba, kura nomesta no lidmašīnas uz pilsētu vai ciemu, ielaužas mājā kā nelūgts viesis un tur aprij visu dzīvo? Viņam nevarēja iespiesties atmiņā bērna kliedziens, kas mirst pie jau atdzisuša mātes līķa krūts. ASV nepiedzīvoja drausmīgos pilsētu un ciemu postījumus un milzīgos cilvēku upurus.

Amerikas Savienotajās Valstīs nekur nav redzamas drupas. Tur nav arī brāļu kapu, kaut gan ir Nezināmā kareivja kaps. Tur nav redzamas kara cirsto brūču rētas, jo karš plosījās kaut kur tālumā un pašai valstij nenodarīja nekādus nopietnus zaudējumus. Karš neskāra ASV teritoriju.

Par karu var izlasīt simtiem vislabāko gramatu, tūkstošiem žurnālu un laikrakstu rakstu, noskatīties desmitiem kinofilmu un lugu, noklausīties aculiecinieku stāstījumus, dziļi izstudēt vēsturiskos materiālus, ielūkoties gleznās un apskatīt tēlnieku darbus, vērot citu cilvēku rūgtās asaras, nenobirdinot savas, cilvēki ar visbagātāko fantāziju var iztēloties visvisādas kara šausmas, taču līdz galam izprast kara īsto ļaunumu un šausmas var tikai tas, kas to ir pārdzīvojis, kas visu redzējis savām acīm, kas ar visu sirdi ir izjutis tā nodarīto postu.

Daudzas reizes man bija izdevība pārliecināties, ka lie-lum lielais vairākums amerikāņu nepazīst un nav izjutuši īstās kara šausmas. Bet mūsdienu cilvēka apziņas veidošanai, viņa domu, rīcības un dzīves veida izveidošanā tam ir liela nozīme. Tas ir ļoti svarīgi tiklab vienkāršajam amerikānim, kā ari liela vēriena biznesmenim.

Nevar teikt, ka ASV vispār būtu maz karojušas. Drīzāk otrādi. Laikā no 1776. līdz 1900. gadam ASV izcīnīja 114 karus. Taču šie kari, izņemot cīņu par neatkarību pret angļu kolonizatoriem, tika izcīnīti pret koloniālajām tautām, kas bija slikti apbruņotas un vēl sliktāk organizētas. Tie bija kari, kuros stiprais iznīcināja vājo. Šis apstāklis deva Amerikas Savienotajām Valstīm iespēju savas pastāvēšanas laikā palielināt savu teritoriju

komerciālus mērķus. Gozējoties Vidusjūras pludmalē vai jūsmojot par Venēciju un tās kanāliem, apskatot Luvras muzeju Parīzē vai Borgēzu pili Romā, viņu neatlaidīgi vajā domas par biznesu.

Ēģiptiešu sfinksas un piramīdas atgādina viņam par savas eksistences nīcīgumu, par viņa pārmērīgās alkatības un mantrausības bezmērķīgumu. Viņa smadzenes spēj izdarīt pat lirisku atkāpi, viņš var pat sentimentāli nopūsties, bet tā ir īslaicīga parādība. Atliek tikai biznesmenim dzirdēt sarunas par naudu, un viņš nevaldāmi traucas tajā virziena, kur ož pēc peļņas.

Kad viņš aplūko Leonardo da Vinči vai Ticiāna gleznas, viņam sakāpj kaklā aizkustinošu jutu kamols. Bet talak par to biznesmenis neiet. Izmeklētas pusdienas tādu pašu draugu — biznesmeņu lokā, kāds ir viņš pats, atgriež viņu reālajā dzīvē, un viņš atkal sāk meklēt bagātības iegūšanas ceļus.

Amerikāņu biznesmenim visraksturīgākais ir nemitīgs darbs, lai iegūtu dolārus. Kārām acīm, veiklām rokām un žiglām kājām viņš visur ložņā, meklējot dolārus. Biznesmenis nekļūdīgi jūt dolāru smaku visur, un tas zināmā mērā pat ir talants.

Šādos apstākļos arī vienkāršais amerikānis, strādnieks, kalpotājs un fermeris, kuram nav sava kapitāla, bieži vien ir stipri saindēts ar vēlēšanos iegūt dolārus, noguldīt tos bankā, nopirkt akcijas utt., lai gūtu peļņu. To izmanto visu sugu kapitālisti, attīstot un stimulējot šādu psiholoģiju. Viņi izdomā daudz dažādu paņēmienu, kā novērst vienkāršā amerikāņa uzmanību no vispārcilvēciskām problēmām, novērst strādnieka domas no viņa šķiriskajām interesēm un ievirzīt viņu mantrausības ceļā. Kapitālisti neatlaidīgi un prasmīgi ieaudzina strādniekam vēlēšanos iegādāties dažas sīkas akcijas, lai iepotētu viņam domu, it kā' ari viņš būtu kļuvis par tā uzņēmuma pajas īpašnieku, kur viņš strādā. Tādējādi viņi mēģina to piespiest noticēt kapitālistiskās sistēmas progresīvajai lomai.

Kapitālistiskās Amerikas apstākļos naudas spēks nav jāpierāda. To visi zina. Amerikāņu biznesmenis ļoti izbrīnītos, ja viņš dzirdētu pretējas domas. Vēl vairāk, viņš šādu domu īpašnieku uzskatītu par nenormālu vai vismaz aprobežotu cilvēku.

Naudas hipnoze nekur nav tik stipra kā Amerikas Savienotajās Valstis. Bostonā pie kāda juvelieru veikala man

gadījās redzēt šādu ainu. Spilgti apgaismotais skatlogs bija sapulcinājis neparasti lielu pūli. Skatloga abās pusēs stāvēja līdz zobiem apbruņojušies polismeņi. Aiz diezgan pieticīga izmēra spoguļstikla uz dažādu toņu tumša samta bija izliktas vērtslietas un briljanti. Tur bija ari pulkstenis, kas maksāja 5 tūkstošus dolāru, lai gan ļoti labs pulkstenis maksā tikai 50 dolāru, bet parastie pulksteņi — 15—20 dolāru. Vērtslietu apburtā publika dežurēja pie skatloga līdz vēlai naktij. Šādas demonstrācijas parasti rīko reklāmas nolūkos. Šajā ziņā amerikāņi ir ļoti atjautīgi.

Mans angļu valodas skolotājs vienmēr brīnījās, ka krievi nevar ātri iegaumēt angļu vārdus «money» (nauda), «price» (cena) un «profit» (peļņa). Jautājumi, kurus.skolotājs man uzdeva treniņa nolūkā, vienmēr bija saistīti ar pirkšanu un pārdošanu, nabadzību un bagātību, naudu un bankām.

Lai iegūtu naudu, amerikāņu biznesmeņi netaupa pūles, viņi izgudro, meklē jaunus ceļus, kā piekļūt naudas maisam. Man ir zināmi kāda jau pietiekami bagāta amerikāņa, mistera Dž. Kreimera projekti. Viņš ir viens no spilgtākajiem komersantu aprindu pārstāvjiem, kurus neremdināma iedzīvošanās kāre spiež meklēt arvien jaunus un jaunus peļņas iegūšanas avotus. Viņš ieteica būvēt kuģus, kas var uzreiz pārvadāt 6000 pasažieru par lētu tarifu. Misters Dž. Kreimers uzskata, ka lielākā daļa cilvēku, kas ieceļojuši Amerikas Savienotajās Valstīs, vienmēr sapņo par iespēju apmeklēt savu «veco dzimteni» Eiropu, bet nevar šo vēlēšanos piepildīt tāpēc, ka šāds ceļojums ir ļoti dārgs. Visus savus plānus Dž. Kreimers iztēlo kā cenšanos attīstīt sakarus starp cilvēkiem, celt kultūru un nostiprināt mieru. Šis plans netika īstenots. Konkurenti darīja visu nepieciešamo, lai nepieļautu šādu kuģu būvi.

Amerikāņu serviss tiek organizēts zem karoga, uz kura spilgti mirdz dolāra emblema. Protams, nopelnīt naudu var tikai tad, ja klients ir apmierināts ar viņam sniegtajiem pakalpojumiem. Amerikāņu biznesmenis cenšas īstenot un īsteno principu: ņemt no klienta vairāk, nekā viņam izmaksājuši sniegtie pakalpojumi, radikāli samazināt ar apkalpošanas organizēšanu saistītos izdevumus, paplašina! tās apjomu un reizē ar to arī palielināt savus ienākumus. Amerikāņu bizness mīl, ka to ieinteresē ar iespēju iegūt peļņu. Bet, ja peļņa ir nodrošināta, tad klienta

apkalpošana tiek organizēta augstā līmenī. Dzīve sniedz bezgala daudz piemēru par šo tematu.

Nemitīgi uzlabojas patērētāju apgāde ar šķidro gāzi. Mazo balonu vietā, kuru tilpums nebija pietiekams un tāpēc tie bija bieži jāapmaina, lai no jauna piepildītu, tagad lieto liela izmēra balonus, kuri nav jāuzpilda 5—6 mēnešus. Balona skaitītājs precīzi parāda, cik daudz gāzes ir izlietots, un dod iespēju laikus to apmainīt pret jaunu. Ir organizēta arī šo balonu piepildīšana uz vietas no liela tilpuma cisternautomobiļa, kam ir ierīce šķidrās gāzes pārsūknēšanai. Tūristu pārgājienos var izmantot ļoti mazus, burtiski, kabatas tipa gāzes balonus.

Uz ASV dzelzceļiem pasažieris, kurš iekāpis vilcienā bez biļetes, to var iegādāties pie kontroliera vai vagona pavadoņa, samaksājot par pakalpojumu zināmu summu pēc noteiktā tarifa. Kontrole ir stingra, bet naudas sodi netiek uzlikti.

Guļamvagonā var gulēt arī pēc vilciena pienākšanas galapunktā, ja tas pienāk naktī vai ļoti agri no rīta. Tas tiek darīts tāpēc, lai neradītu pasažieriem neērtības un lai viņus ieinteresētu izmantot tieši šā dzelzceļa pakalpojumus.

ASV dzelzceļu kasu vienkāršums un operativitāte ir parasta parādība. Zema lete, ērts plauktiņš, nav nekāda loga vai nožogojuma. Izkārts tikai parastais dzelzceļa paziņojums, līdz kādām stacijām pārdod biļetes.

Aerodromos, ja lidmašīna pienākusi lietainā laikā, pasažierim izsniedz lietussargu, lai viņš varētu aiziet līdz lidostai. Tas pats tiek darīts arī tad, ja pasažieru iekāpšana lidmašīnā notiēk lietainā laikā. Arī bankās tiek sniegts šāds pakalpojums, lai klients varētu aiziet līdz automobilim.

Pagaidām vēl ir maz tādu lidostu, kur ierīkotas segtas izejas iekāpšanai lidmašīnā, tomēr tādas jau ir. Jūs varat iekāpt lidmašīnā, neredzēdami debesis. Uz tām var paskatīties tikai pēc tam, kad esat iekāpuši lidmašīnā. Tagad ir speciāli autobusi aerodromu apkalpošanai. Tiem ir izbīdāms tilts-platforma, pa kuru pasažieri var nokļūt tieši lidmašīnā, nekāpjot pa parastajām kāpnēm.

Aviācijas sabiedrība TWA reklamē, ka tās lidmašīnās demonstrē kinofilmas. Skaņu var noklausīties ar austiņām, pie tam viegli var noregulēt skaļumu. Ceļā no Ņujorkas uz Kaliforniju pasažieris var noskatīties, protams, par

maksu, 2—3 kinofilmas. Citas aviācijas sabiedrības izdara mēģinājumus uztvert un parādīt lidmašīnā televīzijas pārraides.

1968. gada aprīlī, kad es no Ņujorkas atgriezos Eiropā, aviosabiedrības KLM lidmašīnā demonstrēja krāsainu kinofilmu. Skaņu pārraidīja pa austiņām par īpašu maksu Protams, filmas saturs bija tīri izklaidējošs. No rīta, kad lidmašīna tuvojās Amsterdamai, pasažieriem izsniedza anketas ar jautājumiem, vai filma viņiem patika u. tmi. Tā sakot, kompleksa apkalpošana. Šāda parādība vērojama arī citās servisa iestādēs.

Frizētavās ir vesela servisa elementu kombinācija. Šeit jūs varat ne tikai apgriezt matus un noskūties. Tajā pašā laikā, kad frizieris jums noziež ar ziepju putām vaigus, bārdu un lūpas un ar drošu roku noskuj tikko izdīgušos rugājus, apavu tīrītājs jums nospodrina kurpes un manikīre darbojas ap jūsu rokām. Ikviens no viņiem veic savu darbu pēc sen izstrādātas tehnoloģijas. Sim nolūkam viņu rīcībā ir attiecīga iekārta un darba rīki. Frizētavu krēsli dod iespēju noskūt klientu guļus stāvoklī. Apavu tīrītājs tikpat veikli prot rīkoties arī ar grīdas suku, kad viņš uzkopj telpu. Nospodrinātie apavi spīdēs veselu mēnesi vai pat divus mēnešus, ja citi jums tos nenobradās. Apavus nomazgā, no tiem notīra dubļus, tos ieziež ne vien ar parasto krēmu, bet arī ar impregnējošu šķidrumu un spodrināšanas ziedi. Vārdu sakot, kurpju spīdošā virsma ilgi uztur tīrītāja prestižu un, protams, pasargā no bojāšanās apavus.

Amizantu ainu dažkārt var novērot vēlu vakarā, kad dažos veikalos sāk pārkārtot skatlogos izliktos sieviešu apģērbus. Tur redzami kailu sieviešu manekenu pūļi, guļ kaudzēs sakrautas manekenu kājas, rokas, galvas un vidukļi, gaidīdami savu kārtu, kad tie tiks ietērpti jaunu fasonu naktskreklos un zeķubiksēs, elegantās kleitās un zeķēs, kad tiem tiks uzliktas cepures un krūšturi. No rīta visi manekeni būs pilnā .kaujas gatavībā, lai dotos cīņa par peļņas iegūšanu savam īpašniekam.

Amerikāņu tirgotāji neignorē arī suvenīru tirdzniecību, kuri paredzēti dažādai gaumei un pirktspējai. Amerikas Savienotajās Valstīs neviens nebrīnās, ja suvenīri ir bezgaumīgi un frivoli. Kā piemēru var minēt guļošas sievietes figūru, kas izgatavota no plastmasas. Sievietes krūtīs

ir pipari, bet galvā — sinepes. Jauka lietiņa pusdienu galda rotāšanai, vai ne?

Arbūzus un melones pēc pircēja vēlēšanās pārdod veselus vai sagrieztus gabalos. Katrs gabals ietīts celofānā, caur kuru var apskatīt arbūzu vai meloni. Lai gan garšas ziņā tie nav labāki par mūsu arbūziem un vēl jo mazāk par melonēm, taču sliktus augļus man nekad negadījās nopirkt.

Dažās ASV lielpilsētās ir laba kārtība taksometru izmantošanā. Kad pienāk vilciens, stacijas laukumā iznāk daudz atbraukušo cilvēku, kuriem vajadzīgs transports. Taksometru netrūkst, to ir daudz, bet pie iekāpšanas tajos jāievēro noteikta kārtība. Lai zinātu savu rindu, pasažierim, kurš vēlas braukt ar taksometru, jāpieiet pie automāta un jānoplēš talons ar kārtas numuru. Ar to pilnīgi pietiek, lai viens regulētājs varētu uzturēt kārtību milzīgajā cilvēku masā.

Arī tas ir apkalpošanas elements. Varētu domāt, ka šis pasākums nedod ienākumus dzelzceļa īpašniekiem, jo taloni pasažieriem tiek izsniegti bez maksas, bet automāta ekspluatācija prasa zināmus izdevumus. Taču labā apkalpošana pievelk vairāk pasažieru un galu galā dod dzelzceļam peļņu.

Ņujorkā un citās lielpilsētās gandrīz nemaz nav taksometru stāvvietu. Tie vienmēr atrodas kustībā. Lai brauktu ar taksometru, atliek tikai apturēt jebkuru no taksometriem, kas traucas pa ielu. Tomēr ir arī neliels skaits dārgāku taksometru, kurus var izsaukt tikai pa telefonu. Parasti tie ir augstas klases automobiļi.

Maksimālās slodzes stundās ekspresautobusiem ir četras reizes mazāk pieturu nekā parastajā laikā. Tādā veidā amerikāņi mēģina mazliet atslogot šo periodu. Lai gan viņiem pagaidām izdodas tikai aizkavēt pārslodzes pieaugumu pasažieru pārvadāšanā, taču šis pasākums dod pozitīvus rezultātus.

Dažas apkalpošanas fineses pamatojas uz cilvēka psiholoģijas rūpīgu studēšanu. Te tiek ņemts vērā viss: cilvēka materiālais stāvoklis, vecums, dzimums, profesija, izglītība u. c. Vienalga, vai jūs atrodaties vienkāršā kafejnīcā vai vislepnākajā restorānā, viesmīlis jums nekad nepasniegs rēķinu, kamēr jus nebūsiet pabeidzis savu maltīti, un nekad ne citādi, kā noliekot rēķinu ar mugurpusi

uz augšu, lai tajā rakstītie skaitļi nesabojātu jūsu garastāvokli.

Amerikāņu tirgotājs labi pazīst pircēja psiholoģiju. Viņš ļoti labi saprot, ka pats galvenais ir pirmais iespaids, ko atstāj prece un cena. Šajā nolūkā visā pilnībā tiek izmantots skatlogs un prasmīgs preču izvietojums veikalā.

Bagātniekiem iekārtoti dārgi, grezni restorāni. Šeit par viesmīļiem strādā tikai vīrieši, kas vienmēr ir rūpīgi no-skuvušies, tērpušies formas tērpā vai pat smokingā, ar sniegbaltiem virskrekliem un «tauriņa» kaklasaitēm, ar baltiem cimdiem un lieliski nospodrinātām kurpēm ar mīkstām zolēm, kas ļauj tiem klusu staigāt. Ēšanai šādos apstākļos, kad neviens nekur nesteidzas, dažkārt nepietiek pat divu stundu. Pat vislepnākajos restorānos pasniedz veselus cepeškrāsnī ceptus kartupeļus. Kartupeļi, kas ietīti «sudraba» vai «zelta» folijā ar krustenisku iegriezumu sānos, ir garšīgi un patīkami smaržo.

Kad pasniedz ceptos kartupeļus, nāk prātā dzimtā zeme. Pēc veca paraduma gribas paņemt kartupeli rokās, to saspiest un pārlauzt uz pusēm, uzkaisīt sāli un iebāzt mutē. Bet tādos apstākļos, kad pie galda stingri jāievēro uzvedības noteikumi, jūs esat spiests lietot attiecīgus galda piederumus.

Mazturīgiem ļaudīm paredzētajos uzņēmumos viss ir daudz vienkāršāks: gan tērpi, gan ēdieni. Toties tur viss ir daudz lētāks un prasa mazāk laika. Mazturīga cilvēka plānais maks neļauj plaši izvēlēties ēdienus. Viņam galvenais ir paēst.

Jebkurā ēdināšanas uzņēmumā ēdienu karte ir iespiesta tipogrāfijā uz laba papīra katrai dienai, bieži vien ar reklāmās rakstura ilustrācijām.

Lepnajos restorānos tas viss tiek darīts teicami un efektīgi. Apmeklētāju visur sagaida zāles pārzinis, kura pienākums ir sasveicināties ar klientu, ierādīt viņam vietu, pasniegt ēdienu karti un atsūtīt viesmīli, kas viņu apkalpos.

Starp citu, jāsaka, ka restorānu apmeklēšanu Amerikas Savienotajās Valstis uzskata par labu tradīciju. Uz restorāniem iet veselām ģimenēm, ar draugiem, ja ir nauda. Tur nav iereibušu, un tie nevar sabojāt garastāvokli citiem. Bieži vien dara tā: viesus mājas pacienā ar vīnu un viskiju un pavisam viegliem uzkožamiem, bet

pusdienot ved uz restorānu. Tas atvieglo namamātes stāvokli un, kļūstot par paradumu, sagādā patīkamus brīžus visiem, arī viesiem.

Runājot par apkalpošanu, nevar nepievērst uzmanību tam, ka Amerikas Savienotajās Valstīs ir ļoti maz mājkalpotāju. Izdevīgāk ir izmantot dažādu veikalu, darbnīcu, restorānu, kafejnīcu u. c. uzņēmumu pakalpojumus, kā arī speciālu iekārtu darbam virtuvē un dārzā, dzīvokļa uzkopšanai, apkurināšanai utt. Ģimeņu vajadzībām tiek piedāvāti plašā izvēlē dažādu gaļas, zivju, labības, dārzeņu un augļu pusfabrikāti, kuri bieži vien ir tikai jāuzsilda vai jāatdzesē un kuri prasa elementāru servēšanu, gatavas mērces pieliešanu un citu vienkāršu manipulāciju izdarīšanu.

Biznesmenis labprāt veic dažus mājas darbus. Tas ir tāpēc, ka visi mājas darbi parasti prasa samērā maz pūļu. Zālāju cirpšanai, mājas remontēšanai, celiņu tīrīšanai, puķu laistīšanai un citiem darbiem viņa rīcībā vienmēr ir vienkāršas mašīnas, ērtas ierīces un lietošanai sagatavoti materiāli. Katrā gadījumā šie darbi cilvēkiem nerada nekādas grūtības.

Savā uzņēmumā biznesmenis ir pavisam cits cilvēks. Viņš strādā enerģiski, bez liekas steigas. Uzņēmuma īpašnieks un pārvaldnieks mīl parādīt savu demokrātismu. Strādnieku viņš uzrunā nevis uzvārdā, bet vārdā, dažreiz pat mīlinājuma formā. Viņš mēdz uzsist strādniekam uz pleca, uzrunājot to vienkārši par Džonu, labprāt, vismaz ārēji, ļauj strādniekam sevi pacienāt ar lētu cigareti. Amerikāņu kapitālisti mīl izmantot arī strādnieku pašlepnumu. Olbani pilsētā pie kādas maizes fabrikas vārtiem redzams uzraksts: «Pa šiem vārtiem ieiet vislabākie maiznieki pasaulē.»

Administratora ārišķīgā demokrātisma programma ir rūpīgi izstrādāta. Tajā visos sīkumos paredzēta viņa uzvedība. Tas viss dod savus augļus: palielina strādnieka uzticēšanos un čaklumu. Ne katrs strādnieks un ne vienmēr var uzreiz atšķirt ārišķīgu demokrātismu no īsta demokrātisma.

Amerikāņu rūpnīcās, ja jūs uzskata par potenciāli lielu pircēju vai pasūtītāju, jums vienmēr veltī uzmanību paši galvenie administrācijas pārstāvji. Jums parāda rūpnīcu un, kā jau tas ir pieņemts, pastāsta firmas vēsturi. Pēc tam jūs aicina uz rūpnīcas ēdnīcu, kur pusdieno strād-

nieki, inženieri, meistari un kalpotāji. Bet ari tas vēl nav viss. Pārvaldnieks vai kāda cita ietekmīga un augsta persona, kas viņu aizstāj, pirmais paņem plastmašas vai alumīnija sakausējuma paplāti un pieiet pie letes, kur izlikti apetīti rosinoši ēdieni. Ar ievingrinātu roku, kas ne vienreiz vien ir veikusi šīs operācijas, viņš izvēlas pilnu pusdienas komplektu un, ejot gar kasi, kas no viņa un viesa naudu neņem, aicina pie galda, ieteikdams, lai viesi netērētu laiku un sekotu viņa priekšzīmei.

Lai parādītu, ka viņam, administratoram, ir ciešs kon takts ar saviem pakļautajiem, viņš, garām ejot, pajautā dažam strādniekam, kā klājas viņa sievai Mērijai vai mazajam Džekam, kas nesen piedzimis un kuram viņš nosūtījis bērnu veļas komplektu. Tas tikpat kā neko nemaksā, bet rada cilvēkā simpātijas, jo viņam rodas iespaids, ka viņu atceras, par viņu domā, par viņu runā, par viņu rūpējas. Administratoram viss ir jāatceras. No tā lielā mērā atkarīgi viņa darba panākumi.

Spēcīgs, draudzīgs rokas spiediens, uzsitiens uz pleca, . dzēlīgs joks un pusdienošana pie viena galda — tas viss labi iedarbojas uz daudziem strādniekiem. Ir arī daudz dažādu citu paņēmienu, kurus veikli prot izmantot administrators. Viņš izkopj šos paņēmienus līdz pilnībai, meklē jaunus līdzekļus, kā ietekmēt strādnieku, savu pakļauto Galvenais ir tas, lai demokrātisms, kaut arī ārišķīgs, kalpotu uzņēmēja interesēm. Pieredzi, ko gadsimtos uzkrājušas valdošās šķiras, viņu prasmi likt miljonu ekspluatējamo masai pakļauties ekspluatatoru saujiņas gribai amerikāņu biznesmeņi ir izkopuši līdz ļoti augstai meistarībai, pārvērtuši par īstu mākslu.

Amerikāņi ir izstrādājuši veselu sistēmu, kas jāievēro attiecībās starp vadītāju un pakļautajiem. Tajā ir paredzēts, kā jāstrādā ar pakļautajiem, kādas īpašības ir nepieciešamas priekšniekam. Par šiem jautājumiem tiek izdotas grāmatas, tiek rakstīti traktāti un raksti. Notiek ari šīm problēmām veltītas konferences un kongresi.

Ta, piemēram, E. S. Bērksa grāmatā «Vadītāju un pakļauto savstarpējās attiecības» pastāstīts, kadam jabut attiecībām starp vadītājiem un pakļautajiem, ieteikts, kādām jabut attiecībām starp cilvēkiem pašreizēja rūpniecības attīstības posmā, kādas īpašības nepieciešamas labam administratoram. Iztirzāta problēma, kā novērst strādnieku pretošanos jauninājumiem un pārmaiņām darba raksturā, kuras pasliktina viņa stāvokli. Aplūkota mūsdienu filozofija par attiecībām starp, priekšnieku un padoto, atsevišķi un tipiski gadījumi dažādu cilvēku vadīšanā.

A. Kūpera grāmatā «Kā jāstrādā ar pakļautajiem» kā lietderīgi padomi brigadieriem, meistariem un nelielu atsevišķu iecirkņu priekšniekiem doti dažādi ieteikumi, pastāstīts par uzvedības normām un viņu pilnvaru loku, par rājienu izteikšanas un -stimulēšanas kārtību, doti padomi, kā vadīt cilvēkus kara laikā.

Citās grāmatās ļoti bieži lasāmas frāzes: «padomi vadītājiem, kā tikt uz priekšu savā darba», «pakļauto darba efektivitātes principi», «pakļauto iespēju novērtēšana», «darbs ar pakļautajiem», «grūtības kontakta uzturēšanā ar pakļautajiem», «kā var un vajag nodibināt labas attiecības starp priekšnieku un pakļauto» ūtt., u. tml. Desmitiem grāmatu veltīts tieši jautājumam par vadītāja savstarpējām attiecībām ar pakļautajiem.

Dažās grāmatās apgalvo, ka labs ir tas priekšnieks, kas prot uzmanīgi uzklausīt savu pakļauto, jo pēdējais parasti labāk zina iztirzājamo jautājumu visos sīkumos. «Vislielākā vīrišķība ir pateikt patiesību tam, kam tā nav patīkama» — uzmundrina pakļauto kāda cita grāmata. Bet pakļautais, būdams pieredzējis cilvēks un labi pazīdams savu priekšnieku, atzīst par labāku klusēt.

Ir arī tādas grāmatas, kur pastāstīts, kā izkļūt no grūta stāvokļa un pārdzīvot grūtus laikus, kā prasmīgi riskēt, kā sagatavoties aiziešanai no darba, kā minūtes pārvērst nauda.

Tomēr nav nevienas grāmatas, kur būtu dotas izsmeļošas pamacības, kā atrast darbu tam, kas to ir zaudējis, kā likvidēt bezdarbu. Jā, kapitālistiskajā «paradīzē» ir grūti uzrakstīt patiesīgu grāmatu par šo tematu!

Uzņēmējs rūpējas par tehnoloģisko operāciju vienkāršošanu, par laba apgaismojuma ierīkošanu, par to, lai darba vieta būtu ērta, par ēkas un iekārtas krāsošanu pa-likamās krāsās, par trokšņu novēršanu, par labu attiecību nodibināšanu un uzturēšanu ar pakļautajiem. Un tas tiek darīts ne vien sakarā ar tiešo ieinteresētību vairot attiecīgā uzņēmuma darba panākumus, tas ir, lai iegūtu peļņu, bet arī lai iekarotu popularitāti strādājošo vidū, lai varētu nogludināt šķiru pretrunas.

A. Geigera biezajā gramatā «Praktiski padomi, kā taupīt darba laiku kantoros un kancelejās» sniegti 625 pa-

(lomi šajos jautājumos un tās galamērķis, protams, ir nostiprināt uzņēmēja varu, samazināt ražošanas izmaksas un, gluži dabiski, palielināt peļņu. Visu veidu ārišķīgais demokrātisms ir viens no līdzekļiem šo mērķu sasniegšanai.

Pat dividendu sadalei jāparāda, ka strādnieks gūst ienākumus no visa uzņēmuma darbības». Jo niecīgāka ir viņa daļa, jo vairāk to uzpūš reklāmas plēšas, ko darbina uzņēmēja ievingrinātā roka. Šajā nolūkā praktizē strādnieku iesaistīšanu uzņēmuma akcionāros. Vai viņš nopircis savas rūpnīcas akciju par 5 dolāriem, vai arī viņam tā ir dāvināta uz ziemsvētkiem — parādības būtība no tā nemainās, un viņš ir un paliek strādnieks. Bet kapitālistam strādnieku iesaistīšana par akcionāru dod vairākus labumus. Galvenie ir divi labumi: pirmkārt, liela skaita šiku ieguldītāju iesaistīšana dod akciju kontrolpaketes īpašniekam iespēju nekontrolēti rīkoties ar daudziem miljoniem dolāru, kas pārvēršas par papildu kapitālu; otrkārt, tas nostiprina uzņēmēja sociālās pozīcijas, jo apbruņo viņu un viņa aģentus, un rokaspuišus ar papildu argumentu «sociālā miera» un «šķiru vienotības» idejas aizstāvēšanai.

Uzņēmējs maksā strādniekam arī par racionalizācijas priekšlikumiem, kaut gan viņš maz tic strādnieku spējām šajā virzienā.

Uz jautājumu, pēc kādas sistēmas strādniekiem maksā par izgudrojumiem un racionalizācijas priekšlikumiem, es vienmēr saņēmu šādu atbildi:

— Pēc administratora ieskata atkarībā no priekšlikuma vērtības un, es teiktu, arī atkarībā no saimnieka garastāvokļa un viņa attieksmes pret strādnieka «krietnumu».

— Bet cik tad īsti?

— No 10 līdz 50 dolāriem katru mēnesi viena gada laikā. Pēdējo 20 gadu laikā ir bijis viens tāds gadījums, kad strādnieks saņēma par diezgan lielu izgudrojumu vienreizēju atlīdzību 2 tūkstošu dolāru apmērā.

Amerikāņi ir mazāk klīrīgi nekā angļi. Amerikāņu etiķete ir vienkāršāka nekā eiropiešu etiķete. Dzeramnauda ir tās obligāts pavadonis. Jūs esat barbars, ja nedodat

dzeramnaudu, jūs esat nekulturāls zemes iemītnieks, ja neatzīstat dzeramnaudas vai tās neņemat.

Nav nekādas cieņas pret tādu cilvēku, kas, paēdis pus-' dienas, neatstāj uz galda dzeramnaudu zināma procenta apmērā no pusdienas cenas. Tāds ir nerakstītais normatīvs. Pilnīgi zaudē savu reputāciju tāds cilvēks, kurš, aizejot no viesnīcas, nav atstājis uz galda dzeramnaudu. Lai dievs jums žēlīgs, ja jūs, dzīvodams kādā namā un lietodams tur liftu, nedodat lifta apkalpotājam uz svētkiem dzeramnaudu. Namu liftu apkalpotāji nereti ir ļoti veci. Tiem dažkārt ir pāri septiņdesmitiem, bet viņi tomēr vēl joprojām strādā. Viņu drebošās rokas ar ierastu žestu liek liftiem kustēties, viņi ir gatavi aiznest jebkuru bagāžu, lai nopelnītu 10 centus kausam alus vai lētas dāvanas nopirkšanai mazdēlam.

Saimnieks visādi veicina, lai apkalpojošais personāls saņemtu dzeramnaudas, jo daudzu amatu atalgojums noteikts, ņemot vērā šīs dzeramnaudas.

Amerikāņi mīl masku balles, kā arī dažādiem reliģiskiem svētkiem un vēsturiskiem notikumiem veltītus gājienus. Sevišķi iecienīti ir ziemsvētki. Sakarā ar dažādiem gadījumiem rīkotās parādes pulcina daudz dalībnieku un vēl vairāk skatītāju.

Visvairāk iecienītas ir dažādas spēles, kuras agrāk bija plaši izplatītas mūsu gada tirgos un balagānos. Restorānos, klubos, paviljonos, pludmalēs, izstādēs, veikalos un citās vietās uzstādīts ļoti daudz dažādu loterejas mašīnu, kur «katra loze laimē». Šo spēļu lielākā daļa attīsta neveselīgu azartu. Ar retiem izņēmumiem to uzdevums ir ieaudzināt privātkapitālistisko psiholoģiju. Spēlēs piedalās gan pieaugušie, gan bērni.

Visi spēļu automāti bez izņēmuma darbojas tikai pēc attiecīgas monētas iemešanas. To īpašnieki pelna milzīgu naudu. Tiesa gan, šajos ienākumos tiem nereti ar vienu otru ir jādalās, tāpat kā tas jādara arī daudziem citiem sīkiem un vidējiem biznesmeņiem. Te ir domātas amerikāņiem specifiskās organizācijas — izspiedēju un krāpnieku bandas, kas noziedzīga kārtā izspiež naudu. Sīs bandas sevišķi zied un plaukst lielajās pilsētās. Tādas pilsētas kā, piemēram, Ņujorka un Čikāga, ir sadalītas rajonos. Katrā no tiem saimnieko izspiedēju bandas, kuras ar savdabīgu «nodokli» apliek veikalus un darbnīcas, spēļu namus un restorānus. Baidoties no izrēķināšanās, šie «no-

dokļi» tiek maksāti izspiedējiem ļoti kārtīgi. Bēdas tam, kas atsakās maksāt dolārus šiem izspiedējiem. Ietiepīgais stūrgalvis ļoti drīz izjutīs atriebības spēku, kas tam uzbruks visnegaidītākajā veidā un būs ļoti nežēlīgs.

Par šo parādību, kas apkauno ASV, zina visi. Par izspiedēju bandām raksta, par viņu rīcību ir informēta policija, bet tā nevar neko izdarīt, un tās pastāv vēl šobaltdien. Sos «nodokļus» biznesmeņi automātiski uzveļ darbaļaužu pleciem.

Amerikāņu biznesmeņi, kas audzināti to kanonu garā, kuri atzīst par svētu privātīpašumu uz kustamo un nekustamo mantu un zemi, uzzinājuši (tas bija 1959. gadā), ka Padomju Savienība izdarījusi izcilu zinātnisku varoņdarbu un parādījusi lielu darba varonību, nogādādama uz Mēnesi savu vimpeli, ļoti norūpējušies nopietni jautāja padomju pilsoņiem:

— Bet kam piederēs Mēness?

Vienu ļaužu jautājumus caurstrāvoja buržuja skaudība un bažas, kurš zaudē savas pozīcijas, cftu ļaužu jautājumos skaidri izpaudās lepnums par cilvēku, prieks par viņa panākumiem, kaut arī tas bija padomju cilvēks. Taču skaudība darīja savu. Toreiz vēl neviena amerikāņu īpašuma daļiņa nebija nolaidusies uz Mēness, vēl nebija uzbūvēts lidaparāts šim nolūkam, bet jau tika noorganizēta to ļaužu reģistrācija, kuri vēlas doties ceļojumā kosmosā. Laikrakstos tika publicēti ziņojumi par pirmo pusduci amerikāņu, kuri izteikuši šādu vēlēšanos, tika ievietoti viņu portreti, pastāstīta viņu biogrāfija.

Reklāmai arī šeit bija sava loma.

Manhetenas salā atrodas Ņujorkas centrālā daļa, kur koncentrēti milzīgi debesskrāpji un slavenais Volstrīts. Tā ir galvenā no piecām salām, uz kurām uzcelta pilsēta.

No kuģa, kas kursē ap Manh^tenu, redzamas gandrīz visas šīs salas ievērojamākās vietas, kā arī citu pilsētas rajonu piekraste. Var redzēt un izjust Hudzonas upes diženumu, tās deltu, var novērot pasažieru un kravas prāmju darbu. Labi var apskatīt okeāna kuģus, kas pietauvojušies pie Ņujorkas ostas bezgalīgajām kuģu piestātnēm, var dzirdēt to sirēnu atvadu kaucienus. Ceļā sastop dažādus kuģus, kas braukā šurp un turp pa plašo ostu. Ceļš ved garām arī gar Brīvības statuju un zemes gabalu, ko vēl tagad sauc par «Asaru salu», kur savā laikā sūtīja uz karantēnu un citu formalitāšu nokārtošanai trūcīgākos

imigrantus, kas bija atbraukuši uz ASV no visām pasaules malām. Vispār jāsaka, ka jebkuram cilvēkam šis brauciens ir interesants, bet tūristiem tas ir gandrīz obligāts.

Kuģu īpašnieki pieliek visas pūles, lai sagādātu pasažieriem maksimālās ērtības. Uz šā nelielā kuģa notiek liels bizness. Jūs varat ieņemt jebkuras vietas, uz augšējā vai apakšējā klāja, kuģa priekšgalā vai pakaļgalā, vai ari vienkārši pasēdēt restorānā, kur var dabūt karstos un aukstos dzērienus un visdažādākos uzkožamos. Vientulības cienītājiem paredzētas īpašas kajītes, bet sevišķi bagātu un ievērojamu ceļotāju rīcībā ir kapteiņa kabīne. Maksājiet naudu, un jūs dabūsiet visu, ko vien vēlaties. Biļete nav lēta. Tiesa gan, par šo maksu jūs varat paklausīties mūziku, ja jums ir līdzi kabatas radiouztvērējs, izdarīt jebkuru skaitu uzņēmumu, ja jums ir līdzi fotoaparāts, paskatīties ar tālskatu, ja jums tāds ir, pasēdēt restorānā, ja jums vēl ir nauda, utt.

Toties uz kuģa ir propagandas dienests, no kura nav kur sprukt. Diktora balss, kurš atrodas kuģa priekšgalā uz augšējā klāja, jūs vajā visur. Viņš jau sen vairs neizmanto uzrakstīto scenāriju. Teksts labi iegūlies atmiņā, un balss saites nav sevišķi jāpiepulē, jo radiotranslācijas skaļrunis, kaut arī krietni aizsmacis, tomēr darbojas bez traucējumiem.

Diktors drīkst atkāpties no scenārija atkarībā no pasažieru sastāva. Viņam ir tiesība «mākslinieciski» apstrādāt tekstu amerikāņu stilā. Viņš visādi slavina «amerikānisko dzīves veidu» un Savienoto Valstu bagātību. Viņš, garām ejot, pateiks pāris vārdus par frančiem un vāciešiem, pieklājīgi ieminēsies par itāliešiem un spāņiem, atzīmēs konservatīvo angļu un mazrunīgo zviedru solīdumu.

Bet īstu «oratora talantu» diktors parādīs, kad sāks runāt par padomju cilvēkiem. Cik daudz «spilgtu» salīdzinājumu, atmiņu, pat sakāmvārdu pasaka pļāpīgais diktors. Šķiet, ka viņš labi iegaumējis, ka Krievija ir liela, pus-mežonīga zeme (agrāk tā bija pavisam mežonīga), kas atrodas Eiropas austrumu daļā (ziņas par Āzijas daļu līdz diktoram vēl nav nonākušas), ka Maskava ir komunisma galvaspilsēta, bet Ļeņingrada — tā šūpulis.

— Kungi! Tūlīt jūs redzēsiet slaveno Hārlemu.

Kad kuģis nonācis līdz šai vietai, tās netīrajās ielās varēja redzēt daudz nobružātu automobiļu un nokvēpušas, drūmas daudzstāvu ēkas.

Pēc tam diktors sāka stāstīt par Ņujorkas centrālo izgāztuvi, kura visā savā skaistumā slīdēja mums garām. Samīcītu automobiļu un citu grabažu kalni diezgan labi iekļāvās sablīvētās un netīrās pilsētas vispārējā ainavā.

Kad pabraucām zem slavenā tilta, kas nosaukts pirmā ASV prezidenta Vašingtona vārdā, diktors atkal teica:

— Kungi! Jūs redzat lielāko un skaistāko tiltu pasaulē. Tā garums ir 1447 m. Augstums virs ūdens līmeņa apmēram 80 m. Tas dod iespēju pašnāvniekiem droši sasniegt savu mērķi. Cilvēks nomirst jau ilgi pirms ūdens līmeņa sasniegšanas. Tas ir drošs līdzeklis pašnāvības izdarīšanai, neriskējot palikt par dzīvu kropli. Tieši tā ir beiguši savu dzīvi 99 cilvēki.

Kungi! Ikviens no jums var kļūt par simto. Kurš ir nākošais? Nezaudējiet velti laiku!

Kungi, ņemiet vērā, ka slavenās «Empire Building», visaugstākās ēkas pasaulē, augšējā, 102. stāvā pēdējā laikā ierīkoti režģoti nožogojumi un no tā nolēkt, kā tas tika darīts vecos labos laikos, vairs nav iespējams!

Un diktors tūlīt piebilst:

— Eiropiešu un aziātu kungi, iegaumējiet, ka amerikāņi nemīl neveiksminiekus, tāpēc Savienotajās Valstīs tādu nemaz nav!

Un tā viņš pļāpā visu brauciena laiku. Šāda, maigi izsakoties, «asprātību» straume tika pasniegta kā bezmaksas piedeva.

Daži mēdz salīdzinot šādu rīcību ar amerikāņu paradumu likt kājas uz galda, bet tas nav sevišķi izdevies salīdzinājums. Kad kājas uzliek uz galda, tad tās zināmā mērā tiek atpūtinātas. Turpretim citu cilvēku notašķīšana ar dubļiem nekad nav devusi nekā pozitīva to cilvēku prātam, sirdij un kājām, kuri to ir darījuši.

Lielākā daļa vīriešu vasarā, bet daži arī ziemā, staigā bez cepures (daudzi uzskata, ka cepures valkāšana ir vecuma vai sliktas veselības pazīme), turpretim dāmas valkā cepures. Fantāzija attiecība uz cepuru fasoniem un materiāliem, no kuriem tās tiek izgatavotas, ir bezgalīga. Lai ierosinātu izdomu šajā jomā, tiek rīkotas parādes, kurās demonstrē cepures. Pie tam tiek pasniegtas balvas, kas speciāli paredzētas šim nolūkam. Runa, protams^ ir nevis par skaistumu, bet gan par oriģinalitāti jebkurā tonī un stilā. Ņujorkā ir noteikta diena un vieta, kad un kur notiek šīs parades. Jāatzīmē, ka tās pulcina daudz skatītāju.

To galvenais mērķis ir bizness, cepuru pieprasījuma palielināšana.

Visos uzvalkos, biksēs, mēteļos un citos apģērbos katra ziņa ir iešūta firmas zīme. Tāpat arī cepurēs. Kad jūs nododat cepuri garderobē, tad pēc veikala etiķetes, kura jūs to esat pircis, tiek noteikta jūsu turība un stāvoklis sabiedrībā, kā arī novērtēts, cik lielu dzeramnaudu no jums var sagaidīt garderobists. Tā ir sava veida apliecība, pēc kuras tiek noteikts, kādu uzmanību pelna apmeklētājs

Ar cepuru modelēšanu un konstruktīvo noformēšanu no darbojas neskaitāmas darbnīcas un veselas fabrikas. Sājā nozarē nodarbināti mākslinieki, modelētāji un pat inže nieri. Cepurēm tiek izgatavoti rasējumi, uzzīmētas skices un pat izstrādāti tehniskie noteikumi. Starp citu, tehniskie noteikumi jeb, kā mēdz izteikties amerikāņi, standarti pa stāv ne vien priekšmetiem, bet arī cilvēkiem.

Tā, piemēram, stjuartēm (lidmašīnņ pavadonēm) uz aviācijas līnijām arī pastāv tehniskie noteikumi. Tie ir oficiāli spēkā, tāpat kā tehniskie noteikumi par traktoru riteņiem vai metāla velmējumiem. Aviācijas sabiedrība «American Airlines» pat lielās ar šādu tehnisko noteikumu pastāvēšanu. Tajos, starp citu, paredzēts, ka stjuartei jābūt neprecētai meitenei, vismaz pēc uzskaites datiem, 20—26 gadus vecai. Tās svaram jābūt ne vairāk kā 60 kg, augumam — ap 1550 mm. Tai jābūt ne vien nevainojamai redzei un dzirdei, bet arī pabeigtai vidējai izglītībai. Stjuartes ārienei jāatstāj uz pasažieriem patīkams iespaids, jāpadara viņiem patīkamas lidmašīnā pavadītās stundas.

Izdarot individuālo atlasi, tik stingriem tehniskajiem noteikumiem atbilst tikai viena no 25—30 meitenēm. Pēc konkursa atlases viņām iemāca apkalpot pieaugušos un mazgadīgos pasažierus: pasniegt pusdienas ar normatīvu viena minūte uz katru pasažieri, sniegt medicīnisko palīdzību, atbildēt uz pasažieru jautājumiem, sniegt dažas ziņas par meteoroloģiju. Viņa nedrīkst atbildēt «Nezinu» pat tad, ja viņa tiešām nezina. Viņai jāsaka: «Es uzzināšu.»

Stjuartes darbs ir grūts. Viņai jābūt ar labu veselību, labi japanes lidmašīnas šūpošanās, jaizpilda savi pienākumi jebkurā situācijā. Tas ir sevišķi svarīgi uz starptautiskajam līnijām, kur prasības ir vēl augstākas. Tur bez

visa pārējā tai vēl jāprot vismaz viena svešvaloda, jāzina citu tautu paražas utt.

Šos tehniskos noteikumus paziņo pilnīgi atklāti, bez jebkādiem aplinkiem, it kā runa būtu nevis par cilvēku, bet gan par mašīnu.

Ir arī tehniskie noteikumi sekretāriem. Tiesa gan, tos nepublicē, kā tas tiek darīts ar stjuartu tehniskajiem noteikumiem, bet tādi tomēr pastāv. Runa ir par parasto iestādes vai firmas kantora sekretāri. Arī sekretāres darbs nav viegls. Sekretārei jāprot ātri un pareizi rakstīt uz rakstāmmašīnas ar visiem desmit pirkstiem, neskatoties uz tastatūru, neuzkrītoši un ar taktu izlabot sava saimnieka gramatiskās k|ūdas. Sekretārei (parasti tā ir sieviete) jāprot stenografēt, lai jebkurā tempā pierakstītu sarunu, runu, tostu, izziņu, apsveikumu vai līdzjūtības apliecinājumu, veikli jāpārraksta ar rakstāmmašīnu teksts, ko viņas šefs ierakstījis magnetofona lentē. Daudzos gadījumos viņa ir telefoniste, kas apkalpo ēkas iekšējo komutatoru.

Sekretāre pieņem apmeklētājus, rūpējas, lai viņi negarlaikotos, ja tiem būtu dažas minūtes jāgaida, kaut gan tas reti gadās. Laikā pasniegts jaunākais žurnāls vai firmas albums tiek uzskatīts par vislabāko apmeklētāja izklaidēšanas un, starp citu, arī reklāmas paņēmienu. .la apmeklētājs ir bagāts vai slavens, viņam veltī lielāku uzmanību, piemēram, piedāvā tasi kafijas. Taču parasti viņš tūlīt var ieiet pie šefa, sekretāres smaida pavadīts.

Tajā laikā, kad nav apmeklētāju un boss ir iedziļinājies lasīšanā vai arī nav kantorī, sekretāre reģistrē pastu vai ieraksta statistikas datus kaut kādās veidlapās. Viņai nav brīva laika. Bez tam viņai jāzina, kur atrodas katrs iestādes darbinieks. Ja viņa strādā lielā organizācijā, tad viņa to zina tikai par vadošajiem darbiniekiem, ja mazā, tad par katru darbinieku.

Man gadījās dažos kantoros vērot, kā tiek atzīmēts, vai darbinieks atrodas uz vietas, bet, ja viņa nav, kad viņš atgriezīsies. Blakus sekretāres darba vietai pakārts neliels dēlis, kur pret katru uzvārdu ir īpašs bīdeklis ar bultiņu, kas atgādina dispečera komplektācijas grafiku, ko rūpnīcās lieto detaļām. Bultiņa rāda laiku, kad darbinieks atgriezīsies. Ja viņš ir uz vietas, tad rādītājs atrodas pret nulli. Katram darbiniekam jāiet gar sekretāri un jāpaziņo, kad viņš atgriezīsies, vai jānostāda rādītājs pret laiku, kad viņš atgriezīsies. Tas, protams, vienkāršo, bet

ne atvieglo sekretāres darbu un nepadara to mazāk spriegu.

Bez tam sekretārei, ja vajadzīgs, jāvada vieglais automobilis. Kaut gan tas jādara reti, tomēr tai jāprot vadīt mašīnu. Viņai ir jāizpilda daudz dažādu saimnieka uzdevumu, tāpēc viņas darba diena ir maksimāli noslogota. Sekretārei nav laika lasīt romānus, ērti noliekot grāmatu galda atvilktnes dibenā, nav brīva brīža, lai iztirzātu laika prognozes biroja kārtējās kļūdas. Neatliek laika arī lirikai. Tai nav vajadzīgs izlikties lietišķai. Sekretāres darba stils jau sen ir izstrādāts.

Taču sekretāre, lai cik tā būtu noslogota, vienmēr atradīs laiku, lai uzkrāsotu lūpas, lai pārbaudītu, vai viņas tērps ir kārtībā, lai pa telefonu norunātu, kad un kur viņa satiksies ar draugiem.

Nerakstīti tehniskie noteikumi ir arī citām amerikāņu kalpotāju kategorijām. Pat baznīcu kalpiem ir jābūt noteiktām īpašībām, kas atbilst mūsdienu apstākļiem un kas zināmā mērā ir analoģiskas tām īpašībām, kuras nepieciešamas rūpniekiem un finansistiem. Garīdzniekam nepietiek ar to, ka viņš prot labi sprediķot vai ievērot baznīcas liturģijas kārtību. Viņam jābūt labam administratoram, jābūt kaut vai viduvējam aktierim, jāzina ne vien savs personiskais, bet arī savas draudzes locekļu finansiālais stāvoklis. Arī reklāmas paņēmieni viņam nedrīkst būt sveši. Viņaņi labi jāizprot politiskā situācija. Viņa dzīves veidam, sabiedriskumam, vismaz ārēji jāimponē ticīgajiem.

Pastāv arī nerakstīti tehniskie noteikumi strādniekiem — ogļračiem, metalurgiem, metāllējējiem, konditoriem, tekstilrūpniecības un apavu rūpniecības strādniekiem, mašīnu montētājiem, kas strādā pie konveijera, un citiem. Prasības, kādām Savienotajās Valstīs jāatbilst cilvēkiem, ir līdzīgas tām, kuras izvirza mašīnām vai benzīnam. Aiz šīm prasībām bieži vien nemaz nav saskatāms pats cilvēks.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir milzīga korespondentu armija. Viņi ir aktīvi un veikli. Tie ir apbruņoti ar ultramodernu fotografēšanas un filmēšanas tehniku, prot stenografēt un rakstīt uz rakstāmmašīnas, enerģiski runāt pa telefonu. Ar korespondentu palīdzību tiek organizēta dažādu pildspalvu, fotoaparātu un kinoaparātu reklāma,

kurus tiem pasniedz kā suvenīrus. Viņi propagandē savu saimnieku politiskās idejas.

Amerikāņu korespondentus var sastapt visur. Pilnā apbruņojumā — ar fotofilmu un bloknotu krājumiem tie ierodas uz augstu vai pagaidām vēl mazpazīstamu personu preses konferencēm. Fotokorespondenti meklē sižetus, kas tiem dotu iespēju nopelnīt. Sevišķi cītīgi viņi apraksta politiskos un ielās notiekošos skandālus. Viņi izveļas tadas pozas un rakursus, kuriem obligāti jābūt oriģināliem, kuri nedrīkst līdzināties, kādreiz jau redzētiem Viņi laiž darbā visvisādus veiklus trikus, ja tikai tas viņiem sola pe|ņu. Tāpēc laikrakstos un žurnālos bieži parādās fotogrāfijās, kur seju vietā redzamas tikai cilvēku grimases. Jūs var nofotografēt ar aizvērtām acīm un attiecīgajā paraksta to iztulkot pēc saviem ieskatiem, piemēram, var apgalvot, ka jūs tīksmināties par slaveno dzērienu «Coca-Cola», kaut arī jūs šajā momentā būtu dzēris pienu. Viss atkarīgs no ta, kāds uzdevums paredzēts laikraksta vai žurnāla kārtēja numura, atsevišķa raksta vai politiskā apskata plāna. Tam tiek pielāgotas arī karikatūras, no kurām daudzas takta trūkuma un rupjības ziņa pārsteidz pat amerikāņus.

Daudzos gadījumos korespondenti tīši izķēmo sejas un acu izteiksmi, izveļas un fiksē uz fotofilmas nedabiskas cilvēku pozas. Viņi mīl aprakstīt notikumus visos sīkumos, bez kuriem pilnīgi varētu iztikt, nekaitējot jautajuma skaidrībai. Šie paņēmieni izplūst tik tālu, ka dažkārt zūd izklāsta patiesīgums gan formas, gan satura ziņā.

Laikraksts «New York Times» kādā no pielikumiem parādīja, kā Padomju Savienība būvē Bhilaji metalurģisko rūpnīcu, un paskaidroja, ka, finansējot šo celtniecību un sniedzot tehnisko palīdzību, «krievi ietekmē Indiju». Bet galvenais akcents tika likts uz to, ka pati celtniecība, lūk, bāzējoties tikai uz indiešu roku darbu un ka krievi it kā «nevar mehanizēt darbu». Ne pušplēsta vārda netika teikts par to, ka kopā ar indiešiem uzceltā metalurģiska rīipnīca ir pavisam moderns rūpniecības uzņēmums. Padomju Savienība nepārdod novecojušu tehniku, kā to bieži dara ASV, Anglija un VFR. Protams, nekas netika teikts par to, ka Rietumvācijas firmas faktiski izgāzās, ceļot turpat Indijā kādu citu metalurģisko rūpnīcu: tās sāka būvēt rūpnīcu agrāk, taču neiekļāvās termiņā un to nodeva ekspluatācijā vēlāk nekā padomju cilvēki.

Korespondenti bez kautrēšanās falsificē un sagroza faktus un vārdus, lai doma skanētu ļauni zākājoši. Kad Ņujorkā, «Kolizeja» zālē notika padomju izstāde, kādā amerikāņu laikrakstā parādījās šāds rakstiņš: ««Komso-moļskaja Pravda» 1959. gada 12. jūnijā rakstīja, ka Ļeņingradas mēbeļu veikalos ļoti grūti dabūt parastos krēslus. Šie krēsli pašlaik atrodas padomju izstādē «Ko-lizejā». Tikko izstāde beigsies, Ļeņingradas veikali tos saņems.» Nav nemaz jāpierāda, ka šāda raksta «Komso-moļskaja Pravdā» nebija un nevarēja būt. Centīgā amerikāņu avīžnieka izdoma ir niknuma un, es pat teiktu, stulbuma pilna.

Dažas nedēļas pēc stāšanās «Amtorga» priekšsēdētāja amatā es tikos ar dažu amerikāņu laikrakstu pārstāvjiem. Sarunu temats, protams, bija tirdzniecība starp ASV un PSRS.

Korespondentu atreferējumos, kas pēc tam parādījās avīzēs, kā jau bija gaidāms, manas atbildes bija krietni «mākslinieciski apstrādātas», kaut gan visā visumā tās samērā tuvu atbilda jautājuma būtībai. Avīzēs bija rakstīts arī tas, par ko es nemaz netiku runājis, piemēram, par manu biogrāfiju, par naftas vadu garumu, par tankkuģiem un par šo to citu. Formas un satura ziņā apraksti bija ļoti tipiski amerikāņiem. Sākumā par tiem jābrīnās, bet vēlāk pie tiem pierod.

Vēlāk kāds biznesmenis man parādīja manas biogrāfijas pilnīgu aprakstu, kas visā visumā atbilda īstenībai, ja neņem vērā tulkojot pieļautās kļūdas, it īpaši mūsu iestāžu un amatu nosaukumos. Šādas biogrāfijas laikrakstiem parasti izsniedz īpašs dienests, kas pastāv Amerikas Savienotajās Valstīs. Bez tam tiek sastādīts īss, bet izteiksmīgs, zināmā mērā sagrozīts cilvēka raksturojums, kuru droši vien dod ASV izlūkošanas iestādes, tas pats sevišķais dienests.

Atbildot korespondentiem, mēs vienmēr esam teikuši, ka Padomju Savienība vēlas tirgoties ar Savienotajām Valstīm, bet nekad neesam apgalvojuši, ka PSRS nevar iztikt bez šīs tirdzniecības. Turpretim amerikāņi pacentās mūsu vēlēšanos tirgoties iztēlot kā «nepieciešamību» un PSRS vienpusīgu ieinteresētību.

Kā retas oāzes laikrakstu sleju tuksnesī parādās atsevišķi vārdi, frāzes un raksti, kas pareizi atspoguļo priekšstatus par padomju cilvēkiem, par mūsu rūpniecību, māk-sili, valodu utt. Dažreiz, kaut ari reti, dzirdami vārdi, kas aizstāv īstenību.

Tiekoties ar visdažādāko laikrakstu korespondentiem, atbildot uz viņu jautājumiem un noklausoties atbildes, es pārliecinājos, ka tie ir labi burta kalpi, kas teicami apgu-vuši sava aroda tehniku, bet ne vairāk. Mūsu korespondentiem bieži pārmet, ka viņi atpaliek no amerikāņiem operativitātes ziņā, ka viņi neprot tik veikli izspraukties caur ziņkārīgo pūli, lai nokļūtu pie sava objekta, lai par katru cenu sasniegtu mērķi. Tas zināmā mērā ir tuvu īstenībai. Taču mūsu korespondenti nekad neuzdos, maigi izsakoties, tik dīvainus jautājumus:

— Kuras sievietes ir skaistākas: amerikāņu vai krievu?

Starp citu, Čikāgā man šādu 'jautājumu uzdeva kāda

korespondente. Saņēmusi atbildi, ka tā ir gaumes lieta, viņa bija pilnīgi apmierināta, tāpat kā droši vien arī citi klātesošie. Pēc tam parādījās vairāki raksti, kuru galvenais kodols bija tieši šis temats. Neparasti viegli bija kaut kur izgaisuši visi pārējie jautājumi, piemēram, par padomju rūpniecību, valsts iekārtu, kultūru utt. Kāds korespondents jautāja:

— Vai ir taisnība, ka Padomju Savienība joprojām ražo vairāk militāras produkcijas nekā patēriņa preču?

Sājā jautājumā atspoguļojās itin viss: gan korespondenta niecīgās zināšanas par mūsu zemes ekonomiku un padomju cilvēku dzīvi, gan viņa attieksme pret Padomju Savienību, gan tieksme izteikt savu, bet drīzāk gan kāda cita viedokli, gan vēlēšanās ievirzīt atbildi viņam vēlamajā gultnē.

Var minēt pārsteidzošus gadījumus, kas liecina par amerikāņu korespondentu naivumu. Vēlēdamies piešķirt sarunai rotaļīgu raksturu un, starp citu, izvilināt neapdomātu atbildi uz kādu provokatorisku jautājumu, viņi nekautrējas, piemēram, pajautāt:

— Kāpēc jūs valkājat amerikāņu virskreklu vai kaklasaiti, kaut gan visa pasaule zina, ka komunistiem nepatīk nekas amerikānisks?

— Vai ir taisnība, ka Padomju Savienības jaunatne ievēro principu: lai labāk saprastu operu, vajag biežāk apmeklēt cirku?

Tieši tamlīdzīgus absurdus jautājumus man dažkārt uzdeva korespondenti dažādās vietas.

Amerikāņu korespondents — tā ir specifiska profesija,

Kas izveidojusies daudzos gadu desmitos. Ir izstrādāts viņa rīcības stils un veids. Bez tā būtu grūti, pareizāk sakot, nebūtu iespējams izdot 1755 dienas laikrakstus, nemaz neskaitot vairāk nekā 8500 dažādu nosaukumu žurnālus. Jebkuru cilvēku pārsteidz laikrakstu un žurnālu pārpilnībā, kaut gan tematika ir ierobežota. Tos lasa daudzi. Daži cilvēki, proti, tie, kas nevar nopirkt laikrakstu un ir spiesti to izņemt no atkritumu tvertnes, lasa jau izlasītus laikrakstus.

Saskaņā ar amerikāņu praksi rita laikraksti var iznākt gan no rīta, gan arī iepriekšējā dienā vēlu vakarā. Svētdienas laikrakstus piegādā kioskiem sestdienas vakarā. Abonentiem laikrakstus noliek uz grīdas pie dzīvokļa durvīm, jo milzīgā apjoma dēļ tos nevar iebāzt nevienā pastkastītes spraugā.

Laikrakstos publicē tabulas, kas rāda, cik daudz lasītāju ir dažām jaunajām grāmatām. Kreisajā pusē ir grāmatu saraksts, bet labajā pusē uzrādīts, kādu vietu ieņem katra no tām. Sarakstus publicē katru nedēļu.

Grāmatu lasāmības tabulas arī ir sava veida reklāma, kuras mērķis ir palielināt grāmatu pārdošanu. Bet grāmatas Amerikas Savienotajās Valstīs ir ļoti dārgas, lai gan taisnības labā jāsaka, ka tās tiek izdotas pietiekami labas.

Lielu nozīmi amerikāņi piešķir izstāžu, gada tirgu u. tml. pasākumu rīkošanai. Tos nereti pielāgo dažādiem kongresiem un konferencēm.

Pēc datiem, ko publicējusi Konsultatīvā padome izstāžu jautājumos, 1956. gadā izstāžu organizēšanai un rīkošanai tika izlietoti vairāk nekā 2,5 miljardi dolāru L 1959. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs tika sarīkotas 1800 izstādes, gada tirgi utt., 1960. gadā — apmēram 2000,

1964. gadā — apmēram 3000, tai skaitā 410 rūpniecības un 145 lauksaimniecības produkcijas izstādes. Tika sarīkotas ari 416 veselības aizsardzībai, 102 izglītības jautājumiem, 22 transportam un 216 tekstīlijām, apģērbiem un modēm veltītas izstādes.

Sevišķi interesantas ir rūpniecībai veltītās izstādes. Laikā no 1956. līdz 1965. gadam šo izstāžu skaits gadā dažādās nozarēs bija šāds: [38]

Ja te vēl pieskaita tās izstādes, ko rīko atsevišķos štatos un pilsētās, tad to faktiskais skaits pārsniedz 3 tūkstošus. Bet, ja vēl ņemam vērā mazās vietējās nozīmes izstādes, tad jāsaka, ka katru gadu notiek vairāk nekā 5 tūkstoši dažādu izstāžu un gada tirgu.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir dažādas firmas, kas speciāli nodarbojas ar eksponātu transportēšanu un izvietošanu, izstāžu ārējo noformēšanu un citiem jautājumiem, kas saistīti ar izstāžu rīkošanu.

Lielās pilsētās parasti ir ēkas, kur pastāvīgi notiek izstādes, piemēram, Ņujorka — «Coliseum», Čikāgā — «Convention Hall», Milvoki — «Auditorium» utt. Visus izdevumus, kas saistīti ar izstāžu organizēšanu un rīkošanu, sedz to dalībnieki.

Izstāžu un, protams, arī gada tirgu galvenais mērķis ir nodrošināt preču noietu gan tagad, gan nākotnē. Tāpēc pie stendiem dežūrējošie firmu pārstāvji, kuras demonstrē savus eksponātus, pirmām kārtām ir komersanti. Tā paša iemesla dēļ ne vienmēr var saņemt paskaidrojumus par kaut kādu tehnisko jautājumu. Toties komerciālā daļa noris spīdoši. Ja apmeklētājs par kaut ko ļoti interesējas un firmas pārstāvis redz, ka tas var būt pircējs, tad viņam tiek pievērsta maksimāla uzmanība un talkā tiek izsaukti tehniskie konsultanti. Tas viss tiek darīts ātri un operatīvi.

Taču izstāžu un gada tirgu nozīme neaprobežojas ar komerciāliem un reklāmas nolūkiem vien. Tam ir liela nozīme tehnisko sasniegumu propagandēšanā speciālistu vidu un plašās iedzīvotāju masās. Reizē ar to tās palīdz celt darba ražīgumu, uzlabot produkcijas kvalitāti un tehnisko līmeni. Tiesa gan, izstādēs vairāk tiek paradīts jaunās tehnoloģijas rezultāts gatavās produkcijas veidā nekā pati tehnoloģija. Tomēr grūti noslēpt atklātībai tās tehnisko būtību Cilvēkam, kas ir speciālists attiecīgajā nozarē, pats produkts var ļoti palīdzēt un arī palīdz izprast tehnoloģisko procesu.

Mobilitāte, ar kādu tiek organizētas izstādes, pelna uzslavu. Daudz kas ir izgatavots pārnēsājams, sastāv no atsevišķām sekcijām, kas dod iespēju ātri samontēt izstādi jebkurā vietā. Ir darīts viss, lai eksponāti būtu transpor-tabli, labi tiek izmantoti grafiskie materiāli un, protams, arī visdažādākie prospekti, katalogi, lēti reklāmas suvenīri, produktu un dzērienu degustācija utt.

Nāk prātā kāda epizode, kas spilgti parāda mantīgo un valdošo šķiru pārstāvju dzīves veida dažas puses.

Kādu dienu ap pulksten 10 no rīta mēs tikāmies ar komersantu aprindām Volstrītā. Sapulcējās ap 20 vislielāko finansu pasaules dūžu. Pietiek minēt, ka uz tikšanos bija ieradušies divi brāļi Rokfelleri. Šo kapitāla magnātu vidū bijām arī mēs, četri padomju pilsoņi. Bija klāts liels galds ar vieglām brokastīm un augļu sulu.

Kad mēs braucām uz satikšanās vietu pa automobiļu džungļiem motocikletistu un policijas mašīnu eskorta pavadīti, neviļus ienāca prātā Moora, Jefimova, Denija un citu mūsu mākslinieku plakāti un karikatūras. Viņi attēlojuši kapitālistu tipāžu: cilvēkus ar milzīgu vēderu, kas atņirguši zobus kā šakāļi, ar izvalbītām acīm kā jūras asarim un vērša kaklu. Bet noteiktajā laikā istabā sāka nākt labi noauguši, neaptaukojušies vīrieši, gludi skūti, vienkārši un kārtīgi ģērbušies. Tūlīt bija redzams, ka kapitālistu kungi seko savai ārienei, ievēro diētu, lietpratīgi izmanto viņiem pieejamo komfortu. Pie galda viņi atstāj patīkamu sarunu biedru, asprātīgu stāstītāju un vērīgu klausītāju iespaidu.

Tās pašas dienas vakarā Viljama Averela Marimana dzīvoklī sapulcējās vēl šaurāks dalībnieku loks. Pēdējais, iepazīstinot mūs ar vienu no Rokfelleriem, jokodams piebilda, ka tā brālis atcēlis viņu, Harimanu,-no Ņujorkas štata gubernatora posteņa (1959. gadā Harimana vietā tika ievēlēts Nelsons Rokfellers).

Kompānija ārēji atstāja patīkamu iespaidu. Taču apspriežamie jautājumi, to izvirzīšanas paņēmieni un mūsu

atbilžu komentāri parādija, cik liels naids pret komunistiem slēpās aiz šiem laipnajiem Smaidiem un saimnieku viesmīlīgās izturēšanās. Un te nu ASV finansu dūžu respektablai glītai ārienei paspīdēja cauri viņu iekšiene, plēsoņas iekšiene un atņirgtie vilka zobi. Faktiski mūsu karikatūristiem ir pilnīga taisnība, ja mēs runājam nevis par Volstrīta varasvīru ārieni, bet par viņu iekšējo saturu. Viņi visi ir lielā biznesa lielmeistari, nesaudzīgi pret saviem sāncenšiem. Ikviens no viņiem uzkrājis lielu pieredzi komerciālajā darbībā, kas savijas ar politiku.

Mājas saimnieks Harimans ir pildījis visdažādākos amatus. Viņš bija prezidenta F. Rūzvelta padomnieks rūpniecības un finansu jautājumos, bet Trumena valdībā — tirdzniecības ministrs. Viņš ir arī Ņujorkas bankas «Brown Brothers Harriman and Company» direktors. Ave-rels Harimans ir piedalījies daudzās konferencēs — Tehe-rānas, Krimas, Potsdamas un Maskavas, bijis vēstnieks Padomju Savienībā un Lielbritānijā, 1968. gadā viņš Parīzē veda sarunas ar Vjetnamas Demokrātiskās Republikas pilnvaroto.

Harimans dzimis finansista, ASV lielāko dzelzceļu sabiedrību īpašnieka ģimenē. Uz šā zirdziņa viņš ir jājis visu mūžu un jāj vēl tagad. Lai gan Harimans jau sasniedzis diezgan lielu vecumu, tomēr viņš joprojām darbojas politikā un turpina finansu darbību kā neapšaubāmi spējīgs biznesmenis. Aiz Harimana liegajām, pieglaimīgajām kustībām un klusās balss slēpjas kapitālista dzelžainais tvēriens.

Paši amerikāņi visā pasaulē ar milzīgu vērienu propagandē «amerikānisko dzīves veidu».

Protams, ne visiem amerikāņiem ir vienāds dzīves veids, domāšana un rīcība. Tas atšķiras, tāpat kā atšķiras mantigo un nemantīgo šķiras, darba devēju un algoto strādnieku šķiras, ekspluatatoru un ekspluatējamo šķiras. Tas nav vienāds, tāpat kā nav vienādi politiskie un ideoloģiskie grupējumi.

Amerikāņu biznesa vadošie darbinieki apgalvo, ka «amerikāniskais dzīves veids» ir vislabākais pasaulē. Pēc viņu domām, tieši tas visvairāk atspoguļo tā saucamās «pārpilnības sabiedrības» iezīmes, privātās iniciatīvas

panākumus un ASV uzplaukumu. Taču kliedzošās pretrunas atspēko šos apgalvojumus.

Patiešām, kā var runāt par «pārpilnības sabiedrību», ja 35 miljoni amerikāņu, pēc oficiālās statistikas datiem, atrodas uz nabadzības robežas? Kā var runāt par «vienādu iespēju» sabiedrību, ja vairāki miljoni cilvēku ir pilnīgi bez darba? Kā var runāt par «brīvību un visu cilvēku vienlīdzību likuma priekšā», ja 20 miljoniem nēģeru nav gand'rīz nekādu tiesību?!

Pēc amerikāņu arodbiedrību datiem, kas bija publicēti 1963. gada februārī, 20% amerikāņu vīriešu, sieviešu un bērnu dzīvo nabadzībā. Bagātie kļūst arvien bagātāki, bet nabadzīgie — arvien nabadzīgāki. Laikā no 1955. līdz 1960. gadam 60% ģimeņu ar mazu izpeļņu ien*ākumi bija samazinājušies, un tie joprojām samazinājās arī turpmākajos gados.

Toties 20% bagāto amerikāņu ģimeņu ienākumi nemitīgi palielinās. ASV visbagātāko cilvēku skaits, kuriem pieder 5 miljoni dolāru un vairāk, palielinājās no 2 tūkstošiem līdz 10 tūkstošiem.

Kā izteicās tāds autoritatīvs liecinieks kā nelaiķis ASV prezidents D. Kenedijs, katru gadu apmēram 14 miljoni amerikāņu ir kaut kādā mērā bezdarbnieki.

Prezidents Džonsons vairākās runās ir attēlojis lielas ASV iedzīvotāju daļas trūkuma un posta drūmās ainas. Tiesa gan, viņš ļoti pompozi paziņoja, ka «Amerikas Savienotajās Valstīs pieteikts karš nabadzībai», taču atšķirībā no agresīvā kara Vjetnamā šajā karā pret savas tautas nabadzību ASV pašreizējie līderi negrib un nespēj veikt kaut kādus praktiskus pasākumus. Savienotās Valstis izlieto miljardiem dolāru kariem pret tautām, kas cīnās par savu brīvību un neatkarību, kariem, kurus tās izraisījušas dažādās pasaules malās. Salīdzinājumā ar šiem izdevumiem līdzekļi, ko tās izlieto karam pret savas, amerikāņu tautas nabadzību, ir ļoti niecīgi. Tāda ir kapitālisma loģika!

Kas tad ir galvenais kodols tajā kompleksā, kas saucas par amerikāņu biznesmeņa dzīves veidu? Galvenā ass, ap kuru griežas visa viņa dzīve un visas viņa domas, ir bizness, dolārs.

Līdz kādai pakāpei dzīšanās pēc dolāriem Amerikas Savienotajās Valstīs ir kļuvusi par virzošo motīvu, par pamatlikumu, par kapitālistiskā evaņģēlija galveno bausli,

to rāda bezgala daudz piemēru. Iepazīstoties ar ASV dzīvi, tos var redzēt katru stundu un katru minūti.

Dosim vārdu amerikāņu žurnālistam Robertam Smi-tam. Savā rakstā, kas publicēts laikraksta «Gazette and Daily» 1964. gada 7. oktobra numurā, viņš pastāsta:

«Mūsdienās cilvēkam gandrīz vai uz katra soļa atgādina, cik ļoti satrunējusi ir sabiedrība, kur vīriešus un sievietes ciena proporcionāli kapitālam, kas viņam vai viņai pieder.

Sī doma jau tūkstoš reižu man ienāca prātā, kad izlasīju, ka viens no Kenedija noslepkavošanas aculieciniekiem, no kura preses pārstāvis mēģināja dabūt interviju, viņam teicis:

— Vispirms vienosimies par finansiālo pusi.

Es neuzskatu, ka šā cilvēka mēģinājumā nopelnīt sakarā ar prezidenta nāvi būtu kaut kas sevišķi pretīgs, ņemot vērā to, ka sakarā ar šo bēdīgo notikumu savu bagātību pavairojuši jau daudzi jo daudzi. Bet pieskaitiet šo neveselīgas mantrausības izpausmi citiem neskaitāmiem mūsu drudžainās iedzīvošanās kāres piemēriem, un jums kļūs nelabi ap dūšu.

Vai mūsu dzīvē ir kaut kāds aspekts, kuru nebūtu skārusi šī iedzīvošanās kāre?

Esmu pārliecināts, ka toreiz, kad mūsu zeme vai tās daļa nokratīja koloniālisma jūgu, mūsu senču mērķis nebija asins aristokrātiju aizstāt ar kapitāla aristokrātiju, un man šķiet, ka mēs līdz pat pēdējiem gadiem esam saglabājuši vismaz ilūziju par to, ka mūsu zemē visi cilvēki ir vienlīdzīgi.

Taču tagad nežēlīgā īstenība ir norāvusi masku šiem priekšstatiem; mūsu zemē vairs nav palikusi gandrīz neviena cilvēka darbības nozare, kur apzinīgumu, veselo saprātu vai godīgumu cienītu tāpat kā prasmi ieraut sev vairāk, nekā pienākas.

Viesmīļi zemu klanās, ministri savelk seju mākslotā smaidā, politiskie darbinieki verdziski zemojas, tirgotāji vēlīgi smaida, skaistu meiteņu vaigos parādās bedrītes, komisionāri lišķē, stenogrāfistes pieceļas, polismeņi draudzīgi pamirkšķina aci, izdevēji parāda vislielāko labvēlību un visi pārējie izplūst laipnībā un labvēlībā tikai tad, ja viņiem ir darīšana ar bagātniekiem. Kāpēc gan cilvēki lai necenstos pēc iespējas ātrāk sasniegt šo svētlaimi? Kuru un ko vēl cienī mūsu zemē? Pedagogu? Čaklu amatnieku?

Zinātnieku? Talantu? Gudrību? Tikai tad, ja tie prot par vērst savus talantus dolāros un dod saviem līdzpilsoņiem iespēju gūt kaut kādu labumu no viņu bagātības.»

Vai gan «amerikāniskais dzīves veids» ar visām sa vām sociālajām pretrunām, ar visām savām kliedzošajam kroplībām var cerēt uz tā ietekmes paplašināšanos pa saulē? Vai gan šis «dzīves veids» var cerēt ilgu laiku paturēt savas tagadējās pozīcijas? Atbilde var būt tikai viena — nē!

DAŽAS TIKŠANĀS

Ir tikai viena patiesa greznība: cilvēciskas attiecības starp cilvēkiem.

A. d e Sent-Ekziperī

Tiekoties ar amerikāņiem, vērojot, kā viņi dzīvo un strādā, un studējot ASV vēsturi, gluži dabiski, var arvien vairāk saprast šo lielo zemi. Man šajā jomā palīdzēja mans darbs un savstarpējās attiecības ar rūpniekiem, privāto un valsts iestāžu ierēdņiem, inženieriem un finansistiem, fermeriem un rūpnīcu un ostu strādniekiem, ēku un ceļu būvētājiem, lielu un mazu uzņēmumu īpašniekiem, projektēšanas organizāciju vadītājiem un pašiem projektētājiem, juristiem un ekonomistiem, ražošanas meistariem, bibliotēku darbiniekiem, skolotājiem, pārdevējiem un pircējiem, lielā un mazā biznesa cilvēkiem. Man bija darīšanas ar skolu audzēkņiem un viņu audzinātājiem, ar reliģiskā kulta pārstāvjiem un zinātniekiem, ar pamatiedzīvotājiem un imigrantiem, studentiem un profesoriem, korespondentiem un izdevējiem.

Pildot savus dienesta pienākumus un arī vienkārši aiz zinātkāres, man gribējās apmeklēt daudzas ASV vietas. Bet diemžēl stājās spēkā valsts departamenta noteiktie ierobežojumi un aizliegumi, kas man nejāva apskatīt šo klasisko mūsdienu kapitālisma zemi vēlamajās projekcijās un aspektos. Visbiežāk es tikos ar ASV komersantiem.

Bez ASV pamatiedzīvotājiem šajās tikšanās bija arī veco un jauno, kā arī visjaunāko (ja tā var izteikties) emigrantu pārstāvji, kas ieceļojuši Amerikas Savienotajās Valstīs pēc otrā pasaules kara.

Līdzjūtību modina vecie krievu emigranti, kas zaudējuši dzimteni. Trūkuma un bada dzīti, viņi no cariskās Krievijas aizceļoja uz Ameriku jau pirms Lielās Oktobra revolūcijas. Viņiem, patiešām, var just līdzi, jo dzimtenes zaudēšana laikam gan ir smagākais no visiem zaudēju rniem, kurus var piedzīvot cilvēks.

Bet ir arī emigranti, kas aizbrauca no Padomju zemes pēc 1917. gada Oktobra. Šo cilvēku lielākā daļa loloja cerību, ka padomju vara ies bojā. Viņi ir kļuvuši veci un nevarīgi, zaudējuši ticību, ka kādreiz atgriezīsies viņu vecie «labie» laiki. Kādreiz kvēlojošais naids pret padomju varu apdzisis, norimis un apsīcis. Lielākā daļa balto emi grantu vadoņu apmiruši. Palikušas, tā teikt, tikai atliekas Tos nomainījuši amerikanizējušies pēcteči, kas dzimuši Amerikas Savienotajās Valstīs. Nezin vai šī emigrantu kategorija var modināt kaut cik nopietnu interesi.

Pec vācu fašistu sagrāves ASV pievāca un deva pajumti Padomju Dzimtenes nodevējiem. Tos dažkārt mēdz dēvēt par pārvietotajām personām. Viņi ir gatavi iestāties jebkurā dienestā, lai nenomirtu badā, izpildīt jebkurus uzdevumus, arī tādus, kas vērsti pret viņu tautu. Amerikāņi tiem devuši pajumti ne jau no labas sirds, bet gan uzskatot tos par reālu spēku, ko var izmantot izlūkošanai un citiem pret Padomju Savienību vērstiem naidīgiem nolūkiem. Sos cilvēkus var. viegli pazīt, kā jau jebkuru bēgli, kas cenšas pēc iespējas ātrāk iemācīties svešu valodu, svešas manieres un atdarināt svešu ārieni. Bez tā var viegli nomirt badā uz lieliskajiem amerikāņu ceļiem, pie pārtikās noliktavām vai pie veikalu skatlogiem, kas bāztin piebāzti ar dažādiem produktiem.

Šie cilvēki atkārto vecās, nodrāztās tenkas par Padomju Savienību. Taču šīs pasaciņas ir tīkamas vairs tikai viņu pašu ausīm. Amerikāņi, izmantojuši viņu propagandistu iespējas, tos ir aizmirsuši.

Praktiskā Amerika zina izcilu speciālistu vērtību un labi izmanto viņus savas interesēs. Amerikas Savienotajās Valstīs pazīst krievu inženiera un zinātnieka Stepana Ti-tnošenko vārdu, kurš kļuvis slavens ar saviem darbiem elastības teorijā un sarežģītu problēmu, kas saistītas ar celtniecības mehāniku, atrisināšanā. Viņš pameta Dzimteni 1922. gadā un kopš tā laika dzīvo Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņš ir ieņēmis dažādus atbildīgus un goda amatus, strādājis sabiedrībā «Westinghouse», bijis profesors dažādās universitātēs, piedalījies tiltu projektēšanā un būvēšanā. Viņš iemantojis izcila teorētiķa slavu. Viņa darbs tiek labi atalgots.

Bet vai var ticēt, ka viņš ir apmierināts ar savu dzīvi tālu no dzimtās zemes? Kas viņu ir redzējis, ir ticies ar viņu, tas zina, ka viņa dzīvi iedragājusi paša dārgākā — Dzimtenes zaudēšana. Stepana Timošenko likteni nevar atvieglot ari tas apstāklis, ka viņa mācību grāmata par materiālu pretestību vēl līdz šim laikam ir populāra mūsu augstskolu studentu vidū.

Starp amerikāņu lielo kuģu projektētājiem un būvētājiem ir krievu inženieris, ko tāpat izmanto praktiskā Amerika; tā vārdu nav aizmirsuši viņa profesijas ļaudis Padomju Savienībā, kuri kādreiz kopā ar viņu klausījās lekcijas vienā auditorijā. Tas ir misters Jurkevičs. Tagad viņš vada nelielu kantori, kas atrodas Ņujorkā, Volstrīta rajonā, un pārtiek no gadījuma rakstura kuģu projektēšanas pasūtījumiem. Kādreiz viņš bija viens no tiem, kas būvēja tolaik pasaulē vislielāko franču okeāna laineri «Normandija». Sagaidot mūs savā kantorī, viņš daudzas reizes atvainojās, ka nevar mūs uzņemt tā, kā to prasa viesmīlība, ka viņa iespējas ierobežo ne tik daudz telpu platība, cik līdzekļi un pastāvīga darba trūkums. Viņa 15, varbūt 20 rri^1 lielais kabinets bija bāztin piebāzts ar vecu rasējumu ruļļiem, mapēm ar paskaidrojumu rakstiem un aprēķiniem. Pie sienām ir fotogrāfijas, kuru lielākā daļa veltīta slavenā lainera «Normandija» vēsturei.

Starp citu, daži vārdi jāsaka par «Normandiju». Šā lainera vēsture ir ļoti bēdīga. Izmēģinājumos atklājās nepieļaujami liela korpusa vibrācija. Kad tika izdarīti nepieciešamie konstruktīvie grozījumi, korpuss vairs nevibrēja. 1935. gada maijā turboelektrokuģis «Normandija» šķērsoja Atlantijas okeānu 4 dienās 3 stundās 14 minūtēs un par to saņēma balvu «Atlantijas zilā lente». 1937. gada martā tas veica šo attālumu 4 dienās 7 minūtēs. Lainera garums par 15 m pārsniedza Eifeļa torņa augstumu. Kuģis varēja uzņemt apmēram 2000 pasažieru, pie tam tā komandā un apkalpojošā personālā bija 1285 cilvēki.

Vispār atzīts, ka tolaik tas bija viens no vislabākajiem kuģiem pasaulē. 1941. gadā vācu zemūdenes iedzina «Normandiju» Ņujorkas ostā, un tur kuģis gaja bojā, pat nesaņēmis ienaidnieka torpēdas vai aviācijas bumbas triecienu. Pēc nodošanas ASV valdībai laineris tika pārbūvēts par kara transporta kuģi un gatavojās iziet jūrā, bet ugunsgrēks to iznīcināja. Kā atzina paši amerikāņi, «Nor-mandijas» boja eja pie kuģu piestātnes bija ostas administrācijas neizdarības un tūļības rezultāts.

Lūk, ko par to pastāstīja padomju speciālists L. Skrja gins. 1942. gada 9. februāri uz kuģa izcēlās ugunsgrēks. Ku ģis dega veselu diennakti. Lai gan tika mobilizēti glābšanas kuģi un ugunsdzēsēju komandas, tomēr ugunsgrēku neizdevās nodzēst. «Sakarā ar liela daudzuma ūdens uzkrāšanos lainera augšēja daļa tas sasvērās uz sāniem un draudēja apgāzties. Lainera projekta autors inženieris Jur-kevičs, kas atradās kuģa piestātnē, to saprata agrāk par citiem. Ar asarām acīs viņš vēroja sava lolojuma bojā eju.

Jurkevičs lūdza amerikāņu varas orgānu pārstāvjus pārtraukt neprātīgo ūdens liešanu augšējās virsbūvēs un ieteica sargāt no uguns tikai mašīnu telpu, lai glābtu unikālo spēka iekārtu. Pulksten 23.30, kad kuģis bija sasvēries uz kreisajiem sāniem par 40°, Jurkevičs paskatījās savā pulkstenī un pateica amerikāņiem, cikos kuģis apgāzīsies.

Tomēr pašpārliecinātie amerikāņi negribēja viņu uzklausīt. Precīzi noteiktajā laika, pulksten 2.45, sakarā ar liela ūdens daudzuma uzkrāšanos augšējos klājos kuģis zaudēja līdzsvaru, strauji sagāzās uz kreisajiem sāniem un, kad sānsvere bija sasniegusi 80° leņķi, nogūlās pie kuģu piestātnes.»[39]

To gandrīz vārdu pa vārdam man pastāstīja pats Jurkevičs. Laikam gan ne vienam vien cilvēkam kuģa būvētājs pastāstīja šo bēdīgo stāstu.

Galu galā amerikāņi, nezinādami, ko darīt ar šo kuģi, 1946. gadā to pārdeva ka metāllūžņus par pasakaini zemu cenu — 162 tūkstošiem dolāru, kaut gan kuģa būvei, pārbūvei un izcelšanas darbiem tika izlietoti 99 miljoni dolāru.

Bija redzams, ka Jurkeviču skumdināja viņa stāvoklis. Viņš ir spiests pastāvīgi meklēt pasūtījumus sev un savam projektēšanas kantorim. Neviļus ienāca prātā doma, ko gan būtu varējis sasniegt misters Jurkevičs, ja viņš būtu vienkārši biedrs Jurkevičs. Tādam neapšaubāmi talantīgam kuģu būvētājam pie mums būtu daudz ko darīt. Izvēlies, biedri Jurkevič, kas tev labāk patīk. Ja gribi, būvē lielus kuģus, ja ne, vari būvēt mazus kuģus; vari ķerties pie ātrgaitas kuteriem, vari nodoties dzelzsbetona kuģu būvei. Ja tas tev nepatīk, vari izmantot savas zināšanas

tankkuģu vai ātro laineru projektēšanā un būvniecībā. Vai tad Padomju Savienībā ir robežas darbu izvēlē cilvēkam ar inženiera izglītību un pieredzi?!

Sastapu arī cita veida emigrantus. Minēšu vienu no šī veida pārstāvjiem — bijušo odesieti misteru Minču. Viņš darbojies visādas jomās, taču naudu nav sakrājis, un sava uzņēmuma, kaut vai visniecīgākā, viņam nav. No saviem vecākiem, kas miruši Amerikas Savienotajās Valstīs, viņš mantoja nelielu dzīvokli Ņujorkā. Mines mēģināja tirgoties, bet drīz vien izputēja. Kādu laiku viņš bija starpnieks mehanizēto veļas mazgātavu iekārtu pārdošanā, bet viņa ienākumi bija niecīgi. Tad viņš sāka kvalificēties par biržas mākleru. Šī nodarbošanās viņam katru dienu un katru stundu solīja vai nu jūtamus panākumus, vai arī pilnīgu bankrotu, ja viņš spekulētu ar lielām summām. Bet savā dzīvē krietni paplūkātais misters Mines piesardzības dēļ nolēma operēt ar nelielām summām, lai neveiksmes gadījumā nepaliktu pilnīgi tukšā.

Slavenajā izdevniecībā «McGraw-Hill» strādā glīts jauns armēnis Piruzjans. Viņš dzimis Amerikas Savienotajās Valstīs, ļoti labi prot angļu valodu. Piruzjans strādā pie kāda tehniskā žurnāla izdošanas. Viņa darba stils un uzvedība ir īsti amerikāniska. Tomēr viņš nav aizmirsis arī savu mātes valodu — armēņu valodu, kuru viņam iemācījuši vecāki. Tiekoties ar saviem tautiešiem, viņš acīm redzami ārēji izmainījās. Viņa acu skatiens kļuva maigāks, kad tika minēta mūsu zeme, kuru viņš nekad nav redzējis un par kuru viņš zina tikai to, ko viņam pastāstījuši vecāki. Viņa sapnis ir apmeklēt Padomju Armēniju, paelpot tās gaisu, paskatīties, kā dzīvo viņa tautieši.

Amerikas Savienotajās Valstīs dzīvo pazīstamais krievu (pēc izcelšanās) zinātnieks Zvorikins, kas izdarījis lielus atklājumus krāsainajā televīzijā. Arī viņu kā speciālistu labi izmanto amerikāņu saimnieki.

(Emigranti spiesti strādāt savu saimnieku labā, dažreiz radot tehniskā ziņā pirmšķirīgas konstrukcijas un būves.

Lielākā daļa emigrantu dzīvo nožēlojamu dzīvi ne vien garīgā, bet arī materiālā ziņā.

Reiz mēs ar biedriem atgriezāmies no kārtējā brauciena. Lidmašīna nolaidās Ņujorkas iekšējā aerodromā. Mēs paņēmām taksometru, lai ātrāk nokļūtu mājās. Taksometra šoferis, gadus 40—45 vecs vīrietis, bija mazrunīgs uii strupi atbildēja uz mušu jautājumiem. Mēs turpinājām savā starpā sarunāties par dažādiem sīkumiem. Viens pastāstīja, kā skolā mācās viņa dēls, otrs — kā izrunā pirmos vārdus viņa pavisam mazā meitiņa.

Šoferis ilgi klusēdams klausījās mūsu sarunas un beidzot neizturēja, sāka runāt krieviski. Viņa stāsts bija tipisks lielākai daļai tā saucamo pārvietoto personu. Viņš pirms diviem gadiem bija atbraucis no Eiropas uz ASV un angļu valodu vēl nebija paguvis iemācīties. Pats viņš bija krievs, dienējis Padomju Armijā, padevies vācu gūstā, strādājis Polijas rūpnīcās. Pēc fašistiskās armijas sagrāves viņš nokļuva Rietumvācija. Strādāja celtniecībā. Tagad dzīvo Ņujorka. Bet darbu savā specialitātē vēl nav atradis, tāpēc jāstrādā par šoferi.

— Kāpēc jūs atbraucat uz Ameriku? — jautāja viens no maniem ceļabiedriem.

— Ta gribēja Rietumvācijas varas orgāni un amerikāņu saimnieki, — atbildēja šoferis.

Pēc tam šoferis pastāstīja, ka viņam nav ģimenes un ka viņš ļoti gribētu uzzināt kaut ko vairāk par Padomju Savienību. Bet ar to mūsu saruna beidzās, jo mēs bijām atbraukuši mājas.

Ko lai saka par šo cilvēku? Varbūt viņš drīz atradīs darbu savā specialitāte, apprecēsies, nokārtos dzīvokļa jautājumu, iemācīsies angļu valodu. Bet vai viņš Amerikas Savienotajās Valstīs jutīsies kā pilntiesīgs sabiedrības loceklis? Protams, ne.

Gruti spriest, kāpēc šis cilvēks nokļuvis tālu no dzimtās zemes. Acīm redzot, pretpadomju propagandas ietekmēts, viņš nevienā sava grūtā ceļa posmā neuzdrošinājās atgriezties Dzimtenē, kā to ir darījuši daudzi citi. Bet tā butu vislabākā izeja šim cilvēkam.

Pec amerikāņu statistikas datiem, Ņujorkā vien dzīvo apmēram 300 tūkstoši krievu. Viņiem izdod krievu valodā avīzes un grāmatas. Viņi tās lasa. Bet «Amerikas krievi» labi zina, ka īsta, laba krievu valoda skan tikai Padomju Savienībā.

Rosīgie amerikāņu tirgotāji mēģina organizēt savu biznesu, pielāgojoties krievu gaumei preču sortimenta izvelē. Tomēr viss, ko viņi var piedāvāt pircējiem, ļoti maz Odziņās īsti krieviskajam.

Smagu iespaidu atstāj iepazīšanās ar jebkuru emigrantu grupu, kas izceļojuši no mūsu zemes. Daudz inte-

resantākas un saturā bagātākas bija tikšanās ar daudziem vecu vecajiem, ta teikt, «simtprocentīgajiem» amerikāņiem. Daži no viņiem atstāja paliekošu iespaidu ar savu savdabīgo raksturu un praktisko saprātu.

Divas reizes (1957. un 1959. gadā) es viesojos pie pazīstamā fermera R. Garsta un vairākas reizes tikos ar viņu dažādos apstākļos. Viņš ir tipisks amerikānis, kas lietišķi raugās uz dažādām amerikāņu dzīves pusēm. Viņš, piemēram, ar sašutumu runāja par to, ka Amerikas Savienotajās Valstīs ir tā saucamie lauksaimniecības produktu pārpalikumi, kamēr dažās Āzijas un Āfrikas zemēs cilvēki cieš badu. Viņš bija sašutis arī par ierobežojumiem, kas noteikti fermeriem sējumu platības paplašināšanā un ražības celšanā.

R. Garsts ir kukurūzas hibrīdu sēklu audzēšanas un tirdzniecības sabiedrības «Garst and Thomas» prezidents. Ar to viņš nodarbojas jau apmēram 30 gadus un ir sasniedzis labus rezultātus. Viņš pārbauda sēklas kā savā fermā, tā arī citās saimniecībās, reklāmas nolūkā bez maksas sūta sēklu paraugus citiem fermeriem. Viņš prot lieliski organizēt darbu amerikāniskā garā. Viņš ir sasniedzis lielu meistarību ne vien kukurūzas audzēšanā, bet arī tās izmantošanā dzīvnieku un putnu nobarošanai.

Garsts stingri ievēro principu, ka nepieciešams mehanizēt pat visnenozīmīgākos darbus. Viņš vērsa mūsu uzmanību uz to, ka roku darba likvidēšanai ne vienmēr vajadzīgas sarežģītas un dārgas mašīnas: Daudzos gadījumos arī vienkārši mehānismi un ierīces dod labus rezultātus, ja darbs ir racionāli organizēts. Par šādiem mehānismiem viņš uzskata automātiskos barības galdus, automātiskos dzirdinātājus, elektriskos ūdens sildītājus ar termoregula-toru, dzīvnieku apsmidzināšanu ar ķīmiskajiem līdzekļiem pret kaitēkļiem, būrus vistu turēšanai utt.

Garsts mīlēja stāstīt, kā tēvs viņam mācīja ķerties pie galvenā un pabeigt iesākto darbu līdz galam.

— Ķirsi nedrīkst kost pa gabalam, — Garsts atcerējās sava tēva vārdus.

Savā komerciālajā darbībā viņš vēl tagad ievēro šo principu. Viņš attīsta strauju aktīvu darbību, nemitīgi meklējot jaunu augsnes apstrādāšanas tehnoloģiju, visjaunākos mākslīgo mēslošanas līdzekļu un mašīnu veidus,

vispilnīgākās lopkopības ēkas u. c. Viņš mīl eksperimentēt, racionalizēt jau esošos darba paņēmienus. Viņš ar jauneklīgu aizrautību rādīja paša izgudroto graudu kalti. Viņam bija dzijas zināšanas par katru lietu, ar kuru tas nodarbojās, viņš brīvi operēja ar skaitļiem un ekonomiskajiem aprēķiniem, no galvas zināja kalkulācijas galvenos elementus. Bet jebkurš ekskurss ekonomikā beidzās ar vienu secinājumu, vienu jautājumu: cik ar to var nopelnīt?

— Nu, bet kāda ir raža? — es painteresējos.

Garsts paņēma no sava dēla zīmīti un nolasīja datus par kukurūzas graudu ražu 18 gados:

1958. gadā Nebraskas štatā apūdeņojamās zemēs iegūta raža 95 cnt no 1 ha, pie tam par mēslošanas līdzekļiem un indīgajām ķimikālijām izdots apmēram 100 dolāru uz hektāra. Lai paaugstinātu kukurūzas ražu par 1 cnt, jāizdod apmēram 40 centu par ķīmiskajiem mēslošanas līdzekļiem, bet kukurūzas cena ir apmēram 4 dolāri par 1 cnt.

Viņš gandrīz nemaz neielūkojās zīmītē. Viņš bija labi iegaumējis skaitļus, tie piepildīja visu viņa dzīvi. Pateicis tos, viņš pa paradumam skaļi iesmējās un paskaidroja:

— Raža atkarīga no ķīmiskajiem mēslošanas līdzekļiem, to pareizas iestrādāšanas.

Garsts ne vārda neminēja par augsnes apstrādāšanu, acīm redzot, uzskatīdams, ka šī problēma jau sen atrisināta un ka tā ir pati par sevi saprotama.

— Nu, bet ko jūs domājat par augsnes struktūru? —

es nerimos. . .

— Augsnes struktūra visu laiku uzlabojas, un to pierāda nemitīgā ražības celšanās, — apmierināti noteica misters Garsts.

— Mans princips ir mācīt citiem nevis to, ko visi zina, bet gan kaut ko jaunu. Tāpēc savus dēlus es pats mācīju tieši fermā. Koledžā atkārto visu to, kas jau agrāk bija zināms, — kategoriskā tonī piebilda Garsts.

Kādu citu reizi, apskatot Garsta fermā tīrumus kukurūzas kultivēšanas periodā, es pajautāju, kāpēc kukurūza ir sēta rindsējā un nevis kvadrātligzdās.

Misters Garsts man nolasīja garu lekciju par šo tematu, parādīja herbicīdu lietošanas paņēmienu, paskaidroja tās efektivitāti un vērsa uzmanību uz to, ka, kultivējot kukurūzu, traktors brauc ar 15 km ātrumu stundā, ka kukurūzas kopšanā vairs netiek izmantots nekāds roku darbs un ka tagad viens traktorists apstrādā 120 ha un nevis 100 ha, kā tas bija pirms diviem gadiem, kad es pie viņa viesojos pirmo reizi.

Jāpiebilst, ka eksperimentēšana Amerikas Savienotajās Valstīs ir diezgan parasta parādība. Eksperimentē gan fermeri un rūpnieki, gan pārdevēji un transporta darbinieki, nemaz jau nerunājot par zinātniekiem. Jautājums ir tikai par eksperimentu mērogiem un rezultātiem. Lauksaimniecībā ekspluatācijas apstākļos pārbauda visdažādāko konstrukciju ēkas, kuras paredzētas cūku, govju un vistu turēšanai. Tiek izmēģināts, kādu iespaidu uz gaļas un dējējām vistām atstāj mūzika. Tiem, kam šis jautājums sevišķi interesē, varu paziņot, ka mūzika diemžēl nekādā ziņā neaizstāj barību. Barība katrā ziņā ir jādod vajadzīgā daudzumā, bagātīgi. Pārbauda pilnīgi jaunu lielas divstāvu cūku kūts konstrukciju, kas dod iespēju gadā nobarot 900 cūku. Vēl daudz vairāk piemēru var minēt par rūpniecībā veicamiem eksperimentiem. Eksperimenta novērtēšanā galvenais kritērijs ir ekonomika: vai tas dod vai nedod peļņu? Katrs eksperiments saistīts ar zināmu risku, tomēr tas nevienu neattur no eksperimentē-šanas.

Apskatot atsevišķus fermas objektus, es nekur nemanīju kaut kādus sargus. Nekur nav arī redzami cieši žogi. Gandrīz nekur nemana cilvēkus, kas strādā. Garsts pastāstīja, ka lopkopības fermā strādā viens cilvēks, kas apkalpo 800 gaļas govslopu. Noskaidrojās, ka viņš arī pārzina un vada visus lopbarības fabriciņas mehānismus» kura atrodas netālu no skābbarības torņa. Kaut arī fermā ir ieviesta kompleksā mehanizācija, tomēr nav viegli tikt galā ar tik daudziem pienākumiem: lopu ēdināšanu, lopbarības sagatavošanu, dzirdināšanas ierīču apskati, sekošanu dzīvnieku attīstībai, telpu tīrīšanu un vēdināšanu, dzīvnieku apsmidzināšanu pret kaitēkļiem un daudz ko citu.

Rādot savu lopkopības fermu, Garsts pastāstīja, kā viņš atlasa šķirnes lopus. Viņš pamatīgi nokritizēja mūsu zemē un citās valstīs pastāvošo šķirnes gaļas lopu atlasi pēc anketas datiem, tā teikt, pēc radu rakstu principa.

— Es neņemu vērā, — teica Garsts, — kas ir vecāki, kaut gan tam ir nozīme. Jāatlasa labākie dzīvnieki pēc viņu rādītājiem: auguma, svara pieauguma. Ja dzīvnieks vāji attīstās, tad to nav izdevīgi turēt un tas ir jālikvidē. Tikai tā ir jāizdara atlase, pēc principa: labākos no labākajiem.

Sēžot blakus Garstam, es vēroju, cik veikli viņš vada automobili tieši pa arumiem un tikko apsētu tīrumu, nemaz nedomājot par to, ka var sabojāt sējumus. Viņš labi pazina katru savas lielās saimniecības zemes gabaliņu, katru nostūri. Mašīna apstājās. Tagad Garsts savu lekciju turpināja pie nesen uzdīgušiem kukurūzas asniem. Šeit sējas laikā lietoti herbicīdi. Garsts sēj kukurūzu tikai ar rindsējas un precīzās sējas paņēmienu. Vienmērīgie, maigi zaļie kukurūzas asni labi redzami šaurajās zemes strēmelītēs, kur nav nekādu citu augu. Kā 50—60 mm platas lentes stiepjas šīs zemes strēmelītes, kur neaug nezāles, jo te iestrādāti herbicīdi, bet rindstarpās ir uzdīguši sīki nezāļu asni. Tos viegli likvidē ar kultivatoriem, nemaz nelietojot roku darbu.

Sājā tīrumā viņš arī parādīja, kā tiek novadīts liekais ūdens, it īpaši zemienēs, izmantojot lētas keramiskās caurules. Garsts slavēja amerikāņu lauksaimniecības mašīnas. Viņš pastāstīja, ka īpašā gultņu konstrukcija dod iespēju eļļot mašīnas tikai vienu reizi visā darba sezonā, bet dažas mašīnas jāeļļo pat vienu reizi divās sezonās. Tas stipri atvieglo mašīnu kopšanu, nekaitējot ekspluatācijas drošībai.

Telpā, kur glabājas mašīnu rezerves daļas un dažādi darba rīki, ir arī fasētas smērvielas. Tā, piemēram, soli-dolu un autolu glabā patronās, kas izgatavotas no kartona, kurš piesūcināts ar speciālu šķidrumu. Ar solidolu vai autolu pildīto patronu ieliek šļirces korpusā. Pēdējā laikā smērvielas fasē polietilēna maisiņos, kurus pēc tam ieliek šļircē. Tas novērš smērvielu piesārņošanu un pozitīvi ietekmē mašīnu ekspluatāciju.

Fermā nemanīja nevienu dīkā stāvošu, nestrādājošu mašīnu. Radās iespaids, ka visas mašīnas strādā. Nebija nevienas bojātas mašīnas, kas tiktu remontēta. Nekur nemētajās mašīnu daļas. Tā tas bija visspriegākajā pavasara sējas periodā. Ferma atstāja teicami organizētas saimniecības iespaidu. Viss atradās savā vietā. Eku, inventārā, mašīnu un materiālu racionālais izvietojums rada priekšzīmīgas kārtības ainu.

Sēdēdami parastajā ēdnīcā, kas atrodas ciematā, mēs vērojām, kā tajā nāca traktoristi kaut ko uzkost, izdzert tasi karstas kafijas un patverties no lietus. Viņi uzkavējās ēdnīcā, gatavi jebkurā momentā, tikko pāries lietus, sēsties automobilī un doties uz savu darba vietu.

Man gadījās sastapties arī ar pazīstamo kapitālistu Sairušu Itonu. Taš ir ievērojams finansists un lielrūpnieks, ekonomists un organizators. Viņš ir arī pazīstams politiskais darbinieks. Pietiek tikai atgādināt par viņa noorganizēto Paguošas zinātnieku konferenci.

Pēc Volstrīta novērtējuma, 1968. gadā Itons kontrolēja kapitālu, kura avuāri pārsniedza 3 miljardus dolāru. Personīgi viņam pieder vairāk nekā 100 miljoni dolāru '.

Reiz, kad mēs tikāmies Klīvlendā, mūsu pārrunās tika skarts jautājums par liela diametra tērauda caurulēm naftas un gāzes vadiem. Sairuss Itons kā lietpratējs pastāstīja, ka nav obligāti jālieto bezšuves caurules. Šim nolūkam pilnīgi piemērotas ir metinātās caurules. Tās ir Ietākas un kvalitātes ziņā neatpaliek no bezšuves caurulēm. Pie tam viņš atsaucās uz pieredzi, kas uzkrāta, būvējot šādus cauruļvadus Amerikas Savienotajās Valstīs un Kanādā. No metinātām caurulēm samontētie cauruļvadi jau darbojas.

Viņš, protams, nezināja visos sīkumos metināto cauruļu izgatavošanas tehnoloģiju. Toties viņš labi zināja to ekonomisko efektivitāti salīdzinājumā ar bezšuves caurulēm, to pašizmaksu un darbietilpīgumu, kā arī to, ka šīs caurules ir piemērotas naftas un gāzes transportēšanai.

Klīvlendas centrā ir daudzstāvu ēka ar smailu tornīti. Tieši šeit atrodas Itona galvenais kantoris. Lielajā un [40] gaišajā pieņemamajā istabā valdīja tīrība un kārtība. Viss bija iekārtots amerikāniskā stilā. Mēbeļu bija tieši tik daudz, cik nepieciešams darbam. Šeit nepastāv tāds jēdziens kā mēbeles «mēbeļu dēļ». Katrs priekšmets izpildīja savu funkciju un turklāt tieši tur, kur kantora darba organizēšanas firmas lietpratēji tam bija ierādījuši vietu.

Kantora iekārtošanu, vienalga, vai runa ir par pieņemamo istabu, par paša bosa kabinetu vai klerku istabu, uztic tikai specializētām firmām, kas nodarbojas ar kantoru organizēšanu. Amerikāņi nekad nepaļaujas uz parasto kalpotāju, pat uz augsti stāvošu ierēdņu gaumi. Ikvienam visā pilnībā jāzina savs darbs. Sekretāre nedrīkst pēc savas gaumes pārvietot ne mēbeles, ne paklāju. Diezin vai viņai ir tiesība radīt disonansi vispārējā iekārtojumā pat ar parastu ziedu pušķi.

Tieši tā bija Sairuša Itona pieņemamā istabā un viņa kabinetā. Kabineta īpašnieks, pārtraucis diktēt stenogrā-fistei, piecēlās no sava galda un, laipni sveicinādams, lūdza viesus apsēsties uz tradicionālā dīvāna un ērtajos klubkrēslos, kas bija izvietoti ap zemu pusapaļu galdu.

Sākās pārrunas pie tases kafijas. Tika apspriestas vispārējas problēmas, kas saistītas ar tirdzniecību starp Padomju Savienību un Amerikas Savienotajām Valstīm, kā arī konkrēti jautājumi — kā un ar ko tirgoties, finansu norēķinu formas utt. Kad ieminējos, ka mēs varam piedāvāt amerikāņiem mūsu dabisko leģēto čugunu, Itons mani pieveda pie loga. Mūsu priekšā pavērās slavenās rūpniecības pilsētas — Klīvlendas panorāma ar simtiem visdažādāko rūpnīcu, elektrostacijām, dzelzceļa sliežu ceļiem, milzīgām ēkām un visur esošās reklāmas ierīcēm. Priekšplānā bija redzama gigantiska metalurģiskā rūpnīca, no kuras skursteņa plūstošie dūmi aizsedza lielu pilsētas ainavas daļu. Tieši uz šo rūpnīcu norādīja Itona viegli drebošās vecīgās rokas rādītājpirksts. Viņam tolaik jau bija 76 gadi.

— Mēs ar jums konkurējam čuguna tirdzniecībā, — mums teica viesmīlīgais saimnieks, kas finansēja šo uzņēmumu.

— Bet jūsu rūpniecība neizstrādā čugunu no dabiski leģētām rūdām, — es centos atspēkot viņa argumentu.

— Tas taisnība, bet amerikāņi ir pieraduši leģēt ar ferosakausējumu piedevu, — atbildēja Itons.

— Tad jūs varat pirkt no mums ferohromu, feroman-gānu un citus ferosakausējumus, — piebilda viens no maniem kolēģiem.

— Ari tas būtu pareizi, ja amerikāņiem nebūtu ražošanas jaudu mangāna, hroma un citu rūdu pārstrādāšanai, — teica Itons, un mēs atgājām no loga.

— Tad apspriedīsim jautājumu par hroma un mangāna rūdas piegādi no Padomju Savienības, — teicu es.

— Kā viens, tā otrs un trešais būtu bijis pareizi, ja amerikāņi nebūtu noslēguši ilgtermiņa līgumus par rūdu piegādi no Brazīlijas, vairākām Āfrikas zemēm, no Turcijas un citām valstīm, kur, starp citu, viņi ir ieguldījuši savus kapitālus, — mūsu sarunu nobeidza Itona padomnieks finansu jautājumos.

Atceros mūsu braucienu uz Sairuša Itona muižu, kas atrodas netālu no Klīvlendas. Padomju viesu grupu toreiz vadīja A. Mikojans Saimnieks mūs iepazīstināja ar saviem īpašumiem.

Lopkopības fermā mums parādīja gaļas lopus. Druknie, labi nobarotie zema auguma dzīvnieki drīzāk atgādināja ar vilnu pārklātas saplacinātas lodes uz četriem balstiem, kas līdz pēdējai iespējai piebāztas ar gaļu, taukiem un kauliem. Apskatei izveda šīs gaļas lopu šķirnes rekordistu. Bullēna svars pieauga par apmēram 700 g diennaktī.

Pēc amerikāņu parašas, atkal reklāmas labā, visuresošie fotokorespondenti jau izkārtoja viesus ap šo dzīvo gaļas blāķi, lai visus kopā parādītu laikrakstu un speciālo biļetenu slejās. Dzīvnieks, kas, acīm redzot, bija pieradis pie šādām izdarībām, mierīgi stāvēja un vienaldzīgi noskatījās uz klātesošajiem. Mums tika nolasīta īsa lekcija par to, kas tā ir par lopu šķirni un kā tie jākopj. Sevišķi sīki mums pastāstīja, kad, kur un par ko šim bullēnam rekordistam tika piešķirtas balvas. Visa ferma vairāk bija pielāgota rekordistu audzēšanai nekā lopu audzēšanai vispār.

1968. gadā Sairuss Itons atkal apmeklēja Padomju Savienību. Viņš vēl turpina savu politisko darbību, lai gan viņam jau ir pāri par 84 gadiem.

Volstrītā apspriež jautājumu par to, vai Sairuss Itons patiešām aizies no sava biznesa? Bet viņš joprojām darbojas.

1967. gada februārī šīs grāmatas autors Maskavā tikās ar Sairušu Itonu junioru. Viņš atstāja labi audzināta cilvēka, savos biznesa plānos diezgan pieticīga cilvēka iespaidu. Kāda loma ir Itonam jaunākajam sava tēva plānos, tas nav zināms. Laikraksts «Business Week» citē Itona vecākā adjutanta vārdus: «Itona kungs nekad nav teicis, ka viņš tieši nodos naudu bērniem. Viņš vienmēr ir viņiem teicis, ka tiem jāprot pašiem nopelnīt naudu.»

Tieksmi pelnīt naudu amerikāņiem ieaudzina, tā sakot, no bērna kājas pēc jau pazīstamās tehnoloģijas. Starpība ir tikai biznesa un peļņas apjomā. Daudzi lielrūpnieki un finansisti saņem kolosālas dividendes no militāriem pasūtījumiem un nevēlas tirgoties ar Padomju Savienību.

Vidējo kapitālistu pārstāvji, kuri nesaņem militāros pasūtījumus, vēlas tirgoties ar Padomju Savienību. Viņu centienos šajās operācijās nopelnīt nav nekā neparast-a. Daudzi no viņiem patiesi grib attīstīt lietišķus sakarus ar padomju organizācijām.

Viens no šīs kategorijas pārstāvjiem sevi dēvēja par «minimālu» kapitālistu. Tas ir misters R. Flins, kas mums pārdod veļas mazgātavu un apģērbu ķīmisko tīrītavu iekārtu. Viņš katrā ziņā grib kļūt par lielkapitālistu. Misters R. Flins ir tipisks veikalnieks. Viņš daudz un enerģiski strādā, lai atrastu ceļu uz «kapitālisma karalienes» — peļņas — sirdi. Tas viņam zināmā mērā izdodas, taču mērogi viņu nekādā ziņā neapmierina.

Reiz viņš mums rādīja rūpnīcu Cincinati pilsētā, kas ražo iekārtu veļas mazgātavām. Šajā pilsētā, kas ir pazīstama kā darbgaldu rūpniecības centrs, mēs apskatījām arī dažus citus uzņēmumus, kuri ražo metālgriešanas iekārtu.

Veļas mazgātavu iekārtas rūpnīcas pārvaldnieks V. Herters ir bagāts cilvēks. Viņš bija ļoti viesmīlīgs. Viņš mums parādīja ne vien rūpnīcu un tās eksperimentālo cehu, bet arī savu divstāvu māju ārpus pilsētas. Ap viņa māju, kas atrodas meža masīvā, izveidots skaists parks. Nelielā pļaviņā ar sulīgu zāli ganījās raiba govs ar diviem telēniem — dvīņiem. Tā bija mūsu saimnieka vājība. Viņš mīl dzīvniekus, tos kopj, kad. viņam ir patika un laiks.

Mājā mūs sagaidīja viņa sieva misis Hertera, kas mūs ieveda viesistabā, kur bez parastajām modernajām abstrakcionistu gleznām bija arī milzīgi sienas skapji ar grāmatām. Tiesa gan, daļa skapju bija tīri dekoratīva, tas ir, ar uzzīmētām grāmatu muguriņām. Šāds dzīvokļa greznošanas paņēmiens bija vērojams arī citās mājās. Šim nolūkam rūpniecība ražo speciālas tapetes. Tas ir tīri amerikānisks paņēmiens.

Saimnieks palielījās, ka viņam ir vairākas krievu autoru grāmatas, kas pārtulkotas angļu valoda. To vidu pirmo vietu ieņem Dostojevskis. Viņš atzīmēja arī, ka viņam ir Marksa «Kapitāls». Nobeigumā viņš_ izteica vēlēšanos iztirzāt šo darbu, kas, kā viņš izteicās, viņa darbības sākumā viņam stipri palīdzējis izprast visu kapitālistiskās sistēmas un privātās iniciatīvas mehāniku.

Misters V. Herters ar sarkasmu teica:

— Markss man palīdzēja daudz labāk kārtot biznesu, tas ir, droši iegūt lielu peļņu. Tomēr Marksa traktāti ir stipri novecojusi un vairs nav piemēroti mušu laikmetam.

— Bet kāpēc jūs tos izmantojat? — es viņam jautāju.

— Markss mani iemācīja labāk izprast strādniekus un sekmīgāk tos vadīt, — viņš atbildēja.

Kad es iebildu, ka K. Marksa dotā kapitālisma būtības definīcija, viņa atklātie šķiru cīņas un ekonomisko formāciju nomainīšanās likumi, kā arī viņa virsvērtības teorija un daudz kas cits ir spēkā vēl tagad un ir kļuvuši klasiski, un ka turpmāko kapitālisma stadiju raksturojis V. I. Ļeņins, amerikānis enerģiski piecēlās un piegāja pie savas bibliotēkas. Ar ierastu žestu viņš izņēma no skapja «Kapitāla» sējumu, nolika to uz galda un svinīgi teica:

— Šī grāmata pieder pagātnei. Tagad starp darbu un kapitālu ir pavisam citādas attiecības. Katram mūsu strādniekam pieder akcijas, tas ir, viņš ir uzņēmuma līdzīpašnieks. Es kā pārvaldnieks saņemu tādu algu, kādu man apstiprinājusi akcionāru valde, tas ir, tie paši strādnieki.

— Bet jūs saņemat daudzas reizes vairāk nekā strādnieks.

— Jā, protams, — turpināja misters V. Herters. — Bet es saņemu mazāk nekā visi šīs rūpnīcas strādnieki.

Sākumā man šķita, ka viņš ir pārteicies vai arī tulkojums nav precīzs, domādams, ka cienījamais V. Herters salīdzina savu peļņu ar visu strādnieku darba algu kopumā. Bet misters Herters bija izteicies tieši tā, kā man tika pārtulkots. Tā ir pārsteidzoša ekspluatatora loģika. No naivuma te nebija ne vēsts.

Visu mūsu tikšanos, lietišķo sarunu un pat īso, saraus-(iio pārrunu laikā, kas nolika ar V. Herteru, braucot automobilī, viņš izteica vēlēšanos kairā ziņā mums kaut ko pārdot. Rūpnīca nebija pietiekami nosiogota, tās ražot-spēja tika izmantota nepilnīgi, bet militārām vajadzībām veļas mazgājamās mašīnas, kā zināms, nepasūta vai arī pasūta ļoti reti.

V. Herters parādīja mums ne vien rūpnīcu, bet arī veļas mazgātavu, kuras ražīgums bija 400 kg veļas 8 stundu maiņā. Tur viss bija mehanizēts — veļas mazgāšana, žāvēšana, gludināšana, salikšana un iesaiņošana. Tai ir arī ķīmiskās tīrīšanas nodaļa. Veļas mazgātavā mazgā arī paklājus un lāpa veļu. Strādnieku darbs nav vieģls, jo tā spriego ritmu nosaka mašīna.

Lai iztīrītu no apģērbiem traipus, kurus nevar iztīrīt kopējā kamerā, iekārtota. īpaša nodaļa, kas drīzāk atgādina ķīmisko laboratoriju. Tur ir pilns komplekts visdažādāko reaģentu, ar kuriem var iztīrīt jebkuru traipu.

Divās maiņās veļas mazgātavā kopumā strādā ap 30 cilvēku kopā ar administrāciju, kuras funkcijas izpilda viens meistars. Misters V. Herters prasmīgi parādīja mums šo patiešām labi iekārtoto uzņēmumu. Viņš pietiekami labi pārzināja ražošanas jautājumus.

Viņš droši vien bija apmierināts, ka mēs apmēram pēc viena gada, sīki iepazinušies ar saņemtajiem materiāliem, tai skaitā arī ar cenām, nopirkām no viņa vairākus veļas mazgātavu un ķīmisko tīrītavu iekārtas komplektus, kaut gan V. Herters droši vien cerēja uz lielāku darījumu. Viņš reiz jokodamies teica:

— Šķiet, ka Krievija ir liela zeme?

Mūsu tikšanās nobeigumā misters V. Herters sūdzējās par savu likteni: darba ir daudz, bet peļņa maza. Izrādās, ka ir arī tādi amerikāņu kapitālisti, kas tomēr sūdzas, kaut arī smaidot. Protams, Henrijs Fords un viņam līdzīgie lielkapitālisti nesūdzējās, vismaz es kaut ko tādu netiku dzirdējis.

Daži vārdi jāsaka par pašreizējo Fordu. Henrijs Fords, par kuru ir runa, ir tā paša slavenā Henrija Forda mazdēls, kuru pazīst ja ne visi, tad vismaz daudzi. Viņš cenšas būt cienīgs sava vectēva darba turpinātājs, bet varbūt pat pārspēt viņu. Viņš attīsta automobiļu, traktoru un citu mašīnu ražošanu.

Galvenā produkcija ir automobiļi. Detroitā, kur atrodas Forda galvenās rūpnīcas, iekārtots arī galvenais kantoris.

Tomēr starp vectēvu un mazdēlu ir diezgan lielas atšķirības. Henrijs Fords vectēvs bija darbīgs cilvēks, liels individuālists. Viņš uzskatīja, ka ikvienam cilvēkam pašam jātiek dzīvē uz priekšu. Arī Henrijs Fords mazdēls ir darbīgs cilvēks, bet viņš uzskata, ka dzīvē var vieglāk tikt uz priekšu, ja ir kapitāls. Henrijs Fords vectēvs neatzina augstāko izglītību un tāpēc nosūtīja savu dēlu nevis uz augstskolu mācīties, bet gan uz rūpnīcu strādāt. Henrijs Fords mazdēls pats ieguva augstāko izglītību un viņa uzņēmumos strādā daudz inženieru. Vectēvs nerēķinājās ar arodbiedrībām, mēģināja tās neievērot. Mazdēls prasmīgi koķetē ar tām, šo to atmet arodbiedrību vadītājiem. Vectēvs pats izdomāja ideju un mašīnas konstrukciju. Mazdēls to dara tikai ar citu cilvēku galvu un rokām. Viņš seko noieta tirgum, raugās, lai rūpnīcās visi labi strādātu, lai uzņēmums iegūtu pēc iespējas lielāku pelņu. Henrijs Fords vectēvs bija ģēnijs mehānikā un ražošanas organizācijā, viņš guva milzīgus panākumus un atzinību. Henrijs Fords mazdēls pagaidām dzīvo uz sava vectēva slavas un kapitālu rēķina. Pats viņš nav ne ģeniāls cilvēks, ne talantīgs mehāniķis.

Flenrijs Fords vectēvs un Henrijs Fords mazdēls ir caur un cauri kapitālisti, un viņi abi vienādi neieredz Padomju Savienību. Šajā ziņā mazdēlu grūti atšķirt no vectēva. Ar plēsoņas vērīgo aci Henrijs Fords vectēvs jau toreiz, kad trakais jefreitors Minhenes alus pagrabiņos teica savas runas un zvērēja «iznīcināt marksistus un boļševikus», pamanīja iespēju izmantot viņu kā ķēdes suni. Viņš finansiāli atbalstīja Ādolfu Hitleru, deva tam dolārus, palīdzēja kļūt par fīreru, parādīdams klasisku paraugu, ka kapitālistam savas šķiras intereses ir tuvākas nekā dzimtenes intereses. Hitlers pienācīgi novērtēja vecā Forda nopelnus, apbalvodams viņu ar «Vācu ērgļa lielkrustu».

Prasme fordiski organizēt darbu ir raksturīga visiem Fordiem., tikai dažādā pakāpē. Forda rūpnīcās, tāpat kā jebkurā amerikāņu uzņēmumā, neviens neklaiņo pa rūpnīcu, bet visi ir savās darba vietās. Kāds mūsu inženieris, kas savā laikā mācījās Forda rūpnīcās būvēt automobiļus, pastāstīja:

— Mūsu krievu inženieru grupa ieradās rūpnīcā uzposusies, baltos virskreklos, ar kaklasaitēm, nospodrinātiem apaviem un labos, uzvalkos. Vārdu sakot, kā jau

inženieriem pienākas, turklāt vēl tādiem, kas ieradušies svešā rūpnīcā, svešās mājās. Visa grupa, skatīdamās visapkārt, mierīgi soļoja uz cehiem, lai redzētu, kā amerikāņi būvē automobiļus. Kā jau tas šeit pieņemts, pa rūpnīcu neviens neklaiņoja bez darba un neviens neatstāja savu darba vietu. Un vispār rūpnīcas teritorija grūti sastapt kaut vai vienu gājēju, nemaz jau nerunājot par veselu grupu cilvēku. Vecais Henrijs Fords (tas bija pirmās piecgades laikā), sēdēdams pie automobiļa stūres un dodamies pa savu parasto maršrutu, lai apmeklētu rūpnīcas cehus, tūlīt pamanīja pa celiņu ejošos cilvēkus bez noteikta darba. Fords apturēja mašīnu un jautāja: «Kas jūs esat? Kāpēc staigājat bez darba?» Noklausījies mūsu neskaidrās atbildes, viņš lika nākošās dienas rītā ierasties pie viņa. Nākamajā dienā katrs no mums saņēma darba tērpu un tika norīkots par strādnieku stingri noteiktas operācijas izpildei.

Fordu dinastija joprojām eksistē, būvē automobiļus un citas mašīnas un saņem milzīgu peļņu.

Amerikas Savienotajās Valstīs nereti sastapu lieliskus cilvēkus un viņu nebūt nav tik maz. Arī kapitālistu vidū ir veselīgi domājoši darbinieki. Viņi saprot, ka nevar ignorēt Padomju Savienību kā valsti, kur dzīvo liela tauta, ka divu pretējo sistēmu līdzāspastāvēšana uz zemeslodes nav kaut kāda kaprīze, bet gan nenoliedzams vēsturisks fakts.

To man ir teicis ne viens vien desmits dažādu rangu kapitālistu. Misteram Pikersam, kam ir šāds viedoklis, pieder uzņēmums, kas ražo mašīnas ķīmiskās un tehnisko gumijas izstrādājumu rūpniecības vajadzībām. Padomju Savienība pirka no viņa ekstrūzijas mašīnas plastmasas cauruļu rūpniecībai un dažas citas iekārtas. Misters Pi-kerss piedalījās amerikāņu iestādē Maskavā un bija apmierināts par to, ka pie viņa stenda pakavējās pazīstami valsts darbinieki. Sevišķi apmierināts viņš bija par to, ka viņam bija izdevies bizness, tas ir, izdevies pārdot izstādes eksponātus un noslēgt līgumu par savas iekārtas piegādi Padomju Savienībai.

— Kāpēc gan jūs nevarētu ierosināt paplašināt ASV tirdzniecību ar sociālistiskajām valstīm? — viņam jautāja. — Jūs taču patiešām esat par šādu tirdzniecību. Kāpēc jūs par to nerunājat skaļāk un enerģiskāk?

Misters Pikerss viltīgi pasmaidīja un atbildēja:

— Nekad nevajag kaitināt zosis, jo savā laikā tās taču izglāba Romu.

Misters Pikerss, bez šaubām, ir biznesmenis. Ar viņu ir patīkami uzturēt kontaktu. Viņš ir lielisks sarunu biedrs, prot īsi un skaidri runāt par lietu, mazliet pafilozofēt, pastāstīt dažus atgadījumus, labi izmantojot amerikāņu humora paņēmienus. Viņš labprāt atbildēja uz visdažādākajiem jautājumiem.

Iztirzājot jautājumu par mašīnu ilgizturību, misters Pikerss teica, ka, lai iegūtu vislielāko efektivitāti no kapitālieguldījumiem, darba ražīguma kāpināšanas un produkcijas kvalitātes uzlabošanas, amerikāņi, kaut arī viņiem nav precīzi izstrādātas vienotas teorijas par mašīnu un būvju ilgizturību, dziļi aprēķina vienas vai otras mašīnas vai jaunceļamās ēkas kalpošanas laiku. Uz šā pamata tiek noteikti daudzi konstruktīvie un tehnoloģiskie parametri un izraudzīts materiāls. Kā zināms, mašīnas ātri noveco ne tikai fiziski, bet arī morāli. Sevišķi svarīgi ir noteikt mašīnas, piemēram, metālgriešanas darbgalda kalpošanas laiku, kurš speciāli izgatavots kaut kādai masveida vai lielsēriju ražošanas operācijai. Parasti šādām mašīnām ir īsāks kalpošanas laiks nekā universālajiem darbgaldiem. Metālgriešanas darbgaldiem, kurus lieto instrumentu ražošanai, piemēram, štanču izgatavošanai, ir jākalpo ilgi.

Vienam no amerikāņu vecajiem juristiem misteram Moldenam, ar kuru mani iepazīstināja, jautājumā par ASV un PSRS savstarpējām attiecībām bija apmēram tādi paši uzskati kā Pikersam. Viņš sīkāk un ar sašutumu minēja piemērus par to, ka ASV tiek slikti pārvaldītas, ka amerikāņiem nav mērķu, kas virzītu visas nācijas centienus. Starpmērķiem un privātajiem mērķiem, kurus parasti izvirzīja komersanti un uzņēmēji, lai realizētu savas preces, nebija nekā kopēja ar visas nācijas mērķiem.

Misters Holdens, kas kopumā nostrādājis vairāk nekā četrdesmit gadu, labi pazina jurisprudenci, daudz zināja par krievu-amerikāņu tirdzniecību. Tas bija interesanti. Tam vēl nāca klāt tas apstāklis, ka tagad viņš vairs nestrādāja, neveda nekādas lietas, un viņam varēja būt daudz objektīvāki uzskati.

Kā jurists Holdens savā laikā veda dažas krievu lietas.

Lai gan viņš bija vecs, tomēr viņš nebija zaudējis interesi par PSRS un ASV attiecībām. Mēs tikāmies diezgan nepiespiestā atmosfērā. Viņš labprāt pastāstīja, kā viņš dzīvoja un strādāja agrāk, kā zaudēja darbu un kā tagad dzīvo no saviem izsīkstošajiem ietaupījumiem. Procenti, kurus viņš saņem par saviem ieguldījumiem kaut kādā uzņēmumā, ir ļoti niecīgi, bet pensiju viņš nesaņem.

Viņa dzīvokļa iekārta ir atmiņu pilna par pagātni. Tā ir veca, tāpat kā tās saimnieks. Viņš atcerējās daudz ko un, protams, arī jaunību. Istabā bija ļoti daudz grāmatu, dažādu piemiņas fotoattēlu un suvenīru.

Vienā no daudzajiem fotoattēliem bija redzams V. I. Ļeņins,* kas ar savu māsu izkāpuši no automobiļa kaut kur Maskavā. Fotoattēla dibenplānā redzama afiša, kas vēsta par F. Saļapina koncertu. Tur bija arī N. Krup-skajas ģīmetne ar autogrāfu otrā pusē. Holdens apgalvoja, ka abas fotogrāfijas viņam personīgi dāvinājuši V. I. Ļeņins un N. Krupskaja par darbu, ko viņš veicis sākuma periodā pēc revolūcijas, kārtojot jaunās Padomju republikas tirdzniecības sakarus ar ASV. Pie tam viņš tās rādīja nevis vienkārši, bet svinīgi: arī viņš, amerikānis, saprata un augstu vērtēja šīs fotogrāfijās.

Man, padomju cilvēkam, šīs V. I. Ļeņina un N. Krup-skajas fotogrāfijas, kuras es redzēju pašā Ņujorkas centrā, ultrakapitālisma zemē, sagādāja milzīgu prieku. Ar dziļu saviļņojumu es vēl un vēlreiz ielūkojos Nadezdas Konstantinovnas, Marijas Iļjiņičnas un Vladimira Iļjiča Ļeņina pazīstamajos vaibstos.

Dažas dienas pēc šīs tikšanās mēs braucām uz Bu-falo — pilsētu, kas atrodas slavenā Niagāpas ūdenskrituma rajonā, uz rūpnīcu, kas atjauno (reģenerē) kaučuku no veciem gumijas izstrādājumiem. Mums parādīja rūpnīcu, aicināja uz sarunām ar ražotājiem un tirgotājiem.

, Bet izrādījās, ka vienas starpniecības firmas vietā tagad mums bija darīšana ar divām. Otra bija firma, ar kuru sarunas tika vestas agrāk un pēc tam pārtrauktas pēc šīs firmas iniciatīvas, jo tā nevarēja parādīt mums rūpnīcu. Kad jaunā starpniecības firma, kas bija dabūjusi valsts departamenta atļauju, organizēja rūpnīcas apmeklēšanu un apskati, tajā pašā laikā vecā firma sūtīja uz sarunām savus pārstāvjus, domādama, ka valdības iestādes beidzot apmierinājušas tās lūgumu un te varēs nopelnīt. Tādējādi mūsu spēku samērs bija l :3, rēķinot arī

ražotāju firmu. Dabiski, ka tādā sastāvā lietišķas sarunas nebija iespējamas. Katrs starpnieks vēlējās uzņemties pārdevēja misiju, bet ražotāja firma vispār gribēja iztikt bez starpniekiem. Viņu starpā sākās karsti strīdi. Atcerējušies, ka viņi nav vieni un ka šeit ir arī padomju pārstāvji, tie bija spiesti atstāt telpu, lai vestu separātas sarunas. Viņi atvainojās, lika pasniegt mums kaut kādus uzkožamos un apsolīja atgriezties pēc dažām minūtēm. Taču pagāja krietna pusstunda, kamēr mēs atkal varējām atsākt sarunas. Tomēr tāda situācija, kāda šeit radās, komersantu aprindās netiek atbalstīta un pat tiek uzskatīta par nerakstīto biznesa likumu pārkāpumu. Galu galā darījums netika noslēgts, taču mēs ar lielu prieku apskatījām šo gumijas reģenerācijas rūpnīcu.

Kurš gan nav dzirdējis koncerna «Du Pont de Na-mours» vārdu? Tas ir viens no lielākajiem kara ķīmiskās rūpniecības koncerniem, kas pastāv jau vairāk nekā 160 gadu! Mēs apmeklējām tā galveno kantori, kas atrodas ceļā starp Ņujorku un Vašingtonu — Vilmingtonas pilsētā. Padomju pārstāvjus pieņēma viens no koncerna direktoriem — misters Dž. Felters, kas saistīts ar zinātniski pētniecisko darbību, galvenokārt ķīmijā. Zinātniskās pētniecības organizācijas nodrošina ne vien paša koncerna ražošanas vajadzības, bet arī apgādā citas sabiedrības ar zinātnisko problēmu un tehnoloģijas jautājumu risinājumiem un dažādu projektēšanas dokumentāciju.

Pārrunas bija vairāk nekā atturīgas. Mēs jutām, ka Diponi ir ieinteresēti iegūt datus par Padomju Savienības zinātnes un tehnikas sasniegumiem jaunu plastmasas tipu un raķešu degvielu jomā, kā arī dažos citos jautājumos. Ka kompensāciju par to mums piedāvāja iepazīties ar dažiem viņu izstrādātiem procesiem, kuru novitāte bija visai apšaubāma.

Dipoņu interese neaprobežojas tikai ar ķīmiju vien. Koncerns ražo arī kodolieročus, neaizmirsdams arī par strēlnieku ieročiem. Svarīgi ir iegūt pēc iespējas lielāku peļņu, bet, kas tiek ražots, tam nav nekādas nozīmes.

Braucot pa pilsētu, kur atrodas Dipoņu koncerna galvenais kantoris, mums pastāstīja, ka rūpnīcām, kur ražo sprāgstvielas, esot nodarīti milzīgi postījumi sprādziena rezultātā. Tomēr Diponi ātri atjaunoja savu saimniecību un pat paplašināja to. Visā savā pastāvēšanas laikā št sabiedrība ieguva milzīgu peļņu. Koncerna apgrozījums pārsniedz 2 miljardus dolāru, bet tīrā peļņa ir lielāka par 400 miljoniem dolāru. Dipoņu ģimenes personiskais īpašums 1956. gadā pārsniedza 4,6 miljardus dolāru.

Aizejot no Dipoņu kantora, es domāju par kapitālisma likumiem, kuriem agri vai vēlu būs jāpazūd no zemes virsas, atstājot pēdas tikai vēstures mācību grāmatās. Pārsteidz doma, ka daži Dipoņu ģimenes locekļi, kas vada koncernu, izlemj cilvēku likteņus, kaut gan neviens viņus uz to nav pilnvarojis.

Turpmākās tikšanās ar Dipoņu pārstāvi un sarunas par dažādiem tematiem, tai skaita arī par tirdzniecību ar Padomju Savienību, nedeva pozitīvus rezultātus. Toreizējā politiskā situācija sašaurināja tirdzniecības iespējas.

Savienotajās Valstīs ir daudz cilvēku, kas patiešām vēlas uzturēt labas attiecības ar krieviem. Šeit vārdu «krievi» identificē ar vārdu «padomju». Labvēlīga attieksme pret Padomju Savienību ir plaši izplatīta visdažādākajās sociālajās un profesionālajās grupās.

Daļa amerikāņu atklāti parāda labu attieksmi pret mums. Tie galvenokārt ir strādnieki, fermeri un inteliģences pārstāvji. Citi ir lojāli pret Padomju Savienību, prasa tuvināšanos ar mums, dažkārt pat tad, kad Amerikas Savienotajās Valstīs notiekošās niknās pretpadomju kampaņas ir sasniegušas savu kulminācijas punktu. Viņu vidū nereti ir arī tāda tipa kapitālisti, kāds ir Sairuss Itons. Trešie, viscietpaurainakie, vēršas pret jebkādu sadarbību ar PSRS, pret jebkuru tuvināšanās variantu, prasa nekavējoties pārtraukt sakarus, pilnīgi atteikties no sadarbības zem antikomunisma lozunga. Tie ir tādi darbinieki kā Goldvoters un viņa līdzskrējēji. Viņi savā uzvedībā necenšas ievērot pat elementāro pieklājību. Šīs amerikāņu daļas pārstāvji ir saistīti ar tiem, kas tirgojas ar nāvi,— ar atomu un raķešu rūpniecības koncerniem, kuri, lai saņemtu militāros pasūtījumus par miljardiem dolāru, ir vitāli ieinteresēti saasināt naidīgās attiecības ar PSRS, kurināt kara histēriju.

Palicis atmiņā arī kāds gadījums, kas parāda zināmu niansi attieksmē pret padomju cilvēkiem. Kad mēs apmeklējām dažus Bostonas uzņēmumus, bija ieplānots apskatīt kādu ķīmisko rūpnīcu, par ko jau bija panakta vienošanās ar firmu. Nākamajā rītā pulksten 8 pie mums, kā parasti, vajadzēja ierasties firmas pārstāvim. Taču iepriekšējā dienā vēlu vakarā, kad mēs jau gājām gulēt, mums piezvanīja un pateica, ka ķīmiskās rūpnīcas apmeklēšana ir atcelta. Vēlāk mēs uzzinājām, ka rūpnīcas apmeklēšana tika atcelta tāpēc, ka ASV ķīmiķu inženiertehniskā biedrība bija pieņēmusi lēmumu, kurā uzņēmumiem tika ieteikts neiepazīstināt krievus ar savu pieredzi un neko viņiem nerādīt.

Šo laiku mēs izmantojām, lai apmeklētu citus uzņēmumus, kā arī Bostoņas komercskolu, kur mums bija ļoti lietderīga tikšanās ar tās profesoriem un pasniedzējiem. Komercskolā mums parādīja visu, kas parasti interesē viesus: auditorijas, bibliotēku, studentu kopmītni, teritoriju, ēdnīcu un klubu.

Skola atstāja pirmšķirīgas mācību iestādes iespaidu. Te ir organizēti arī komersantu kvalifikācijas celšanas kursi, kas paredzēti arī ārzemju komersantiem. Skolas direkcija ieminējās, ka, šajā nolūkā tika nosūtīts ielūgums ari krieviem, bet viņi nezin kāpēc to nav izmantojuši. Neraugoties uz dažu zinātnieku piesardzību, ar viņiem bija patīkami parunāties, atbildēt uz viņu jautājumiem, kas bieži vien bija naivi. Pārrunas bija ļoti interesantas. Katrā gadījumā bija jūtams, ka lielākā da|a zinātnieku meklē patiesību.

Raksturīgs bija Harisburgas apmeklējums. Šajā pilsēta mēs apskatījām arī izstādi. Te mēs tikāmies ar firmas pārstāvjiem, kura izdara Padomju Savienības piegādātās hroma rūdas analīzes. Šīs firmas nozīme mūsu finansu norēķinos ir liela, jo tai pietiek uzrādīt, ka hroma saturs rūdā ir kaut vai par 0,1% mazāks, un mēs zaudējam jūtamu dolāru summu. Mēs rūpīgi apskatījām laboratoriju, iepazināmies ar cilvēkiem, vēlēdamies pārliecināties par firmas tehnisko briedumu un par to, cik objektīva ir firmas vadītāju pieeja. Interesanti atzīmēt, ka sertifikāta dati, kas raksturo mūsu rūdu, visumā sakrita ar šīs firmas izdarītajām ķontrolanalīzēm, tomēr hroma saturs firmas izdarītajās analīzēs parasti tika uzrādīts mazāks nekā mūsu dokumentos. Vēlāk šie jautājumi tika noregulēti, izdarot atkārtotas pārbaudes un ņemot paraugus mūsu speciālistu klātbūtnē.

Autobusā, ar kuru mēs atgriezāmies viesnīcā, karājās trijās vai četrās krāsās, tas ir, dārga ilustrēta žurnāla līmenī iespiests plakats ar šādu tekstu: «Mūsu valstij nepieciešama vēl lielāka militārā sagatavotība. Padomju Krievijai tagad ir tāds spēks, kas var dot mums triecienu. Mūsu gaisa spēki un mūsu raķešu spēki dežurē dienu un nakti, bet par tiem ir jārūpējas, tie ir jākontrolē pa telefonu, tiem ir vajadzīgas radaru iekārtas, kuru mums nav pietiekamā daudzumā, tāpēc visam notiekošajam jāseko ar militāru aci un ausi, kamēr amerikāņu pretgaisa aizsardzības korpuss būs izaudzis.» Tā amerikāņu propaganda ne vien maldina amerikāņu prātus un sagroza Padomju Savienības patiesi miermīlīgo ārpolitiku, bet arī izmanto savu propagandu, lai izsūknētu līdzekļus drudžainās bruņošanās vajadzībām, un saasina saspīlējumu abu valstu attiecībās.

Kā nekur citur mums visur atklāti sekoja aģenti. Ja mēs apstājāmies pie kāda veikala skatloga, aģents tūlīt apstājās pie cita veikala skatloga.

Atstājot «viesmīlīgo» Harisburgu, mēs netikām gudri, kāpēc tieši šeit, šajā nomaļajā vietā, mūs sagaidīja tik naidīgi, kaut gan vispār firmās, arī pirmšķirīgajās, mums parasti parādīja visu, kas mūs interesēja? Acīm redzot, Harisburgā cilvēki, kas atrodas pie varas, ir noskaņoti pret tirdzniecības attīstību ar Padomju Savienību, pret jebkuriem kontaktiem.

Preču pārprodukcija, starptautisko tirgu sašaurināšanās un rūpniecības ražotspējas nepietiekamā izmantošana pamudina komersantu aprindas tuvināties Padomju Savienībai. Bet tas nav vienīgais iemesls. Tuvināšanos, gluži dabiski, veicina abu lielo tautu tīri cilvēciskā tiekšanās uz sadarbību, agrākā, ja tā var izteikties, tradicionālā krievu un amerikāņu draudzība, labā tirdzniecība, kas, kā viņi mēdz teikt, attīstījās «vecos labos laikos». Tieši fabrikās un rūpnīcās mēs izjutām, ka tur pa lielākai daļai bija laba attieksme pret padomju tautu.

Runa ir nevis par tīri formālām viesmīlības pazīmēm, bet par konkrētām sakaru uzturēšanas izpausmēm: komer-cionālām sarunām, iepazīstināšanu ar amerikāņu tehnikas sasniegumiem, draudzīgu izturēšanos neoficiālos apstākļos un atklātām pārrunām braucienu laikā.

Zināms amerikāņu starpslānis visādi atbalsta versiju, ka PSRS it kā nevarot ražot ne labas mašīnas, nedz ari citas augstas kvalitātes preces ilgstošai lietošanai. Taču vairums amerikāņu tam netic. Viņi dzīvi interesējas par izstādēm, kuras mēs rīkojam Amerikas Savienotajās Valstīs, un veseliem bariem tās apmeklē. Tā tas bija mūsu izstādē Oklahomasitijā (1957. gadā) un Ņujorkā (1959. gadā). Ziņkārība un zinātkāre mudināja amerikāņus, arī biznesmeņus, apskatīt un, kā mēdz teikt, aptaustīt padomju eksponātus. Viņi fotografēja, ņēma katalogus. Pie stendiem bija grūti piekļūt.

Daži uzmanīgi apskatīja mašīnas, steigā šo to pierakstīja un pat nozīmēja bloknotos atsevišķus mašīnu mezglus. Tie galvenokārt bija inženieri. Sevišķi daudz interesentu pulcējās ap mūsu virpām un frēzmašīnām, kad tika demonstrēta metāla ātrvirpošana un ātrfrēzēšana. Ap mašīnām sapulcējās ļaužu bars. Šeit bija gan inženieri, gan strādnieki, kas paši strādāja ar metālgriešanas darbgaldiem. Daži no viņiem pārvērtās no skatītājiem par demonstrētājiem. Kāds amerikāņu strādnieks bija paņēmis līdzi savu sagatavojumu, lai pārliecinātos, vai padomju darbgaldi un instrumenti tiešām ir labi. Šķelmīgi smaidīdams viņš uzaicināja mūsu virpotāju pamēģināt apstrādāt šo metāla gabalu, teikdams:

— Vakar es redzēju, kā ar krievu darbgaldu tika demonstrēta metāla ātrgriešana. Jūsu darbgalds ir labs, bet varbūt demonstrēšanai tika izraudzīts īpašs sagatavojums no ne visai cieta un stigra metāla. Lūdzu, apstrādājiet šo te.

To teikdams, viņš pasniedza virpotājam sagatavojumu. Izrādījās, ka tas ir hrom.vanādija tērauds, ko ļoti grūti apstrādāt.

Mūsu virpotājs ne bez bažām paņēma no amerikāņa sagatavojumu, iespieda virpas patronā un noņēma izmēģinājuma skaidu. Apmainīja instrumentu un pēc tam pārslēdza darbgaldu uz to pašu ātrumu, kas iepriekšējā dienā tik ļoti bija pārsteidzis amerikāņu mašīnstrādnieku. Efekts bija kolosāls. Kopš tā laika amerikāņu pūlis ap mūsu mašīnām Ņujorkas izstādē kļuva vēl lielāks.

Sevišķu uzmanību amerikāņu kritika veltīja mūsu vieglajiem automobiļiem. Patiešām, padomju rūpniecība bija samērā maz ar tiem nodarbojusies, it īpaši no to noformēšanas viedokļa. Kāds firmas «General Motors» pārstāvis sarīkoja pie kādas mūsu pēdējā izlaiduma mašīnas sava veida preses konferenci. Viņš ar patosu skaļi paziņoja, ka mašīnu konstrukcijā atkārtotas tādas pašas kļūdas, kādas savā laikā pieļāva amerikāņu automobiļu būvētāji. Taču šī teatrālā izrāde neatstāja lielu iespaidu uz

apmeklētājiem un neatturēja viņus no izstādes^apskatī-

šanas.

Vispār jāsaka, ka amerikāņi, kas, bez šaubām, ir uzkrājuši lielu pieredzi automobiļu ražošanā, bieži mīl atgādināt, ka krievi ir atpalikuši šajā nozarē.

Tomēr daudzi amerikāņi saka, ka krievi gan ražo mazāk automobiļu, taču sekmīgi strādā citās jomās, kamēr amerikāņu inženieri, sekojot modes untumiem, būvē vieglajiem automobiļiem dīvainu formu pakaļējos spārnus.

DAŽAS ASV BAGĀTĪBAS IEZĪMES

Ne viss ir zelts, kas spid.

Sakāmvārds

Kas ir valsts bagātība? No kā tā sastāv? Tie nekādā ziņā nav tukši jautājumi un nav arī tādi jautājumi, uz kuriem atbilde ir katram pati par sevi saprotama.

Daži ekonomisti, saimnieciskie darbinieki, politiķi un citi dārbinieki ar ne visai plašu redzes loku dažreiz daudz šaurak iedomājas tos faktorus un lielumus, kas nosaka valsts bagātību, nekā tas nepieciešams, lai pareizi izprastu valsts varenības avotus un komponentus, kas reāli aptver visu to, ko sauc par ekonomisko potenciālu.

Teiksim, ņem gadā ražoto automobiļu vai traktoru, lidmašīnu vai elektrolokomotīvju skaitu, iegūto ogļu un izkausētā tērauda daudzumu vai vēl kaut kādu citu galveno rūpniecības izstrādājumu daudzumu un pēc šiern rādītājiem vien salīdzina divu valstu potenciālu. Vai šāda metodika ir pareiza? Vai tā pareizi atspoguļo salīdzināmo valstu bagātības un ekonomiskās varenības samēru? Vai teorētiskie un praktiskie secinājumi, kas balstās uz šāda veida salīdzinošās analīzes, būs pareizi? Uz šiem jautājumiem var atbildēt pozitīvi, bet tie neizsmeļ visas un turklāt ļoti svarīgas šīs problēmas puses.

īstā valsts bagātība šā vārda plašākā nozīmē veidojas no daudz plašāka un daudzveidīgāka faktoru, lielumu un elementu loka. Līdztekus daudziem skaidri redzamiem un mūsu ekonomistiem parastajiem komponentiem to vidū ir ne mazums saskaitāmo, kurus parasti neņem vērā un kuri dažkārt nav manāmi un nav saredzami ar neapbruņotu aci.

Kas, piemēram, nosaka mašīnbūves rūpnīcas ražot-spēju? Tās ražošanas platību lielums, iekārtas daudzums

un pilnīgums, kadru pieredze un kvalifikācija. Bet vai rūpnīcas strādnieku ciematā esošā frizētava un veļas mazgātava neietekmē cilvēka darba spējas? Vai gan būtu jāpierāda, ka strādnieks, kam gludi noskūta bārda un glīti apgriezti mati bez nogurdinošas gaidīšanas rindā un kas uzvilcis labi izmazgātu un rūpīgi izgludinātu kreklu, ko viņš turklāt saņēmis glītā iesaiņojumā, katrā ziņā strādās labāk nekā viņa biedrs, kuram ir apmēram tāda pati kvalifikācija, bet kurš nav saņēmis šādu servisu. Bet labas, ērtas un viegli pieejamas sporta vai tūristu bāzes un laivu stacijas vai labi būvētas un iekārtotas visjaunākā tipa mazbērnu novietnes? Bet zinātniskās pētniecības institūti, kas uzkrājuši pieredzi arvien pilnīgāku elektrisko un gāzes plītu automātisko regulatoru konstruēšanā? Bet uz zinātniska pamata izstrādāts un masveida ražošanā ieviests bagātīgs apģērbu sortimenta un lielumu klāsts, kas atbilst visiem augumiem, visādām gaumēm un visām komplekcijām un ko var iegādāties par dažādām cenām? Vai tad tie nav sabiedrības bagātības elementi, kas varbūt nav tik acīm redzami kā jauna, tehniski pilnīgāka mašīna, bet kuri tāpat ietekmē gan ražošanu, gan darbinieka darba ražīgumu.

Cik daudz mums ir saimniecisko darbinieku, kuri ir dziļi pārliecināti, ka, rūpējoties par darba un sadzīves apstākļiem, par cehu un pilsētu skaistumu un labiekārtošanu, par strādnieku, inženieru un viņu ģimeņu labāku apkalpošanu, viņi to dara, tā sakot, «no labas sirds» un nevis aiz tīri lietišķiem apsvērumiem. Mēs bieži vien nemaz nepadomājam par to, ka bezgala daudzi lieli un pavisam mazi, dažreiz gandrīz vai nemanāmi elementi, kas organizē visdažādākās cilvēka dzīves nozares, ir tiklab mūsu zemes atsevišķu daļu, kā arī visas Padomju Savienības varenības un bagātības tiešas sastāvdaļas.

Uzmanīga iepazīšanās ar tādu zemi kā ASV nevar nepamudināt izglītotu un reālistiski domājošu padomju cilvēku padomāt par to uzdevumu kompleksu, kuri mūsu valstij sev ir jāizvirza un jāatrisina, lai nodrošinātu mūsu partijas Programmas prasību izpildi. Nav pieļaujama nekāda to uzdevumu loka sašaurināšana un nekādā vulga-rizēšana to augstieņu noteikšanā, kas mums ir jāsasniedz.

Salīdzinot ASV un PSRS ekonomiku, parasti min rūpniecības un lauksaimniecības attīstības tempus, produkci-

jas ražošanu uz katru iedzīvotāju utt. Tas ir pareizi. Attīstības dinamika ir viens no galvenajiem novērtēšanas kritērijiem. Taču tā vēl visā pilnībā neraksturo lietu stāvokli. Jāņem vērā Amerikas Savienotajās Valstīs jau esošās, uzkrātās bagātības. Amerikāņu tauta tās radījusi daudzu gadu laikā. Tās darbs bijis neatlaidīgs un ražens.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir uzkrātas ļoti lielas bagātības. To struktūra, sadale un attīstība, kā zināms, noris pēc kapitālistiskajiem likumiem ar visām no tā izrietošajām sekām, bet tam faktam, ka šīs bagātības uzkrātas, ir milzīga nozīme sacensībā starp valstīm ar dažādām sociālām un ekonomiskām sistēmām, un to nedrīkst pārāk zemu novērtēt, sastādot mūsu perspektīvos plānus, zinātniskās un ekonomiskās prognozes.

Kādas tad ir šīs bagātības, kas koncentrētas Amerikas Savienotajās Valstīs?

ASV rūpniecības rīcībā ir milzīgas jaudas mašīnu un aparātu, kā arī patēriņa priekšmetu ražošanai, izejvielu ieguvei un pārstrādāšanai. Ļoti liels ir valstī izbūvēto šoseju un dzelzceļu kopgarums.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir ļoti daudz aerodromu, kur izbūvēti dzelzsbetona laukumi, labas lidostas un dienesta palīgtelpas. Ir ievērojams lidmašīnu parks, daudz jūras un upju kuģu, ir attiecīgas ostas ar kuģu piestātnēm, kuru kopgarums ir milzīgs, liels skaits doku, slēgtu noliktavu, saldētavu un elevatoru, iekraušanas un izkraušanas mehānismu, atklātu betona laukumu, sakaru un vadīšanas līdzekļu.

Valstī ir izbūvēts liels skaits upju un jūras kanālu. Termisko un hidraulisko elektrostaciju noteiktā jauda ir milzīga, un tā dod iespēju izstrādāt vislielāko elektroenerģijas daudzumu pasaulē.

Uzcelts ievērojams dzīvokļu fonds, kas nemitīgi tiek papildināts, uzbūvēts daudz administratīvo, tirdzniecības uzņēmumu un mācību iestāžu ēku. Valstī ir daudz pirmšķirīgu tiltu, tuneļu un viaduktu un tiek būvēti arvien jauni.

Lauksaimniecībā strādā liels skaits traktoru, lauksaimniecības mašīnu un automobiļu, darbojas lopkopības uzņēmumi, kuru rīcībā ir kautuves un dzīvnieku pārvadāšanas līdzekļi. Ir daudz piena un konservu rūpniecības uzņēmumu, lopbarības rūpnīcu, sēklu šķirošanas uzņēmumu

un remonta darbnīcu ar pietiekamu rezerves daļu fondu. Valstī izbūvēts daudz apūdeņošanas kanālu. Ļoti liels ir lopu un putnu skaits.

Visur ir ēdnīcas, kafejnīcas, kinoteātri, sporta būves, pludmales, laivu stacijas ar laivām, motorlaivām, jahtām utt.

Plaši izvērsusies dzīvojamo, administratīvo, rūpniecības un citu ēku pieslēgšana termofikācijas un kanalizācijas tīkliem, kā arī to gazifikācija un elektrifikācija.

Pietiekami liels ir radiostaciju, televīzijas centru un sakaru līdzekļu skaits.

ASV rūpniecība un celtniecība uzkrājusi lielu pieredzi konstruēšanā un tehnoloģijas izstrādāšanā. Amerikas Savienotajās Valstīs tiek risināts daudz dažādu zinātnisku problēmu, tām pieder liels skaits patentu. Tur ir labi izstrādātas ražošanas organizācijas shēmas.

Sī valsts ir sekmīgi uzsūkusi sevī visu augsti attīstīto valstu sasniegumus, it īpaši ķīmijā, elektronikā un daudzās citās nozarēs. Rūpniecībā, celtniecībā un lauksaimniecībā ir atrastas un arvien vairāk tiek pilnveidotas racionālas darba dalīšanas un specializācijas formas. Izejvielu kompleksai izmantošanai lieto modernu tehnoloģiju un pilnveidotu iekārtu.

Praktiski nemaz nav iespējams uzskaitīt visas bagātības. Tāpēc minēšu tikai dažus piemērus, kas parāda ASV bagātību raksturīgākās iezīmes un apjomus.

1895. gadā Bostonā tika uzbūvēts Amerikas pirmais metropolitēns, bet 10 gadus vēlāk arī Ņujorkā (sliežu ceļu kopgarums pašlaik ir 470 km), 1928. gadā — Filadelfijā un 1943. gadā — Čikāgā.

Amerikas Savienotajās Valstīs visās lielākajās piejūras pilsētās izbūvētas milzīgas jūras ostas. Tās atrodas gan rietumu, gan austrumu piekrastē. Ostas apgādātas ar mehanizācijas un sakaru līdzekļiem, tur izbūvētas kuģu piestātnes, un tās spēj uzņemt jebkurus okeāna kuģus ar jebkuru iegrimi. Tur ir lieli doki un kuģu remonta darbnīcas. Ostas ir saistītas ar dzelzceļa, gaisa, ūdens un automobiļu transportu.

Ostās ir milzīgas slēgtās noliktavas visdažādāko kravu glabāšanai un dažādu kraušanas operāciju veikšanai, elevatori, saldētavas un garāžas.

Lielu iespaidu atstāj Ņujorkas ostas apskate. Tā ir

viena no lielākajām ostām pasaulē. Kuģu piestātņu^41 kopgarums ir 1176 km. Caur šo ostu iet milzīgs daudzums visdažādāko kravu. Te pārvadā arī dzelzceļa vagonus no viena Hudzonas krasta uz otru. Pēdējos gados ostā vidēji iekrāva un izkrāva 110—127 miljonus t kravas, kas ir 45% no visa valsts kravu apgrozījuma. Ostas platība ir apmēram 3900 km^2. Vairāk nekā 170 sabiedrību izkrauj un iekrauj apmēram 12 tūkstošus kuģu, kas ik gadus ienāk Ņujorkas ostā.

No jūras puses kuģi iebrauc ostā pa 610 m plato Am-brozas kanālu. Ieejas kanāla dziļums ir 15 m, bet ostas iekšējo kanālu dziļums — 10—13 m pie viszemākā ūdens līmeņa.

Kuģu piestātņu kopskaits pārsniedz 1500. Kuģu piestātnēs ir vienstāva un divstāvu noliktavas, kas apgādātas ar liftiem, vinčām, elevatoriem, pievedceļiem, ugunsdzēsības līdzekļiem utt. Jaunuzceltās kuģu piestātnes ir no 250 līdz 800 m garas un no 100 līdz 280 m platas.

Ostā ir liels daudzums peldošo celtņu, tai skaitā ar 300 t celtspēju.

Aizokeāna satiksmei ostā ir 130 kuģu piestātņu.

Visā visumā ostas saimniecība tiek uzturēta labā stāvoklī.

Tiesa gan, ne visas ostas būves izskatās labi. Daļai no tām jau sen nepieciešams remonts. Toties jaunās būves tiek celtas pēc tehnikas pēdējiem sasniegumiem. Interesanti atzīmēt, ka līdztekus dzelzsbetonam tiek izmantots arī koks. Ostas administrācija un sabiedrības cenšas pēc iespējas plašāk izmantot mehānismus.

Man bija iespēja iepazīties arī ar Baltimoras ostu. Lai gan šī osta ir mazāk grandioza nekā Ņujorkas osta, tomēr arī tā ir viena no lielākajām. Tās kravu apgrozījums 1962. gadā bija 40 miljoni tonnu. Tajā ir 265 kuģu piestātnes. Ostā ir 28 segtas un atklātas kuģu piestātnes kuģiem ar 10—15 m iegrimi pie viszemākā ūdens līmeņa, 3 ostas labības elevatori, kuru noliktavās var uzglabāt 325 tūkstošus t labības, 3 ogļu laukumi ar caurlaides spēju 9700 t stundā, 2 kuģu piestātnes beramām kravām, kas apgādātas ar pārvietojamiem celtņiem. Ostas dziļūdens

kuģu piestātnes var vienlaikus uzņemt 82 kuģus. Ostā ir 7 peldošie doki. Ostas jūras vārtu platums ir 183 m un dziļums ap 12 m, slēgto noliktavu kopplatība — 3,9 miljoni m^2. Šo ostu katru gadu apmeklē 5000 okeāna kuģu. Tur ir 3 maģistrālie dzelzceļi, vairāk nekā 150 auto-strādu iekšējiem pārvadājumiem un vairāki desmiti gaisa līniju.

Bostonas ostā uzmanību saista kravu galapunkts, kas uzcelts pēc otrā pasaules kara. Kravu transportēšanai ar automobiļiem izbūvēta speciāla šoseja, kas savienota ar centrālo ceļu artēriju. Tai ir neatkarīga iebrauktuve ostā un izbrauktuve no tās. Kravu apgrozījums sasniedz 22 miljonus t gadā.

Tur ir iekšējā un ārējā osta. Iekšējo ostu, kur atrodas galvenās tirdzniecības iestādes, savieno ar ārējo ostu galvenais kuģniecības kanāls, kas ir 183—365 m plats un 12 m dziļš pie viszemākā ūdens līmeņa. Ostā uzbūvētas jaunas kuģu piestātnes, kuru garums ir no 150 līdz 370 m un platums no 100 līdz 150 m. Ostas kuģu piestātņu līnijas kopgarums ir apmēram 64 km. Tur ir 4 sausie doki, 2 peldošie doki un 3 speciālie doki kuģu būvei un kapitālremontam.

Sanfrancisko ir viena no lielākajām ostām ASV rietumu piekrastē. Tās akvatorija aizņem 1160 km^2 platību. Dziļums pie kuģu piestātnēm nav mazāks par 11 m. Ostā ir 42 kuģu piestātnes, kuru kopgarums ir ap 29 km. Tās savā starpā savieno dzelzceļa loka līnija. Slēgto noliktavu kopplatība ir 480 tūkstoši m^2, bet atklāto noliktavas laukumu kopplatība — 300 tūkstošu m^2. Ostā ir 6 doki — 4 sausie un 2 peldošie. Tajā ir daudz iekraušanas un izkraušanas mehānismu, tai skaitā 2 spēcīgi portālceltņi ar 100 t celtspēju katrs un 10 peldošie celtņi ar celtspēju no 7 līdz 130 t. Ostā darbojas vairāki elevatori un saldētavas. Zelta Vārtu līča ieejas platums ir 2,9 km, dziļums — 126 m. Ieejas visseklākā vieta ir 17 m dziļa.

Oklendas osta atrodas Sanfrancisko līča austrumu piekrastē. Ostas kuģu piestātņu kopgarums ir 21 km un tur vienlaikus var pietauvoties 60 lieli okeāna kuģi. Slēgto noliktavu kopplatība ir 1 miljons 40 tūkstoši, m^2. Ārējās ostas dziļums — 10 m.

Sietlas ostā ir apmēram 60 kuģu piestātņu 14,6 km kopgarumā. Te bez galvenās jūras ostas ir arī liela iekšējā osta, kurā ietilpst saldūdens ezeri — Vašingtonas

un Jūnionas ezers. Ostā ir 4 peldošie doki. Bez tam Jū-nionas ezerā ir 5 sausie doki. Dziļums pie kuģu piestātnēm ir no 9 līdz 13 m.

Filadelfijas osta atrodas pie Delavēras un Skūlkilas upēm, un tā spēj uzņemt kuģus ar lielu iegrimi. Ostā ir 381 kuģu piestātne ar noliktavām un dzelzceļa līnijām. Ostā ir 3 kuģu piestātnes rūdas iekraušanai, 2 kuģu piestātnes ogļu iekraušanai un 2 elevatori. Portričmondas kuģu piestātnē uzstādīts 100 tonnu celtnis, bet jūras kuģu būvētavā — 350 tonnu celtnis. Ostā ir vairāki 100 tonnu peldošie un 50 tonnu portālceltņi.

Ostas ir arī Losandželosā, Bufalo, Carlstonā, Detroitā, Ņūorleānā, Mjūstonā, Maiami, Portlendā un citur. Ostu saimniecība nemitīgi tiek paplašināta. Tā, piemēram, Čarl-stonā vēršas plašumā milzīga jūras tirdzniecības osta. Tur beidz būvēt milzīgu slēgtu noliktavu.

Savienotajās Valstīs ir arī citi bagātību veidi. Pēdējos gados Amerikas Savienotajās Valstīs bija uzkrāti kviešu krājumi, kas bija pietiekami valsts iekšējo vajadzību apmierināšanai divarpus gadus.

Lauksaimniecības produktu glabāšanai Amerikas Savienotajās Valstīs izmanto ne tikai lielus, labi mehanizētus labības elevatorus un pirmšķirīgas saldētavas, bet arī visdažādākās glabātavas, kas izkaisītas pa visu valsti. Biezais nelielu un Uzbūves ziņā ļoti vienkāršu labības noliktavu tīkls dod iespēju stipri samazināt zudumus uzglabāšanas laikā. Tas apstāklis, ka vietējās noliktavas atrodas tuvu tīrumiem un ir pietiekami ietilpīgas, samazina zudumus ražas novākšanas laikā.

Minēto noliktavu konstrukcija ir vienkārša. Tās būvē no normalizētiem būvelementiem. Kombinējot šos elementus, var izveidot visdažādākos plānojuma variantus. Iekārta ir tipveida, komplektēta, piemērojoties dažādai motoru, ventilatoru, transportieru, kalšu u. c. ierīču jaudai. Tā ir piemērota dažādam noliktavu izvietojumam. Noliktavu konstrukcija paredz izmantot galvenokārt metālu.

No metāla būvē ne vien nesošās konstrukcijas, bet arī sienas. Noliktavas iekšsienas vajadzīgās vietās ceļ no perforētas dzelzs, kas dod iespēju labi vēdināt noliktavas nodalījumus, kur glabā, piemēram, graudus.

Jāsaka, ka, apskatot pietiekami lielu skaitu telpu, kas izbūvētas no cinkotā skārda, mēs nekur nemanījām seguma lobīšanos vai kaut kādus citus seguma bojājumus.

Rūsas pēdas dažviet bija manāmas, bet tās bija tik niecīgas, ka praktiskas nozīmes tām nebija.

Metālu pārklāj pēc nepārtrauktas karstās cinkošanas metodes. Cinkošanas iekārta dod iespēju pārklāt izmēru un formas ziņā visdažādākos priekšmetus — ne vien atsevišķas metāla loksnes, bet arī veselas konstrukcijas. Amerikāņi lieto vairākus virsmas pārklāšanas variantus: ļoti spīdošus, normāli spīdošus un minimāli spīdošus vai arī nespīdošus.

Noliktavu celtniecības jautājumos ir daudz darīts, lai tās varētu ātri un lēti būvēt un ekspluatēt ar minimālām izmaksām.

Braucot pa ASV ceļiem ar automobili, man bieži ga-dījā s vērot, ka tur ir daudz lauksaimniecības produktu glabātavu. Dažas no tam pēc izskata atgādina mūsu degvielu un smērvielu bāzes. Sevišķi bieži var redzēt noliktavas tajos štatos, kur attīstīta lauksaimnieciskā ražošana.

Jāatzīmē produkcijas, it īpaši labības produktu glabāšanas tehnoloģijas un iekārtas augstais tehniskais līmenis. Glabāšana prasmīgi tiek apvienota ar produktu šķirošam!, iesaiņošanu, transportēšanu un realizāciju.

Ar lauksaimniecības produktu glabāšanu nodarbojas ne vien valsts organizācijas, bet arī kooperatīvās organizācijas, kas šķiro, transportē un uzglabā noliktavās lauksaimniecības produkciju. Valstī ir apmēram 2700 labības produktu realizācijas kooperatīvu ar apgrozījumu 2,6 miljardi dolāru gadā (1957. gadā). Protams, kapitālisma apstākļos šie kooperatīvi, kā rakstīja V. I. Ļeņins, ir kolektīvi kapitālistiskie uzņēmumi ar visām no tā izrietošām sekām.

Kooperatīviem uz vietām ir labības noliktavas, kur var uzglabāt vairāk nekā 10 miljonus t (apmēram 60Q miljonus pudu) labības, un elevatori līdz 5 miljonu t labības uzglabāšanai. Kooperatīviem ir arī saldētavas ātri bojājošos produktu glabāšanai. Tās sāka būvēt samērā nesen. To iekārtas tehnisko līmeni jāuzskata par modernu.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir milzīgs tehnisko ideju un problēmu izstrādājumu krājums. Pietiek minēt, ka tikai par pārdotajām tehnisko izgudrojumu izmantošanas licencēm vien tās ik gadus ieņem apmēram 500 miljonus dolāru.

Vēlāk ASV ieņēmumi par licencēm jau pārsniedza l miljardu dolāru gadā, piemēram, 1964. gadā tās ieņēma

1,045 miljardus un 1965. gadā — 1,205 miljardus dolāru. ASV maksājumi citām valstīm pēc šā posteņa ir samērā nelieli — attiecīgi 122 un 128 miljoni dolāru. VFR maksājumi par licencēm attiecīgi bija 174 un 195 miljoni dolāru, Japānas — 155 un 174 miljoni dolāru, Itālijas —-apmēram 160 miljonu dolāru.

Nav nekāds brīnums, ka daudzas Eiropas un Āzijas valstis, it īpaši Japāna, sistemātiski un dziļi studē un izmanto ASV pieredzi tehnikas jomā. «Eiropa ir ļoti nobažījusies par savu atpalikšanu no Savienotajām Valstīm, it īpaši dažās nozarēs,» — teica viens no galvenajiem itāliešu firmas «Olivetti» vadītājiem — sinjors Pečejs. Daži firmas «Fiat» direktori man pastāstīja, ka viņi katru gadu 2—3 reizes apmeklē ASV, lai iepazītos ar tehnikas jaunumiem, protams, katrs savā specialitātē.

Es nemaz nebrīnījos, kad manā «Amtorga» prezidenta kabinetā Ņujorkā ienāca firmas «Novasider» vadītājs un firmas «Fiat» aģents sinjors Pjēro Savoreti. Es viņu padzīstu jau vairākus gadus. Šis enerģiskais, kā dzīvsudrabs kustīgais itāliešu biznesmenis bija atbraucis ne jau tāpēc, lai apskatītu Brodveju vai pētītu gaismas reklāmas līmeni Taimsa skvērā. Sinjors Pjēro Savoreti bija atbraucis saņemt jaunus precīzijas metālgriešanas darbgaldus, kurus Ltālijā neražo, kā arī paskatīties, kas jauns ir tajā nozarē, kurā viņš strādā.

To pašu man teica somu biznesmeņi, it īpaši attiecībā uz celulozes un papīra rūpniecību un kuģu būvniecību.

Milzīgas bagātības Savienotās Valstis uzkrājušas dažādās tehnikas nozarēs: jaunu mašīnu, tehnoloģijas un ražošanas organizācijas izstrādāšanas pieredzi; mehanizācijas un automatizācijas pielietošanas un materiālu racionālas izmantošanas pieredzi un daudz ko citu, kas nosaka rūpnieciskās kultūras stāvokli vispār un it īpaši tehnikas līmeni.

Nevar noliegt, ka amerikāņi māk strādāt, māk radīt. Bet, kas māk, tam nāk. Prasme strādāt — tā arī ir ASV galvenā bagātība.

Minēsim vienkāršu piemēru. ASV lauksaimniecības speciālisti barības izlietojumu 1 kg vistu gaļas iegūšanai samazinājuši līdz 2,2—2,5 kg. Vēl nesen šim nolūkam tika izlietoti 3,5 kgy bet vēl pirms dažiem gadiem — apmēram 4,5 kg barības. Barības izlietojums 1 kg dzīvsvara

pieaugumam cūkām samazināts līdz 6 kg un govslo-pīem — līdz 10—11 kg.

Merilendas universitāte ziņo par rezultātiem, kas gūti izmēģinājumos, pievienojot lopbarībai ķīmisku vielu piedevas. Šie rezultāti ir pārsteidzoši. Viena kilograma vistu gaļas iegūšanai šeit izlieto tikai 1,04 kg barības. Taču pagaidām tie ir tikai eksperimenti.

Vitamīnu, hormonu, antibiotisko vielu un citu piedevu pievienošana lopbarībai deva iespēju ievērojami samazināt lopbarības izlietojumu produkcijas vienības iegūšanai. Tā, piemēram, 1944. gadā 12 olu iegūšanai vajadzēja apmēram 3,2 kg barības; 1958. gadā šis daudzums samazinājās līdz 2,6 kg. Ļoti svarīgi ir tas, ka kombinēto barību vistām pagatavo granulu veidā un nevis kā komponentu maisījumu maltā veidā.

Lai paātrinātu dzīvnieku augšanu, izstrādātas speciālas lopbarības receptūras. Tā, piemēram, barojot cūkas ar speciāli izstrādātu kombinētu barību, vajadzīgs 2 reizes mazāk barības, nekā barojot cūkas, piemēram, tikai ar kukurūzas graudiem. Attiecīgi samazinās arī izmaksas.

Kombinētās barības ražošana noorganizēta milzīgos apjomos. Darbojas liels skaits rūpnīcu, kas ražo šo barību. Bufalo pilsētā (Ņujorkas štats) atrodas pasaules vislielākā kombinētās barības rūpnīca. Tās ražotspēja ir 800 tūkstoši t gadā.

1963. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs bija apmēram 2 tūkstoši firmu, kas nodarbojās ar kombinētās barības ražošanu savās 10 tūkstoš rūpnīcās (stacionārās un pārvietojamās). Daudzas lielas rūpnīcas ir pilnīgi automatizētas un tiek vadītas ar elektronisko iekārtu palīdzību. Rūpnīcas programmēšana vienas vai otras kombinētās barības receptūras ražošanai tiek sastādīta, ņemot vērā pasūtītāja, t. i., pircēja prasības.

Ar nepieciešamām piedevām bagātinātas gatavas lopbarības ražošana specializētos uzņēmumos sekmēja tās plašu izmantošanu dzīvnieku un mājputnu nobarošanai un palīdzēja gūt milzīgu ekonomisko efektu. 1954. gadā tika ražoti apmēram 28 miljoni t gatavās lopbarības, bet 1958. gadā — apmēram 40 miljoni t, tas ir, par 42,8% vairāk^42. Bet 1965. gadā kombinētās barības ražošana jau bija palielinājusies līdz 53,1 miljonam t, tai skaitā māj-

putniem — 27,6 miljoni /, govslopiem — 16,9 miljoni /, cūkām — 8 miljoni t utt.

Bagātīgā pieredze, kas uzkrāta ASV lopkopībā, noveda pie tā, ka amerikāņi sāka lietot speciālus līdzekļus dzīvnieku nervu nomierināšanai. Tas veicina dzīvnieku svara strauju palielināšanos.un paaugstina lopbarības izmantošanas efektivitāti. Izstrādātas metodes dzīvnieku parazītu apkarošanai. Šis pasākums vien paaugstina dzīvnieku svara pieaugumu par vairāk nekā 20 kg gadā.

Par darba organizācijas līmeni, kas sasniegts vistu audzēšanā gaļai, liecina kaut vai tas, ka pie pašreizējās mehanizācijas viens darbinieks apkalpo līdz 50 tūkstošu vistu.

Minēsim, piemēram, prasmi izaudzēt augstas lauksaimniecības kultūru ražas. Sējumu platība samazinās, bet graudu kopraža pieaug. Tas liecina par diezgan augstu lauksaimnieciskās ražošanas intensifikāciju. Vai gan iemaņas un prasme izaudzēt augstas ražas pie vismazākārn izmaksām nav bagātība? Tā ir tāda pati valsts bagātība kā uzceltās ēkas un būves, kā mašīnas un darbgaldi.

Labi nostādīta kukurūzas sēklkopības saimniecība ir vispārējā parādība. Savienotajās Valstīs ne vien audzē kukurūzas hibrīdu sēklas, kas dod vislielākās ražas, bet arī praktizē sēklu kalibrēšanu. Tā ir ļoti svarīga operācija ražības celšanai. Sēklu kalibrēšana uzlabo to izsēju, veicina to vienmērīgu uzdīgšanu, vienkāršo sējumu kopšanu. Darbojas kukurūzas sēklu kalibrēšanas rūpnīcas. Tās tiek pastāvīgi pilnveidotas. Tagad ir kalibrēšanas rūpnīcas ar jaunas konstrukcijas iekārtu, kas sēklas šķiro pēc svara. Amerikas Savienotajās Valstīs noorganizētas arī skuju koku sēklu kalibrēšanas rūpnīcas. Tehnoloģija paredz atdalīt no čiekuriem un pēc tam kalibrēt egļu un priežu sēklas. Lai gan koku sēklu kalibrēšanas iekārta ir vienkāršāka nekā kukurūzas sēklu kalibrēšanas iekārta, tomēr arī taja ir sarežģīts mašīnu komplekss. Pēc amerikāņu speciālistu domām, tam ir ļoti liela nozīme skuju koku mežu sekmīgā audzēšanā. Palielinās dīgtspēja, un paveras iespējas plašāk mehanizēt mežu stādīšanas darbus.

Ķīmijas ieviešana ASV lauksaimniecībā izraisīja īstu revolūciju agrotehnikā. Pēdējie 20 gadi bija triumfāla ķīmijas gājiena periods. Var būt, ka tagad ķīmijas attīstība kļuvusi par vēl spēcīgāku cilvēka darba efektivitātes kāpināšanas līdzekli nekā savā laikā mašīnu ieviešana.

Ķīmijas un citu tehnikas sasniegumu ieviešana lauksaimniecībā kompensē apmēram 400 tūkstošu ka zemes zaudēšanu, kuru ik gadus aizņem jaunu šoseju būvei, kā arī rūpniecības uzņēmumu un dzīvojamo namu celtniecībai. Ķīmija izrādījās par varenu līdzekli darba ražīguma kāpināšanai lauksaimniecība.

Ķīmiskos produktus izmanto gan mēslošanas līdzekļu veida, gan ari ka aizsarglīdzekļus pret kaitēkļiem, slimībām un nezālēm, ka dažādas piedevas lopu un mājputnu barībai. /

Pēc amerikāņu datiem, 1938. gadā kaitēkļi iznīcināja apmēram 25% no visu lauksaimniecības kultūru ražas, ko izaudzēja fermeri, bet 1954. gadā šis skaitlis jau samazinājās līdz 12%. 1939. gadā ķīmiskie aizsarglīdzekļi tika pārdoti tikai par 39 miljoniem dolāru, bet 1956. gadā to pārdots pāri par 6 reizēm vairāk, t. i., par 250 miljoniem dolāru '.

Nepārtraukti un strauji tiek uzlaboti tiklab mēslošanas līdzekļu lietošanas paņēmieni, kā arī to kvalitāte. Amerikāņi apgalvo, ka tagad vidējais barības vielu daudzums jebkura ķīmiskajā mēslošanas līdzeklī ir sasniedzis 75% no ķīmiskā savienojuma sastava, turpretim pirms 20 gadiem tie saturēja tikai 20% barības vielu. Ķīmija ļoti pozitīvi ietekmējusi visas lauksaimniecības stāvokli un tās kultūru.

Ņemot to visu vērā, man bija jāsmejas un jābrīnās, kad laikrakstā «Chicago Daily News» izlasīju prasību noteikt mēslošanas līdzekļiem aizlieguma nodokli. Vēl vairāk, uzskata, ka būtu izdevīgāk, ja ASV valdība nopirktu un konservētu rūpnīcas, kas ražovmēslošanas līdzekļus, nekā segt milzīgos izdevumus, ko prasa lauksaimniecības produktu pārpalikumu uzglabāšana. Šīs pretrunas un paradoksi ASV dzīvē izriet no amerikāņu sabiedrības kapitālistiskā rakstura.

ASV izveidojušās par masveida ražošanas valsti. Ražošanas apmērus nevar salīdzināt ne ar vienu citu pasaules valsti. Masveida ražošanas organizācijas sistēma ar saviem neparasti plašajiem mērogiem ir liels sasniegums un ļoti svarīgs valsts bagātības elements.

Minēsim vēl dažus ASV bagātības piemērus.

Pēc amerikāņu datiem, gaisa flotē, kas nodarbojas ar

* «The New York Times Atagazine», October 4, 1959.

komerciāliem pasažieru pārvadājumiem, ir apmēram 2 tūkstoši lielu lidmašīnu. Uz daudzām starptautiskajām līnijām satiksmi uztur amerikāņu reaktīvās lidmašīnas. Ar lidmašīnām pārvadāto pasažieru skaits Amerikas Savienotajās Valstīs 1950. gadā sasniedza 17,3 miljonus, 1955. gadā — 38 miljonus un 1960. gadā — 56 miljonus. 1966. gadā ar 2100 lidmašīnām tika pārvadāti 114 miljoni pasažieru. Saskaņā ar prognozi 1977. gadā, kad pa gaisa trasēm sāks kursēt milzīgi reaktīvie laineri, kas spēs uzņemt 490 cilvēku, pārvadāto pasažieru skaits pieaugs līdz 350 miljoniem.

ASV pēdējais sasniegums aviācijas jomā, tiesa gan, pēc padomju gigantiskās lidmašīnas «Antejs» parādīšanas ir lidmašīnas «S-5A» konstruēšana. Pagaidām ir izstrādāts militārais variants (ievērojiet, tieši militārais), kas, pēc amerikāņu ģenerāļu domām, samazinās aizjūras bāzu nepieciešamību. Lidmašīna «S-5A» var uzņemt 6 lielus starppilsētu autobusus vai 100 vidējus vieglos automobiļus. Trīsstāvu varianta lidmašīna var pārvadāt 700 kājniekus pilnā kaujas ietērpā.

ASV lepojas ar saviem helikopteriem. Sikorska helikopterus, it īpaši modeli «S-58», izmanto augstsprieguma pārvades līniju balstu un telegrāfa stabu pārvadāšanai un montāžai, kā ari citiem darbiem. Sevišķi svarīgi ir izmantot helikopterus tur, kur nav ceļu. Tas ievērojami paaugstina montāžas darbu ražīgumu. Pusotrās darba dienās var samontēt 46 balstus, kamēr pēc parastās virszemes metodes var samontēt tikai 2 balstus.

Bet Padomju Savienībā ir spēcīgāki helikopteri, kuriem līdzīgu nav visā pasaulē. Helikoptera «Mi-6» lietderīga celtspēja ir 12 tūkstoši kg, kreisēšanas ātrums — līdz 300 km stundā, lidojuma tālums — 500 km. Par helikoptera izmēriem var spriest kaut vai pēc nesošās skrūves diametra: tas ir vienlīdzīgs 35 w.

Ar padomju helikopteriem uzstādītie absolūtie pasaules rekordi ātruma un pacelšanās augstuma ziņā vēl līdz šim nav pārspēti. Ar šādu helikopteru palīdzību montē veselas rūpnīcas lielos agregātus. Padomju helikopteru plaša gamma («Mi-2», «Mi-4», «Mi-8», «Mi-10», «Ka-29») apmierina gandrīz visas tautas saimniecības vajadzības.

ASV aviācija sasniegusi ļoti augstu attīstību. Milzīgs skaits lidmašīnu saista visattālākās vietas ar lielajiem rūpniecības un kultūras centriem iekšzemē un ārzemēs. Tas ir sevišķi jūtams Amerikas Savienotajās Valstīs, kuras aizņem milzīgu teritoriju. Aerodromi ir tikpat izplatīti kā automobiļu šosejas.

Par lidmašīnu kustības spriegumu var spriest, ja aplūko Vašingtonas aerodroma darbu. Šeit katrās 2 minūtēs paceļas gaisā un nolaižas zemē 1 lidmašīna. Tas sastāda apmēram 720 pacelšanās un nolaišanās operāciju diennaktī. Čikāgā tiek veikts vēl vairāk šādu operāciju — apmēram 750 operācijas diennaktī. Tā tas bija 1959. gadā.

1968. gadā Čikāgas lidostā, ko uzskata par visdzīvāko lidostu pasaulē, lidmašīnas nolaižas vai paceļas ik pēc 20 sekundēm. Tas prasīja jaunus, pilnīgākus aparātus sakaru uzturēšanai starp lidmašīnu un lidostu. 1965. gadā Ņujorkas starptautiskā lidosta apkalpoja 25,8 miljonus pasažieru.

Lielās lidostas joprojām paplašina, modernizē, ceļ no jauna. Reaktīvās aviācijas attīstība likvidēja šauro vietu gaisā, izvirzot jaunas problēmas uz zemes. «Mums jāpārvar zemes barjera,» saka Losandželosas lidostas galvenais projektētājs misters Pereira. Lidostu administrācijas, apzinoties tuvojošās krīzes draudus, sākušas enerģiskāk meklēt šīs problēmas atrisinājumu.

Visplašākos plānus izstrādā Losandželosā. Pirms sešiem gadiem šīs pilsētas lidosta bija pati jaunākā, bet, kā apgalvo amerikāņu speciālisti, tā paspēja novecot, kamēr vēl nebija paguvis sacietēt betons tās jaunajos skrejceli-ņos. Tās iekšējo ceļu sistēma, kurai ir tikai viena iebrauktuve, tika nosaukta par «vislielāko strupceļu pasaulē». Pilsētas varas iestādes bija spiestas apstiprināt lidostas paplašināšanas darbu programmu kopsummā par 500 miljoniem dolāru, kuru paredzēts īstenot līdz 1971. gadam.

Aerodroma caurlaides spēja 1965. gadā bija 3 miljoni pasažieru gadā. Kaut gan piēc prognozes 1965. gadā bija paredzēts apkalpot 7 miljonus pasažieru, lidostas projektētāji tās caurlaides spēju paredzēja 11 miljonu cilvēku apmērā. Tomēr viņi kļūdījās. Tā izrādījās nepietiekama.

1967. gadā pasažieru skaits palielinājās līdz 20 miljoniem, bet 1975. gadā sagaidāms, ka to skaits pieaugs līdz 55 miljoniem.

Projektā paredzēti darbi, lai nodrošinātu pasažieru ātru iesēdināšanu lielajās lidmašīnās, tādās kā

«Boeing-747», kā arī paredzēts paplašināt automobiļu stāvvietas, lai tur varētu izvietot 33,5 tūkstošus automobiļu. Ceļu sistēma tiks izveidota divos līmeņos, un vienas iebrauktuves vietā tiks izbūvētas sešas atsevišķas iebrauktuves un izbrauktuves.

Lielas bagātības pieder Amerikas Savienotajam Valstīm arī ārzemēs. Turklāt amerikāņu kapitāla ieplūšana citās valstīs arvien vairāk palielinās. Kapitāla eksportam ir ne vien ekonomiska, bet arī liela politiskā nozīme.

«Amerikāņu uzņēmumu dibināšana ārzemēs,» teica ASV Komunistiskās partijas ģenerālsekretārs Gess Molls, «kļūst par svarīgu ASV imperiālisma politiskās stratēģijas elementu. Pēc kongresa komisijas aprēķiniem, amerikāņu uzņēmumos ārzemēs katru gadu ražo produkciju kopsummā par 150 miljardiem dolāru, kas piecas reizes pārsniedz iekšzemē ražotās eksporta produkcijas vērtību (kursīvs mans. — N. 5.). Daudzas korporācijas iekšzemes uzņēmumos ražo mazāk nekā savos ārzemju uzņēmumos, bet ta-dai korporācijai kā «General Electric» ir ražošanas jaudas vairāk nekā simt pasaules valstīs»[43].

Amerikāņu kapitāls iespiežas tik strauji, ka Rietumeiropa sāk ļoti bažīties. Taču ASV rūpniecības un finansu magnāti tam nepievērš uzmanību. Koncerns «Ford Motors Company» 1967. gadā noorganizēja jaunu filiāli ar nosaukumu «Ford of Europe», lai uzturētu ciešāku kontaktu ar Eiropas automobiļu tirgu, kas arvien vairak paplašinās. H. Fords II paziņoja, ka jaunā filiāle atradīsies Eiropā un vadīs visu koncerna Eiropas nodaļu darbību, kuras būvē automobiļus. Automobiļu izlaide Eiropas filiālēs vidēji pieaug par 9% gadā.

Firmas «B. F. Goodrich Company» prezidents, runājot ķīmiķu asociācijas konferencē, paziņoja, ka nepieciešams veicināt un nevis ierobežot privāto firmu tiešos kapitālieguldījumus ārvalstu ekonomikā, ja ASV grib jau iepriekš atrisināt maksāšanas bilances problēmu. Pašlaik maksa-šanas bilances līdzsvarošanas politika ASV arējā tirdzniecībā vērsta uz to, lai ārstētu atsevišķus simptomus un nevis pašu slimību.

Neraugoties uz dažiem šķietamiem ierobežojumiem, ko

1968. gada noteica Džonsona valdība attiecībā uz tiešajiem

kapitālieguldījumiem ārzemes, lielais un mazais bizness aktīvi darbojas ārpus savas zemes robežām, gūstot milzīgus ienākumus un palielinot jau tā ievērojamās privātā kapitāla bagātības.

Amerikas milzīgās bagātības pieder privātpersonām, koncentrējas arvien mazākas varenu monopolu saujiņas rokās, kas ir īsta Savienoto Valstu traģēdija.

Nelielas miljardieru grupas rokās atrodas metalurģija, kurināmā un ķīmiskā rūpniecība, transports, mašīnbūvniecība, liela daļa kara rūpniecības, atomrūpniecība, vieglā rūpniecība, pārtikās rūpniecība, mazumtirdzniecība, komunālie dienesti, apdrošināšanas sabiedrības un daudz kas cits. Viņi eksportē savus kapitālus uz ārzemēm. Neskaitāmas amerikāņu monopolu filiāles ir izkaisītas pa visu kapitālistisko pasauli. Bagātības, kas pieder valstij pašai, ieņem diezgan pieticīgu vietu salīdzinājumā ar kapitāla magnātu privātīpašumiem, nemaz neskaitot mazākus kapitālistus, kuru rokas kopumā tāpat koncentrēti milzīgi materiālie un finansu resursi.

Taču bagātība, kas koncentrēta atsevišķu personu vai cilvēku grupu rokās, nav tautas bagātība. Tā tikai tad kļūst par tautas bagātību, kad tā pilnīgi pieder visai tautai un tiek izmantota tās interesēs.

ASV pārsteidz ar produktu, preču, mašīnu, ceļu, namu un rūpnīcu pārpilnību. To bagātība ir milzīga. Citas sociālās struktūras apstākļos tā varētu nodrošināt visu iedzīvotāju un nevis tikai ierobežotu cilvēku aprindu dzīves līmeņa strauju augšupeju. Bet kapitālisma princips «Katrs pats sev tuvākais» ir amerikāņu sabiedrības galvenā nelaime.

Gribas minēt vēl dažus piemērus par to, kā tehnikas sasniegumi vairo valsts bagātību.

Dabiskās gāzes glabāšana apakšzemes glabātavās Amerikas Savienotajās Valstīs ieņem ievērojamu vietu valsts gāzes glabātavu kopbilancē. Glabājot gāzi zem zemes, nav nepieciešams būvēt kaut kādas speciālas tilpnes, kuras ir vajadzīgas, ja gāzi parastā veidā glabā virs zemes. Šāda gāzes glabāšanas metode krasi samazina celtniecības izdevumus. Pēc amerikāņu firmu datiem, gāzes glabāšana zem zemes prasa gandrīz 200 reizes mazākus kapitālieguldījumus. Bez tam saīsinās celtniecības cikls un samazinās metāla izlietojums. Šāds glabāšanas veids ga-

rantē pilnīgu drošību, jo glabāšanas tehnoloģija ir apgūla un nekādi īpaši sarežģīti drošības līdzekļi nav vajadzīgi.

Gāzi zem zemes glabā vairāku variantu glabātavās:

a) dabiskās apakšzemes tilpnēs, kur agrāk atradās tā pati gāze vai nafta;

b) dobumos, kas radušies derīgo izrakteņu (sāls, rūdas u. tml.) izmantošanas rezultātā; tāda glabātava atrodas netālu no Klīvlendas;

c) tilpnēs, kas izveidotas, izspiežot ūdeni no smilšu vai citas grunts slāņa un pēc tam piepildot šo tilpni ar

gāzi.

Par gāzes glabāšanu zem zemes Amerikas Savienotajās Valstīs izdota plaša literatūra. Šādu glabāšanas veidu uzskata par pilnīgi apgūtu un ekonomiski ļoti izdevīgu.

Šķidro gāzi transportē ne tikai ar cisternautomobiļiem un tankkuģiem. Par ļoti labu paņēmienu uzskata gāzes pārvadāšanu lielos speciālos peldošos balonos, kas pa četriem un vairāk baloniem savienoti grupās savdabīga plosta veidā. Starp citu, šādā veidā savā laikā šķidro propāna gāzi transportēja uz Kubu, uz Nikaro niķeļa rūpnīcu, no kurienes amerikāņi par pusvelti izveda vērtīgo metālu — niķeli. Katrā balonā var iepildīt apmēram 112 tūkstošu litru šķidrās gāzes. No gigantiskajiem baloniem izveidotos plostus var viegli pārvadāt ne vien pa upēm, bet arī pa okeānu.

ASV rūpniecībā plaši izmanto elektromagnētiskās plāksnes metāla blūmu, sagatavojumu, čuguna un tērauda lējumu, ruļļos satītas metāla lentes, metāla lokšņu un citu velmējumu pārvietošanai. Svarīgi ir tas, ka šādā veida transportē arī karstu metālu. Sim apstāklim ir liela nozīme ne vien no darba mehanizācijas, bet arī no darba apstākļu uzlabošanas un pilnīgas darba drošības viedokļa. Prakse rāda, ka elektromagnētiskās plāksnes var droši izmantot arī pie ļoti augstas temperatūras, piemēram, pie apmēram 800°C temperatūras. Magnēta plākšņu celtspēja sasniedz 65 t. Tas ir vairāk nekā pietiekami, lai apkalpotu milzīgu metāla plūsmu visdažādākās kombinācijās, un ne tikai metalurģiskajā rūpniecībā vien, bet arī, piemēram, kuģu būvniecībā un ķīmiskās rūpniecības mašīnbūvniecībā.

Klīvlendas metalurģiskās rūpnīcas «Republic Steel» lokšņu velmēšanas cehā aukstvelmēto un karstvelmēto lokšņu ruļļu transportēšanai lieto elektromagnētiskās plāksnes, kas piekabinātas tilta celtņiem. Šāda veida mehanizācijas efektivitāte ir acīm redzama. Sarunās ar speciālistiem noskaidrojās, ka ir firmas, kas labi iemācījušās izgatavot šādas plāksnes.

ASV uzskata par lietderīgu pirkt celtņus ar elektromagnētiskām ierīcēm arī citās zemēs, piemēram, Dānijā. Sos celtņus var sevišķi efektīvi izmantot metāla noliktavās.

Amerikāņi ir izstrādājuši un pielieto vairākas sistēmas kravu transportēšanai konteineros. Sīs sistēmas nodrošina ērtu un operatīvu kravu pārvadāšanu ar jebkuru transporta veidu. To pamatā ir transportēšanas ekonomiskais izdevīgums, cenšanās samazināt kravu iekraušanas, izkraušanas un piegādes laiku.

Dzelzceļa, automobiļu un upju transportā izmanto liela tilpuma konteinerus — 20, 30 un pat 40 t. Protams, milzīgā daudzumā izmanto arī mazāka tilpuma konteinerus. Konteineros pārvadā visdažādākās kravas ar dažādiem transporta veidiem: ar jūras, dzelzceļa, upju, gaisa un automobiļu transportu. Konteineru, arī lielo konteineru iekraušana un izkraušana ir mehanizēta.

Konteineru un dažādu transporta līdzekļu kombinēta izmantošana ir galvena īpatnība, kas mūsu dienās vērojama kravu pārvadāšanā Amerikas Savienotajās Valstīs. Sīkās kravas komplektē un iekrauj lielos konteineros, tā saucamajos «Master Pack». Tajos var pārvadāt visdažādākos priekšmetus, arī iesaiņotus maisus, kas izgatavoti no gofrētā kartona, koka (finiera) kastēs utt., nebaidoties no kravas bojāšanās vai zādzības ceļā. Sos konteinerus var iekraut ar celtni vai autokrāvēju.

Viena no sistēmām, ko sauc par «Streak Flexi-Van», paredz kravu pārvadāšanu ar automobiļiem abos virzienos. Vienā virzienā autorefrižeratori pārvadā saldētās preces, bet otrā — sīkās kravas.

Pēc otras sistēmas, kas saucas «Streak Tainer», pārvadā ar seglu vilcējiem milzīgus, 10—12 m garus sapārotus konteinerus. Pēc šīs sistēmas katram konteineram ir sakabe, kas dod iespēju uzstādīt divus sapārotus 12 m garus vai vienu 6 m garu konteineru. Konteineru sakabināšanas un atkabināšanas ierīču konstrukcija ļauj vienam šoferim ļoti ātri un automātiski izdarīt šo operāciju. Sīs divas sistēmas — «Streak Flexi-Van un «Streak Tainer» — sekmīgi izmanto vadošās transporta sabiedrības.

Pēc amerikāņu datiem, 1970. gadā ekspluatācijā esošo

moderno konteineru skaits sasniegs 1 miljonu, neskaitot novecojušos un mazos konteinerus. Konteineru ražošana ar katru gadu palielinās. Pašlaik konteineru izgatavošanai ik gadus izlieto 238 miljonus dolāru. No 1966. līdz 1970. gadam konteineru ražošana palielināsies līdz 585 miljoniem dolāru gadā. Konteineru izmantošana attīstās tādā virzienā, ka turpmāk to skaits būs jārēķina nevis simtos tūkstošu, bet miljonos.

Pēc amerikāņu datiem, 1968. gadā dažādas firmas pasūtījušas 317 250 konteinerus. Runa ir par vidējā lieluma (6X2,4X2,4 m) metāla konteineriem, ko parasti lieto konteineru skaita aprēķināšanai.

ASV standartu asociācija iesniegusi Starptautiskajai standartu organizācijai trīs konteineru projektu grupas, kuras šī organizācija praktiski jau ir pieņēmusi un izsūtījusi dalībniecēm valstīm kā rekomendācijas. Tuvākajā laikā sagaidāma to oficiāla apstiprināšana. Pāreja uz šiem standartiem prasīs laiku un līdzekļus, jo daudzās valstīs joprojām pastāv nacionālie standarti vai normāles.

Pēc amerikāņu speciālistu aprēķiniem, konteineru izmantošana dod ļoti lielu ekonomisko efektu. Eksportpreču parvadāšana konteineros samazina transporta izdevumus par 30%. Iesaiņošanas izdevumi vien samazinās par 60— 80%.

Amerikāņu firma «Cummins Engine Company», kas konteineros piegādā Skotijai iekšdedzes motora daļas, ietaupa līdzekļus šādos apmēros (procentos):

Uz pārvadājumu izmaksām ar jūras transportu .... 20

Firma «Brunswick», kas konteineros transportē no ASV uz VER mašīnu detaļas, ietaupa 30% no pārvadājumu izmaksas. Iekraušanai un izkraušanai nepieciešamais laiks pie tam samazinās par 66%.

Ne mazāku ietaupījumu pēc šā paņēmiena dod iekšzemes pārvadājumi.

Konference, kas 1967. gadā notika Dženovā, kāds amerikāņu referents, balstoties uz ASV pieredzi, paziņoja, ka sakarā ar konteineru izmantošanu kuģa kraušanas operāciju laiks samazinājies no 4—5 diennaktīm līdz 12—16 stundām. Pēc Kanādas dzelzceļu sabiedrības «Canadian

Pacific» sistēmas, kas pieņemta un tiek lietota Amerikas Savienotajās Valstis, kraušanas operāciju veic autotransporta šoferis, iekraujot konteinerus dzelzceļa platformā ar īpašu ierīču palīdzību. Tas dod iespēju iekraut 12—16 konteinerus 30 minūtēs, tas ir, vidēji 1 konteineru 2 minūtēs. Tikpat ātri notiek izkraušana.

Specializētā firma «Railway Express Agency» apgādā ar konteineriem un kraušanas operāciju līdzekļiem visus ASV patērētājus. Sistēmas galvenā priekšrocība ir tā, ka nav vajadzīgi celtņi un tātad konteineru pārkraušanu no dzelzceļa vagoniem automobiļos un otrādi var izdarīt jebkurā vietā. Tāpēc Savienoto Valstu komersanti jau sen ir pienācīgi novērtējuši priekšrocības, ko dod kravu pārvadāšana konteineros tiklab iekšzemē, kā arī uz ārzemēm, un dara visu, lai strauji attīstītu šo transportēšanas veidu.

Tagad apmēram 60 ASV dzelzceļu sabiedrības izmanto konteinerus, apmēram 10% kastes iesaiņoto kravu pārvadā konteineros, turpretim pirms 10 gadiem (1958. gada) šadas kravas bija tikai 1%. Pārvadājumi konteineros pa juru palielinās par 200 tūkstošiem / gadā. Paredz, ka 1975. gadā konteineru pārvadājumi pa jūru sasniegs 12,7 miljonus tonnu.

Daži vārdi jāsaka arī par ēnas pusēm, kādas piemīt pārvadājumiem konteineros: tie prasa kapitālieguldījumus speciālu kuģu būvei, konteineru un ostu iekārtas iegādei; tiem nepieciešamas lielas platības ostā (3—6 reizes lielākās nekā parastajiem pārvadājumiem); tie prasa pārkārtot visus kravu pārvadāšanas sistēmas posmus.

Taču pārvadāšanai konteineros ir tik lielas un acīm redzamas priekšrocības, ka šīs ēnas puses nevienu nebiedē. Pat Eiropa, kas nebija pietiekami sagatavojusies konteineru plūsmas pieņemšanai, sāka forsēti organizēt visu kompleksu, kas saistīts ar šiem pārvadājumiem.

Vairākas valstis (ASV, Japana, Itālija u. c.) būvē vai iegādājās speciālus juras kuģus konteineru pārvadāšanai. Pašlaik izmanto kuģus, kas spēj pārvadāt 700—1000 konteinerus, un būvē kuģus, kas varēs uzņemt 1500 konteinerus.

1970. gadā starp Amerikas un Eiropas ostām kursēs 26 amerikāņu un 10 eiropiešu konteineru kuģi, kas gadā pārvadās abos virzienos apmēram 800 tūkstošus konteineru.

1968. gadā starp ASV un Japānu kursēja 6 konteineru kuģi ar celtspēju 700 konteineru katrs. 1972. gadā uz šis

līnijas darbosies 21 konteineru kuģis, no kuriem katrs varēs uzņemt 1000 konteineru.

Būvē kuģu piestātnes konteineru kuģu iekraušanai un izkraušanai, kā arī laukumus, noliktavas utt. Esošos kuģus pārbūvē, pielāgojot konteineru parvadāšanai.

Organizē konsorcijus kravu masveida pārvadāšanai konteineros. Tā, piemēram, jaundibinātajā koncernā «Atlantic Container Company» apvienojušās agrāk patstāvīgās sabiedrības «Cunard Line» (Anglija), «French Line» (Francija), «Holland-American» (Holande), «Swedish-American Line» (Zviedrija) un «Swedish Transatlantic» (Zviedrija).

Sākumam konsorcija locekļi ieguldījuši 180 miljonus dolāru speciālo kuģu, konteineru u. c. būvei. 1968. gadā pirmie četri kuģi, kas uzbūvēti pēc konsorcija pasūtījuma, sāka kursēt starp ASV ostām: Ņujorku, Baltimoru, Ports-mutu un Norfolku (Virdžīnijas štats) un Eiropas ostām: Antverpeni, Roterdamu un Gēteborgu. Pēc jaunbūvējamo kuģu saņemšanas tiks apkalpotas arī Anglijas, Francijas un citu valstu ostas.

Neatkarīgi no tā, zem kāda karoga brauc jebkurš no šiem četriem kuģiem, konosamentus (dokuments, ko pārvadātājs izsniedz kravas nosūtītājam) izraksta konsorcijs, un kuģi iebrauc visās minētajās ASV un Eiropas ostās.

Konsorcijs izmanto kuģus ar šādu raksturojumu:

Dedveits...... 14 200 t

Dzinēju jauda .... 20700 ZS

Ātrums......21,8 mezgli stundā

(apmēram 40 km stundā) Kubatūra ..... 537 tūkstoši m^3

Jauno kuģu ātrums būs 24,5 mezgli stundā (ap 45 km stundā). Katrs kuģis var uzņemt 405 konteinerus (rēķinot to lielumu 6X2,4X2,4m), 1100 kravas automobiļus, ceļu būves mašīnas, lauksaimniecības mašīnas u. c. Automobiļi un citas pašgājējas mašīnas uzbrauc uz kuģi pa platformu, kas kuģa pakaļgala lūku savieno ar kuģu piestātni. Tādā pašā veidā vilcēji uzved kravas, kas nav iekrautas konteineros, bet atrodas uz vaļējām platformām, vai konteinerus, kam ir riteņi. Daļa mašīnu uzbrauc pa slīpiem celiņiem, kas savieno visus septiņus klājus. Kuģa tilpnes ir bez šķērssienām.

Vienlaikus ar speciāliem celtņiem konteinerus iekrauj pa augšējo klāju tilpņu nodalījumos un novieto uz klāja.

Mašīnu nodaļa un kuģa vadības telpas atrodas pakaļgalā. Klaja priekšējā daļā nav nekādu virsbūvju, un to var izmantot konteineru novietošanai četros stāvos.

Kuģa tilpnēs noris intensīva transporta līdzekļu kustība, kuru regulē 20 semafora tipa signāli. Ir uzstādīta arī televīzijas iekārta, ar kuras palīdzību var novērot un no centrālās pults regulēt kustību.

Tādējādi tiek veikts liels darbs, lai izmantotu visas priekšrocības, ko dod konteineru ieviešana. Tāda ir mūsdienu prasība, un to nevar ignorēt vai arī kavēties šajā lieta.

Konteineru dažādība salīdzinājumā ar kravu nomenklatūru nav pārāk liela. Taču konteineru tipāža aptver gandrīz visas preces, kuras vispār var pārvadāt konteineros. Tajos var pārvadāt graudus un miltus, cementu un beramos ķīmiskos materiālus, stikla un metāla izstrādājumus, mašīnu un radioelektronikas iekārtas detaļas, aparātus un instrumentus, dārzeņus un augļus, svaigus un saldētus produktus un ļoti daudz dažādu citu kravu.

Ievērību pelna izjaucamie konteineri. To salikšana un izjaukšana prasa ne vairak ka 30 minūtes. Izjauktā stāvokli konteiners aizņem mazāk vietas nekā saliktā stāvokli, kas dod zināmas ērtības, transportējot tos atpakaļ.

Konteinerus izgatavo no tērauda un alumīnija. Tie ir izturīgi un viegli, jo to elementi, kaut arī tie ir sarežģīti, sastav no racionāliem profiliem un gofrētām sieniņam. Sevišķi efektīvs ir alumīnija konteiners. Bez tērauda un alumīnija konteineru izgatavošanai izmanto arī koku, plastmasu, kartonu un papīru. Konteineru konstrukcija ir tada, ka tajos var zināmu laiku uzglabāt preces.

Par apjomu, kāda gofrētais kartons tiek izmantots konteineriem, var spriest pēc šādiem datiem. Firma «Saini Rages Paper Company» vien ražo no gofrētā kartona apmēram 500 miljonus mazu un vidēju kārbu-konteineru gada.

Visai zīmīgs ir tas fakts, ka standarta tipa konteinerus (no 2,5X2,5X3,0 līdz 2,5x2,5x12 m), kurus izmanto parvadāšanai ar automobiļiem, dzelzceļa vagoniem un kuģiem, tagad izmanto arī pārvadašanai ar lidmašīnām. Firma «Lockheed» izgatavo speciālās transportlid-mašīnas standarta konteineru pārvadāšanai bez jebkādas to pārtaisīšanas. Lidmašīnas astes daļā ir attiecīga izmēra lūka, bet grīdā iemontēti rullīši, kas atvieglo kon-

teineru pārvietošanu. Pieredze rāda, ka pārvadājumu izmaksu ar gaisa transportu var samazināt par 20%, ja izmanto konteinerus un nevis sūta preces atsevišķos sūtījumos.

Interesanti ir konteineri, kas paredzēti dažādu šķidrumu pārvadāšanai. Konteineri izgatavoti no īpašām gumijas šķirnēm dažāda tilpuma rezervuāru veidā. Daži no tiem ir ļoti lieli (15—16 tūkstošu litru tilpumā), un tos pārvadā ar speciāliem vilcējiem. Sos konteinerus var piepildīt un iztukšot dažās minūtēs. Pēc iztukšošanas konteinerus var saritināt kā paklājus un atbrīvot automobiļa kravas platformu citu kravu pārvadāšanai. Mazāka izmēra gumijas konteinerus iekrauj ar automobiļa celtņa, autokravēja un citu ierīču palīdzību.

Konteineru sistēmas ieviešanas jautājumiem nepieciešams veltīt vislielāko uzmanību, tie ir dziļi jāizpētī un vispusīgi jāapgaismo. ASV, Anglijas, Francijas un VFR izcilākie speciālisti apgalvo, ka konteineru sistēmas izmantošana izraisa transportā īstu tehnikas revolūciju.

Pārvadājumi konteineros ir progresīvi pirmām kārtām tāpēc, ka tie ir ekonomiski izdevīgi, ka tie saglabā principu «No izgatavotāja uzņēmuma durvīm līdz patērētāja durvīm», ka zināmas priekšrocības gūst preču izgatavotājs, pārvadātājs un patērētājs. Konteineriem jābūt piemērotiem pārvadāšanai ar jebkuru transporta veidu: jūras un upju, dzelzceļa, automobiļu un gaisa transportu.

Pēc Dženovas konferences (1967. gada oktobrī) dalībnieku domām, konteineru izmantošana novērtējama kā ļoti svarīga parādība visas pasaules transportā. Tas vēl jo skaidrāk redzams tāpēc, ka pasaules kravu apgrozība nemitīgi pieaug un vecās pārvadāšanas un kraušanas operāciju veikšanas metodes un tehnoloģija nevar nodrošināt augošo vajadzību apmierināšanu. Tā, piemēram, kravu apgrozība visas pasaules ostās vien pieaugusi no 910 miljoniem t 1956. gadā līdz 1 miljardam 640 miljoniem t

1965. gadā. Šī tendence joprojām attīstās.

Sāk veidoties vienota jūras un sauszemes (un es vēl piebilstu — arī gaisa) transporta sistēma, kas atbilst tuvākās nākotnes prasībām. Tā paredz jūras flotes, dzelzceļu, upju flotes, automobiļu transporta un aviācijas labu sadarbību, lai nevainojami apkalpotu klientus.

Amerikas Savienotajās Valstīs un dažās citās zemes (Anglijā, Vācijas Federatīvajā Republikā, Francijā un

Itālijā) pēdējā laikā arvien plašāk izmanto pārvadāšanas principu, saskaņā ar kuru klienta rūpes par savu kravu arvien vairāk tiek uzveltas transporta vai speciālo ekspeditoru firmu pleciem. So principu īsi formulē «no durvīm līdz durvīm» («door to door»).

Sā principa būtība ir tāda, ka nosūtītājs nodod kravu, var teikt, uz sava nama (noliktavas, rūpnīcas, fabrikas utt.) sliekšņa transporta organizāciju pilnīgā gādībā. Pēdējas nogādā kravu, pilnīgi atbildot par tās saglabāšanu un savlaicīgu piegādi līdz pat tam brīdim, kad tā tiek nodota saņēmējam.

Šim nolūkam izmanto tos transporta veidus, kuri nepieciešami klienta pasūtījuma izpildīšanai. Pa lielākai daļai tiek praktizēti jaukti pārvadājumi: automobilis—dzelzceļš—automobilis; automobilis—jūras flote—dzelzceļš— automobilis; automobilis—gaisa flote—automobilis un citas kombinācijas.

Vienā gadījumā no sūtītāja noliktavas saņemto kravu iekrauj treilerā un ar vilcēju nogādā uz dzelzceļa pieņemšanas un nosūtīšanas laukumu. Ar dažādu mehānisku-līdzekļu palīdzību treileri novieto uz dzelzceļa platformas un tādā veidā nogādā uz gala staciju, šeit treileri ar tādu pašu mehānismu palīdzību noceļ no platformas un ar citu vilcēju nogādā kravas saņēmējam.

Citā gadījumā konteinerus ar pasūtītāja kravu nogādā ar automašīnām uz dzelzceļa laukumu, novieto vagonos un pēc pienākšanas gala stacijā ar automašīnām nogādā saņēmējam.

Ka vienā, tā otrā gadījumā automašīnas vai nu pieder transporta organizācijai, vai arī šī organizācija tas īrē, atbrīvojot no rūpēm klientu.

Kā zināms, daudz rūpju sagādā sīku preču partiju (kas aizņem mazāk nekā vagonu) nosūtīšana. Šādu kravu transportēšanu izdara specializēti ekspeditori, kas saņem no klienta kravu (no'noliktavas, kuģu piestātnes, rūpnīcas vai kantora) un nogādā uz dzelzceļa staciju, komplektē ar citam krāvām, iekrauj vagonos, kurus tie nomā no dzelzceļa, vai upju flotes kuģos. Gala stacijā (vai kuģu piestātnē) kravu iekrauj ekspedīcijas firmas automašīnās saskaņā ar pasūtījumu un kravu nogādā gala punktā, tas ir, klientam.

Šādus pakalpojumus attiecīgi tarificē starptautiskā tirdzniecības komisija. Ekspedīcijas firmām šis darbs ir

izdevīgs. Bet klientam tas sagādā vislielākās ērtības un galu galā arī viņš iegūst labumu no šādām operācijām.

Transportēšanas princips «no durvīm līdz durvīm» vienlaikus uzsver, ka transportam jākalpo klientam, patērētājam un ka ekspedīcijas firmām sava darba organizācija japielāgo klienta prasībām un nevis otrādi.

Visu tipu un klašu dzelzceļa vagonus Amerikas Savienotajās Valstīs izgatavo tikai no metāla, izņemot tos vagonus, kas paredzēti dzīvnieku pārvadāšanai. Tiek būvēti divstāvu pasažieru vagoni, kur labi izmantota telpa starp ratiņiem. Tas samazina metāla izlietojumu, rēķinot uz vienu pasažieri.

Arvien vairāk sāk būvēt vagonus no viegliem sakausējumiem. Pec amerikāņu datiem, sakarā ar alumīnija izmantošanu vagonbūvniecībā vagonu svars samazinājies par 40%.

Interesanti ir daži vagonu konstrukcijas elementi, it īpaši tas, ka preču vagoniem riteņu diametrs ir mazāks nekā Padomju Savienībā, ka tiem ir vienkāršas ierīces iekraušanai, izkraušanai un vieglo automobiļu pārvadāšanai segtajos vagonos divos stāvos, kā ari svara ziņā vieglu liela tilpuma kravu pārvadāšanai, ka pasažieru vagonos uzstādītas gaisa kondicionēšanas ierīces un daudz kas cits. Braukšana divstāvu pasažieru vagonā pēc manām domām ir ērta.

Firma «Rock Island Lines» konstruējusi specializētas dzelzceļa platformas ar zemiem bortiem nestandarta kravu pārvadāšanai. To celtspēja ir 70 tonnas. Ar tām var pārvadāt ne vien automobiļus, raķešu daļas un tamlīdzīgas kravas, bet arī pulverveida un granulētos produktus. Platformai ir noņemams jumts. Šāda platformas konstrukcija nodrošina kravu saglabāšanos un dod iespēju vairāk mehanizēt iekraušanas un izkraušanas darbus.

No inženiertehniskā viedokļa labi izgatavotas liela tilpuma dzelzceļa cisternas, kam pats rezervuārs ir nesošā konstrukcija. Tas stipri samazina metāla izlietojumu, paaugstina ritošā sastāva izmantošanas efektivitāti. Tas, protams, nav nekas jauns. Bet man jāsaka, ka šīs cisternas ir izprojektētas un izgatavotas tehniski ļoti skaisti.

Izgatavojamo speciālo dzelzceļa preču vagonu tipāža aptver galveno kravu nomenklatūru un atbilst dažādu preču specifiskajām prasībām. Jārunā par vagoniem kokmateriālu pārvadāšanai, kuru ietilpība ir gandrīz par 60%

lielāka nekā parastā tipa vagoniem. Pie tam baļķus var izvelt no vagona dažās sekundēs bez celtņa palīdzības. Man negadījās Amerikas Savienotajās Valstīs nekur redzēt, ka, pārvadājot kokmateriālus, vagoniem tiktu uzstādīti balsti virs bortiem, kā tas tiek darīts pie mums.

Tātad amerikāņiem nav jācieš zaudējumi, kas rodas no novecojušiem kokmateriālu iekraušanas paņēmieniem sakara ar to, ka nav speciālu vagonu. Un lietas būtība nav tikai ta, ka, uzstādot virs vagonu bortiem balstus, ir vajadzīgi materiāli (stieples savilkšanai, kuras parasti iet zuduma, statņi), bet ari tā, ka katra vagona iekraušanai tiek izlietots vismaz 30 minūtes vairāk laika. Šāds paņēmiens sadārdzina pārvadājumus.

Pašlaik minētā firma būvē 26 tipu vagonus visdažādāko kravu pārvadāšanai, kamēr agrāk tā būvēja tikai 7 vagonu tipus.

Amerikāņu vagonbūvētāji saka: «Mēs neņemam vērā tradīcijas un būvējam segtos preču vagonus nevis ar līdzšinēja lieluma, bet ar daudz lielākām durvīm. Tāpēc tos var ērtāk izkraut un iekraut ar mehānismu palīdzību. Mes rīkojamies pēc pieredzējuša ķirurga principa — «Vairāk pārgriezīsi — vairāk redzēsi».»

Ir vagoni ar bīdāmām sienām. Tas dod iespēju atsegt vagona sānus gandrīz visa vagona garumā.

Nemitīgi tiek palielināta lokomotīvju jauda. Salīdzinājuma ar 1941. gadu to vidējā jauda pieaugusi gandrīz divas reizes un tagad ta ir 2500 ZS. 1967. gada parastā lokomotīvju jauda bija 4000—6000 ZS. Dažreiz vilcieniem’ piekabina divas lokomotīves, it īpaši lielos kāpumos. Amerikāņu dzelzceļnieki mums teica: «Mēs tagad strādājam pēc principa «simts», tas ir, simts vagonu vilcienā pa simts tonnām katrs.»

Amerikas Savienotajās Valstīs ir dīzeļelektrolokomotī-ves, kuram ir ierīce, kas dod iespēju tās izmantot gan kā dīzeļlokomotīves, gan kā elektrolokomotīves atkarībā no ta, vai dzelzceļš ir vai nav elektrificēts.

Jaunās konstrukcijas lokomotīves ir daudz ekonomiskākās nekā vecās lokomotīves. Uzkrītoša ir lokomotīvju vienkāršība un ekspluatācijas drošība. Amerikāņu speciālisti sevišķi rūpējas par to, lai lokomotīvēm būtu pēc iespējas mazāk detaļu.

Tagad īsumā aplūkosim programmētās vadības metāl-griešanas darbgaldus. Daudzās valstīs: Anglijā, Vācijas

Federatīvajā Republikā, Japānā, Francijā, Itālijā, Zviedrijā un citur izgatavo un izmanto šādus darbgaldus. Taču par pionieri šajā jomā jāuzskata Savienotās Valstis.

Masačūsetsas tehnoloģiskais institūts drīz pēc otrā pasaules kara sāka izstrādāt un konstruēja speciālu ierīci, kas dod iespēju automātiski un secīgi vadīt pa operācijām sagatavojuma apstrādāšanu ar griezējinstrumentu pēc uzdotiem izmēriem. Pāreja no vienas operācijas uz otru notiek ar papīra perfolentes palīdzību. Vēlāk šo ierīci nosauca par programmētu vadību.

Principi, uz kuriem balstās programmēšanas sistēma un pati metālgriešanas darbgalda konstrukcija, tika likti pamatā arī modernām, pilnīgākām shēmām, kurās lieto ne vien perfolenti, bet arī magnētisko lenti. Tie ir zināmi plašām speciālistu aprindām. Tāpēc nav nozīmes pat īsumā aprakstīt šo ierīci. Svarīgs ir kas cits. Kādā līmenī Amerikas Savienotajās Valstīs atrodas šādu darbgaldu ražošana un izmantošana un kādas ir perspektīvas šajā jomā?

Tiklab apjoma, kā arī tehniskā līmeņa ziņā Savienotās Valstis pašlaik ir vadošajā vietā programmētās vadības metālgriešanas darbgaldu jomā. Trīs tūkstošos ASV me-tālapstrādāšanas un mašīnbūves rūpniecības uzņēmumu izmanto apmēram 15 tūkstošus šādu darbgaldu (1968. gadā). Tiesa gan, tas ir tikai 0,6% no kopējā darbgaldu parka. Saskaņā ar iekārtu skaitīšanas datiem, 1963. gadā ASV metālgriešanas darbgaldu parkā bija apmēram

2,5 miljoni darbgaldu.

Spriežot pēc programmētās vadības metālgriešanas darbgaldu ražošanas attīstības straujā tempa, var secināt, ka šim iekārtas veidam tiek veltīta liela uzmanība un ka tas iegūst arvien lielāku nozīmi ASV rūpniecībā. Žurnāla «American Machinist» 1968. gada 29. janvāra numurā teikts, ka programmētās vadības darbgaldu skaits 1970. gadā sasniegs 28 tūkstošus, bet 1975. gadā — 50 tūkstošus. Pie tam uzņēmumu skaits, kuros izmantos šādus darbgaldus, attiecīgi būs apmēram 5,5 tūkstoši un 10 tūkstoši.

Pēc amerikāņu datiem, programmētās vadības darbgaldu ražošana (nosacīti pieņemts, ka ražoto darbgaldu skaits vienlīdzīgs pircējiem nosūtīto darbgaldu skaitam) sasniegusi šādus lielumus:

Jau 1965. gadā vērtības izteiksmē apmēram tO% no Amerikas Savienotajās Valstīs ražotajiem darbgaldiem bija programmētās vadības darbgaldi, bet 1967. gadā — 20,7%.

Laikā no 1954. līdz 1967. gadam tika ražoti šādu tipu programmētās vadības metālgriešanas darbgaldi:

Jūtama tendence palielināt nepārtrauktas programmētās vadības darbgaldu īpatnējo svaru (1964. gadā — 11,3%, 1967. gadā — 21,0%). Pēc darbgaldu tipa — palielinās frēzmašīnu (1964. gadā — 9,6%, 1967. gadā — 17,5%) un virpu (1964. gadā — 18%, 1967. gadā — 27,2%) programmēšana.

Rietumeiropas kapitālistisko valstu rūpniecībā 1967. gadā bija apmēram 3 tūkstoši programmētās vadības metālgriešanas darbgaldu, tai skaitā:

1968. gadā šajās valstīs bija 5 tūkstoši šādu darbgaldu. Japānā strādā galvenokārt pēc amerikāņu licencēm. Pēc amerikāņu speciālistu domām, programmētās vadības darbgaldu ražošanā ASV ir apsteigušas Rietumeiropas valstis un Japānu, un tāds stāvoklis, acīm redzot, saglabāsies 5—7 gadus.

Amerikas Savienotajās Valstīs parādījušās firmas, kas sākušas specializēties ne vien parasto darbgaldu izlaidē, bet arī programmētās vadības darbgaldu ražošanā, piemēram: «Bullard Company», «Cincinnati Milling Machines Company», «Rockford Machine Tool Company», «Pratt and Whitney» un citas.

Efektivitāte, ko dod programmētās vadības darbgaldu izmantošana, ir liela, lai gan to cenas ir augstas. Programmēšanas sistēma izmaksā 20—50 un vairāk procentus no darbgalda cenas.

Minēto darbgaldu priekšrocība pirmām kārtām ir tā, ka tie ir ļoti ražīgi un universāli, ka tie palīdz uzlabot produkcijas kvalitāti. Tas apstāklis, ka operators var apkalpot nevis vienu darbgaldu, bet veselu grupu darbgaldu, stipri samazina darbaspēka izmaksu. Tiek ietaupīts arī darbgalda iestādīšanas laiks, un samazinās instrumentu izlietojums.

Ja izmanto visas programmētās vadības darbgaldu priekšrocības, tad detaļu apstrādāšanas pašizmaksa ar šādiem darbgaldiem samazinās 2—50 un vairāk reižu atkarība no darbgalda un pašas detaļas tipa.

Pēc amerikāņu žurnāla «Metalworking News» (1967. gada 13. marta numura) datiem, automobiļa motora bloka apstrādāšanas laiks salīdzinājumā ar laiku, ko prasa tā apstrādāšana ar universāliem darbgaldiem, samazinās vairāk nekā 20 reizes.

Japāņu kuģu būves firma «Kobe Steel», izmantojot programmētās vadības darbgaldu «Sibaura», samazinājusi

7,6 m diametra dzenskrūves apstrādāšanai nepieciešamo laiku no 1400 līdz 55 stundām.

Programmētās vadības darbgaldu efektīva izmantošana nemaz nav tik vienkārša. Sim nolūkam jāizvēlas attiecīgs pasūtījums, jāsagatavo programma, attiecīgi operatoru un remontstrādnieku kadri utt. Tāpēc rūpniecības uzņēmumos tiek organizētas speciālas tehniskās nodaļas un citi dienesti. Uzskata, ka šāda nodaļa ir rentabla, ja izmanto 5—6 darbgaldus.

1963. gadā Savienotajās Valstīs tika nodibināta speciālā organizācija «Numerical Control Society», kas kārto visu jautājumu kompleksu, kuri saistīti ar programmētās vadības darbgaldu izmantošanu. Šādu darbgaldu ražotāji un pircēji zina, kur griezties pēc palīdzības. Par to, protams, jāmaksā, bet viņi to saņem. Viņi var pasūtīt programmu un izsaukt iestādītāju. Tas ir sevišķi svarīgi tad, kad tikko sāk izmantot programmētās vadības darbgaldus, kā arī tad, kad pāriet uz citas produkcijas ražošanu.

Programmētās vadības metālgriešanas darbgaldu projektēšanā un ražošanā pastāv divi galvenie virzieni.

Pirmais virziens — daļu darbgaldu bāzes modeļu pielāgo apgādāšanai ar programmēšanas sistēmu. Tas dod iespēju sasniegt augstāku pakāpi programmētās vadības darbgaldu un bāzes modeļu unifikācijā, kā arī samazina ražošanas izmaksas un saīsina to projektēšanas un ražošanas apgūšanas laiku.

Otrais virziens — projektē pilnīgi jaunus programmētās vadības darbgaldus, tā saucamos «apstrādāšanas centrus», kas paredzēti daudzām vajadzībām, kā arī organizē to ražošanu. Šādi kombinēti agregāti aizstāj vairākus darbgaldus, dod iespēju veikt urbšanu, izvirpošanu, frēzēšanu un dažas citas operācijas. Tiem ir vairāki galdi un pozīcijas, lai apstrādājamā izstrādājuma uzstādīšanas, nostiprināšanas un noņemšanas laiku varētu apvienot ar mašīnlaiku. Grozāmie galdi, kas tiek uzstādīti šiem darbgaldiem, dod iespēju apstrādāt detaļu no vairākām pusēm.

So darbgaldu galvenā īpatnība ir tā, ka tajos var izmantot lielu skaitu dažādu griezējinstrumentu — no 20 līdz 100 un pat vēl vairāk nosaukumu, pie tam griezējinstrumenti tiek automātiski iestādīti darbgalda vārpstā. Tā, piemēram, «N-100» modeļa darbgalds «Cincinnati» ar programmēšanas sistēmu «Achromatic-220» maksā 61,5 tūkstošus dolāru.

Analoģiskus darbgaldus ražo Itālijas, VFR un Anglijas firmas.

Ne visus mulsina tas apstāklis, ka šo darbgaldu un programmētās vadības sistēmas iegāde prasa lielus līdzekļus un ka to apkalpošanai vajadzīgi kvalificētāki speciālisti un operatori, ja to izmantošana ir izdevīga, bet, tā

kā tas, bez šaubām, ir izdevīgi, tad programmētās vadības metālgriešanas darbgaldu izmantošana strauji vēršas plašuma, iegūstot pilnīgi skaidri redzamu virzienu metāla mehāniskās apstrādāšanas tehnikā.

Liela valsts bagātība ir skolu ēkas un iekārta, kaut gan ne visas skolas ir vienādi labas.

Amerikas Savienotajās Valstīs ir daudz veco skolu ēku. To vidū nav mazums tādu, kuras jau sen vairs neatbilst savam uzdevumam. Tadas mācību iestādes galvenokārt ir lielajās pilsētās, it īpaši tādās kā Ņujorka^ Čikāga un Bostona. Tās krasi atšķiras no jaunajām skolām, kuru ir daudz uzcelts nelielās pilsētās, kā ari laukos vai arī tur, kur aug jauni rūpniecības uzņēmumi.

Jaunajām skolu ēkām parasti ir ērts plānojums. Klases tāfeles ir lielas, ierīces ģeogrāfisko karšu, tabulu un citu grafisko materiālu uzkāršanai ir labi izgatavotas. Katra klasē ir kinoekrāns un aparāti mācību kinofilmu vai diapozitīvu demonstrēšanai. Pie tam diapozitīvu projektoram ir distancvadība un automātisks diapozitīvu nomainītājs. Tajā var vienlaikus ielikt 20, 30 un pat 50 diapozitīvus. Tas rada lielas ērtības skolotājam un skolēniem.

Kāpņu pakāpieni pārklāti ar speciālām plāksnēm no grafīta un metāla. Tās nav slidenas un ir nodilumizturīgas. Aprēķins ir vienkāršs: kurš gan cits, ja ne skolēns ļoti ātri noplēš apavus un reizē ar tiem nodeldē ari kāpnes.

Skolās ir mūzikas klases ar labu akustiku, ir mūzikas instrumenti un viss pārējais, kas nepieciešams mūzikas stundām. Tur ir mājturības klases, mācību virtuve un ēdnīca, kur mācās pagatavot ēdienu, klāt galdu, mazgat traukus un visu pārējo, kas jāzina labai namamātei. Taja dienā, kad mēs apmeklējām skolu, tur tika eksaminētas meitenes, kas bija beigušas mājturības kursa ēdienu pagatavošanas un galda klāšanas nodalījumu. Zēniem bija jatelo viesu loma, tos apkalpoja jaunās namamātes.

Visām jaunajām skolām ir sporta zāle. Tur ir ne vien vingrošanas rīki, bet arī dušas ar aukstu un karstu ūdeni. Ģērbtuvēs, kur katram skolēnam ir neliels skapītis, valda tīrība un kārtība. Skolas pagalma ir sporta laukums. Tiesa gan, Ņujorkā, kur ir pārāk šauri, daudzām skolām nav sporta laukums pagalmā, jo nav paša pagalma. Uz manu

jautājumu, kāpēc tik labai skolai nav pagalma, kur skolēni varētu atpūsties, skolas ēkas projektētājs un būvētājs atbildēja, ka Ņujorkā zeme ir ļoti dārga. Zemes gabals pagalma ierīkošanai maksātu gandrīz tikpat daudz, cik izmaksājusi visa skola.

Laukos pie skolas ēkas parasti ir zemes gabals augļu un sakņu dārza ierīkošanai. Tur skolu ēkas pa lielākai daļai ir vienstāva. Taču arī šajas ēkās katrā ziņā ir kanalizācija un ūdensvads.

Skolas solu amerikāņu skolās nav. To vietā ir galdi. Tādi mācību galdi mazāk ierobežo skolēnu kustības nekā parastie skolas soli, un tos var labāk piemērot skolēnu augumam. Uzmanību saista tas apstāklis,, ka uz galdiem nav tintnīcu, jo skolēni raksta ar parastajām vai lodīšu pildspalvām.

Mācību klasēm ir labs apgaismojums, tiklab dabiskais, ka arī mākslīgais. Apgaismošanas normu izstrādāšanā piedalījās mediķi.

Visas skolu ēkas ir mūra.

Visas pasaules skolās daudz kas ir kopējs. Visvairāk cits citam līdzinās paši skolēni un skolotāji. Bērni brīvstundās rosās tikpat strauji un tikpat nenogurstoši kā .pie mums. Skolotājiem tur ir tādas pašas rūpes kā mūsu skolotājiem. Kāds no viņiem teica, ka neviens neprot tik nekļūdīgi un precīzi noteikt skolotāja stiprās un vājās puses kā viņa skolēni. Nekādi pedagoģiskie paņēmieni nepalīdzēs, ja skolotājam nebūs kaut vai nelielas aktiera dotības. Un šajos vārdos ir ne mazums patiesības.

Pieaugušu cilvēku apmācīšanai ir speciālas labi organizētas mācību iestādes. Viena tāda iestāde ir Bostonā — Augstākā komercskola (Harvarda). Tur mācās biznesmeņi un administratori. Eka ir laba, un pēc izstrādātās shēmas tur ir ne vien auditorijas, bet arī pašapkalpošanās ēdnīca, audzēkņu kopmītne un bibliotēka. Auditorijās ir ērtas mēbeles, kinoiekārtas, ekrāns, skaņu pierakstīšanas aparāti, dienas gaismas lampas un daudz kas cits, kas veicina mācību procesu.

Studentu skaits dažās lielās universitātēs ir šāds:

Ņujorkas štata universitātē ...... 35 tūkstoši cilvēku

Bostonas universitātē........28 „ „

Minesotas štata universitātē (Mineapolisā) 22 „ „

Ddroitas univeisitālē (Dctroitā) .... 19 tūkstoši cilvēku

Jebkuros apstākjos materiālo vērtību uzkrāšana ir viens no svarīgākajiem valsts ekonomiskā stāvokļa novērtēšanas faktoriem. Taču ne mazāk svarīgs ir vēl kas cits, proti, pieredzes uzkrāšana, prasme efektīvi strādāt uri ražot vislielāko materiālo vērtību daudzumu ar vismazākajām izmaksām. «Cilvēku patiesā bagatība ir prasme strādāt» (Ezops).

No šā viedokja ASV ir zeme, kur šai pieredzei-un prasmei ir liels spēks. Kā jau minējām, ASV, labi izmantojot Eiropas pieredzi, izstrādājušas savu ražošanas metodiku. Tāpēc kaut vai atsevišķi piemēri no Savienoto Valstu pieredzes palīdzēs mums novērtēt, kāds spēks ir mūsu galvenajam sāncensim ekonomiskajā sacensībā.

Amerikas Savienotajās Valstīs uzkrāta milzīga pieredze rūpniecības un sadzīves ēku celtniecībā. Telpu un apbūves gabala plānojums pilnīgi atšķiras no mūsu zemē parastā plānojuma. Celtniecībā izmanto daudz jaunu materiālu. Sevišķi .efektīvi tiek izmantota plastmasa virtuves, vannas un tualetes istabas sienu un grīdu apdarei. Visur plaši izmanto linoleju. Visi šie materiāli ir dažādās un diezgan patīkamās krāsās.

Dzīvojamo istabu sienu apdarei izmanto īpašus apdares materiālus, kuri ir ugunsdroši un kurus var mazgāt ar ūdeni un speciāliem mazgāšanas līdzekļiem. Dažus no šiem apdares materiāliem izgatavo no kraftpapīra, kam uzlīmē tapeti ar tipogrāfiski iespiestu rakstu. Pēc tam tapeti pārklāj ar caurspīdīgu papīru. Visas šīs trīs kārtas piesūcina ar melamīnu, presē zem spiediena, vienlaikus karsējot ar tvaiku. Kraftpapīrs ir dažāda biezuma atkarībā no tā, kādām vajadzībām apdares materiāls paredzēts. Dažreiz no tā izveido diezgan biezu kartonu. Pēc analoģiskas tehnoloģijas tiek izgatavoti dažādi segumi mēbelēm, veikalu un bufešu letēm, ēdnīcu, slimnīcu un citām vajadzībām.

Mums bija izdevība apskatīt Lovelā firmas «Race» fabriku, kas ražo šādus apdares materiālus. Tas ir samērā

neliels, bet jauns un labi organizēts uzņēmums. Firmas vadītājs mūs uzņēma laipni, parādīja visu uzņēmumu un deva izsmeļošas atbildes uz mūsu jautājumiem. Sēžot pie galda, firmas vadītājs sarunas laikā aizsmēķēja cigareti un neiesvieda degošo sērkociņu pelnu traukā, bet nometa tieši uz galda un turklāt nemaz nemēģināja to nodzēst. Viņš tīši nelietoja šķiltavas, kaut gan Amerikas Savienotajās Valstīs tās ir visvairāk izplatītas. Viņš demonstrēja, ka šajā fabrikā izgatavotais galda apdares materiāls nebaidās no uguns. Ko lai dara, reklāma.

Šāds apdares materiāls ir ļoti izplatīts. Jādomā, ka tas iemantos vēl lielāku popularitāti un tiks izmantots arī pie mums.

Ir arī ievērības cienīgi sīkumi, piemēram, tādi kā īpašas naglas, ko ar pneimatisku āmuru iedzen betona sienā tikpat viegli kā koka sienā. Sīs naglas izgatavo no izturīgāka tērauda, un tās ir īsākas par parastajām.

Ļoti liela nozīme valsts ekonomikā ir praksē plaši izmantojamiem alumīnija sakausējumiem. Alumīnija sakausējumu velmējumus lieto daudzu mašīnu un mājturības priekšmetu ražošanā.

Alumīnija sakausējumus izmanto elektropārvades līniju balstu elementu izgatavošanai. Tādējādi to svars tiek samazināts par 50—60%, kas savukārt samazina transporta un montāžas izdevumus Balstam ir mazāka slodze, un tāpēc tam nepieciešams arī mazāk metāla. Bez tam alumīnija sakausējumi ir daudz izturīgāki pret koroziju nekā tērauds, un tie ilgāk kalpo.

Alumīniju plaši izmanto automobiļu būvniecībā: piena un ķīmisko produktu cisternu ārējai un iekšējai apdarei, piekabju izgatavošanai, ar kurām pārvadā lopus un kokmateriālus, utt. Alumīnija izmantošana automobiļu būvei ir ļoti efektīva, jo tā dod iespēju palielināt automobiļu celtspēju un samazināt degvielas patēriņu sakarā ar mašīnas svara samazināšanos. Firma «Kaiser Aluminium and Chemical Company» ražo kravas automobiļus, piekabes un cisternas ķīmisko produktu pārvadāšanai, kuri gandrīz pilnīgi izgatavoti no alumīnija. Firma «Ford» vienu no kravas mašīnām un tās piekabi izgatavo gandrīz pilnīgi no alumīnija, kas samazina tās kopsvaru par 3 tonnām. Sakarā ar to konstruktori atteikušies no trešās ass, kas bija nepieciešama kravas automobiļiem, kurus izgatavoja no tērauda.

Ne mazāku ievērību pelna 1964.—1965. gadā ar zemūdeni izdarītie izmēģinājumi, kuras korpuss izgatavots no alumīnija sakausējumiem. Kaut gan šī zemūdene ir neliela (apmēram 16,5 m gara), taču šim eksperimentam pašam par sevi ir liela nozīme tehnisko problēmu risināšanā ne tikai zemūdeņu būvniecībā.

Alumīnija plašā izmantošana dažādas rūpniecības, celtniecības un transporta nozarēs veicina tā ražošanas strauju palielināšanos. Alumīnija ražošanas pieauguma temps krietni apsteidzis tērauda ražošanas pieaugumu. Alumīnija nozīme aug gandrīz visās ASV ekonomikas nozarēs.

Droši vien vislielākā pieredze Amerikas Savienotajās Valstīs uzkrāta dažādu sīku ierīču izmantošanā. Minēsim dažas no šīm ierīcēm, kuras amerikāņi savā praksē plaši un efektīvi izmanto.

Amerikas Savienotajās Valstīs otu vietā krāsošanai lieto dažāda izmēra un konstrukcijas veltnīšus, kuriem ir tāds pats parastais rokturis kā otām. Veltnīša virsma pārklātā ar īsi apcirptu kažokādu. Tagad šim nolūkam izmanto mākslīgo kažokādu. Ass, ap kuru griežas veltnītis, iestiprināta atbalsta kronšteinos, kuri atrodas veltnīša viena vai abās pusēs. Ar veltnīšu palīdzību krāso dažādu kuģu (sakot ar upju un beidzot ar okeāna kuģiem) korpusus, kuģu iekšpusi un kajītes, dzīvojamo, rūpniecības un administratīvo ēku sienas. Veltnīša platums vairākas reizes pārsniedz parastās otas platumu. Tas izmantojams universāli. Krāsošana ar veltnīti prasa no cilvēka mazāku piepūli un daudzos gadījumos ietaupa krāsu. Pie tam darba ražīgums pieaug vairākas reizes un ātruma ziņā gandrīz neatpaliek no krāsošanas ar pulverizatoru, bet, ka zināms, krāsošanai ar dažadām krāsvielām, kā arī daudzu objektu krāsošanai pulverizatoru nevar izmantot.

Ievērību pelna (varētu teikt pat vēl vairāk) perforēša-nas mašīna šablonu izgatavošanai. Ar šo mašīnu var izcirst plāna kartona, plēves un tamlīdzīgā lentē dažādus caurumus burtu vai ciparu veidā. Salīdzinājumā ar burtu un ciparu izgriešanu šablonā ar rokām šīs mašīnas ražīgums ir 100—120 reižu augstāks un kvalitāte labāka.

Perforēšanas mašīnas izgatavo divu veidu: ar roku darbināmās un elektriskās. Ciparu un burtu lielums ir 6,5; 13; 19 un 25 mm. Ražo arī dažas modifikācijas ar zīmju lielumu 38, 51, 76, 102, 127 un 152 mm. Bez tam

pārdošanā ir arī citi šo mašīnu varianti, ar kurām var izcirst tikai burtus vai tikai ciparus, kā arī ciparus un burtus kombinēti.

Lenti, kurā izcirsti kravas marķējuma dati, uzklāj attiecīgā vietā uz kravas iesaiņojuma un ar otas vai pulverizatora palīdzību uzkrāso šos datus kā ar parasto šablonu.

Daži atzinīgi vārdi jāsaka arī par otām. Tās ir ērtas tāpēc, ka krāsu ielej speciālā doba, cilindriskā kātā un ota vai veltnītis nav jāiemērc krāsā. Ielietās krāsas pietiek vairāku stundu darbam. Lai otas būtu ērtāk lietot, tās izgatavo dažādas formas, ar taisniem un liektiem kātiem.

Matricu izgatavošanai, ar kuru palīdzību var ar ofset-aparātu pavairot nepieciešamā metienā iespiedmateriālus, izmanto rakstāmmašīnas «Vari Typer». Ar šīm rakstāmmašīnām var rakstīt arī oriģinālus pavairošanai ar kopējamiem aparātiem, tai skaitā arī reklāmas nolūkiem.

Šīs rakstāmmašīnas galvenā priekšrocība ir tā, ka tai vienā minūtē var apmainīt ieliktni ar dažādiem burtiem. Tādējādi ar to var rakstīt dažādās valodās, mainot tikai ieliktni ar attiecīgiem burtiem un neaiztiekot tastatūru. Ja ir šāda rakstāmmašīna, tad nav vajadzīgas vairākas rakstāmmašīnas ar dažādu valodu burtiem. Firma «Vari Typer» ražo veselu saimi šāda tipa rakstāmmašīnu dažādās modifikācijās.

Tagad aplūkosim teflona izmantošanu. Sniega notīrī-šana ir smags darbs, sevišķi tad, ja ledus un sniegs līp pie lāpstas. Firma «Bissell» pēc firmas «Du Pont» patenta uzklāj lāpstām biezu teflona kārtu, kas novērš sniega un ledus pielipšanu. Šī firma apgalvo: «Gandrīz nekas nelīp pie teflona, izņemot sekmes pārdošanā. Ledus un sniegs negrib lipt pie lāpstas.»

Teflonu, protams, lieto ne tikai lāpstu pārklāšanai. Teflona vērtīgās īpašības (pašeļļošanās, nelipīgums un pietiekamā izturība) dod iespēju to izmantot daudzu plaša patēriņa priekšmetu un rūpniecības izstrādājumu pārklāšanai neatkarīgi no formas, izmēriem un konstrukcijas: sākot ar ventilatora spārniem un beidzot ar automobiļu benzīna tvertnēm, sākot ar pannu un beidzot ar lāpstu.

Lielu iespaidu atstāj iekraušanas un izkraušanas darbi. Man gadījās redzēt, kā inženiertehniski gudri bija atrisināti daudzi šo darbu mehanizācijas jautājumi. Pie tam

daži mehanizācijas paņēmieni ir tik vienkārši, ka neprasa lielus kapitālieguldījumus.

Iekraujot un izkraujot autotransportu, Amerikas Savienotajās Valstīs izmanto pie noliktavu telpām iekārtotu kraušanas platformu sistēmu. Tās ierīko automobiļa kravas kastes grīdas un noliktavas grīdas līmenī. Ja automobiļu kravas kastes ir dažāda augstuma, tad iekārto īpašas platformas ar pacelšanas mehānismu. Tas dod iespēju ar elektrokāru un autokrāvēju palīdzību mehanizēt visdažādākā tipa un izmēra kravas iekraušanu jebkuros automobiļos, kā arī izkraušanu no tiem.

Konstrukcijas un izpildījuma ziņā platformas ir tik rūpīgi izstrādātās, ka nav vajadzīgs nekāds apkalpojošais personāls. Automašīnas šoferis pats regulē platformas līmeni. Platformu izmēri un izturība atbilst jebkurām kravas celšanas ierīcēm, kādas parasti ir rūpniecības uzņēmumu un transporta dienestu rīcībā. Ir dažādi platformu varianti, taču tiem visiem ir viens uzdevums — palīdzēt sekmīgi mehanizēt iekraušanas un izkraušanas darbus.

Uzmanību saista kravas celšanas līdzekļu tipizmēru daudzums. Pat vienkāršs lakonisks šo ierīču saraksts aizņemtu veselu grāmatu. Minēšu tikai dažus no šiem līdzekļiem, kuri zināmā mērā ir jaunums un kuri atstāja uz mani vislielāko iespaidu.

Aplūkosim firmas «Automatic» ražoto trejādas darbības transportieri. To var pacelt, nolaist, izbīdīt un pagriezt ar hidrauliskas ierīces palīdzību. Pacelšanas augstums sasniedz 3,3 m. Pati celšanas ierīce ir pavisam neliela, tā var strādāt ļoti mazos laukumos. Tās dakšveida satvērēju var pagriezt par 30° pa labi un pa kreisi no ass neatkarīgi no pašiem ratiņiem. Šīs firmas speciālisti apgalvo, ka tā var satvert kravu, kas, burtiski, atrodas aiz stūra. Tās celtspēja ir līdz 1,8 /. Šā mehānisma vadīšana ir ļoti vienkārša — ar viena kontroliera spara rata palīdzību. Ja vēlas, to var apgādāt ar apgāšanas ierīci.

Tagad tiek ražots četrpakāpju hidrauliskais autokrā-vējs, kas spēj pacelt kravu līdz 6 m augstumam. Auto-krāvēja nelielie gabarīti dod iespeju to izmantot noliktavās, strādājot starp sastatņu plauktiem, kur sevišķi svarīgas ir tādas autokrāvēja īpašības kā mazie izmēri un lielais pacelšanas augstums.

Visdažā'dākām vajadzībām izmanto pašgājējus hidrau-

liskos celiņus ar celtspēju no 15 līdz 35 /, pacelšanas aug* sluinu no 7 līdz 25 m un strēles pagrieziena leņķi visos gadījumos 360°.

Ir arī elektrokrāvēja varianti, kuriem ir vairāk nekā 20 ierīces visdažādāko kravu pārvietošanai: kauss beramo materiālu pārvietošanai, spīles lielu papīra ruļļu pārvietošanai un pagriešanai par 90°, dubultdakšas stiepļu rituļu un metāla lentes ruļļu transportēšanai, dakšas kokvilnas un vilnas ķīpu pārvietošanai, satvērējs mucu un balonu transportēšanai, sija ar kāsi tilpņu un citu kravu uzkarināšanai, dakšas ar ierīci vagonetes tipa kastu apgāšanai, dakšas ar augšējo un sānu stabilizatoru, dakš-veida satvērējs ar stūmēju visdažādāko kravu transportēšanai, tai skaitā arī bez paliktņiem, grozāmās dakšas, ļoti plati satvērēji (horizontāli līdz 2m), ierīces, kas satver un pagriež kublu ar javu vai šķidrumu utt., u. tml.

Protams, ar visām dakšveida ierīcēm var pacelt un pārvietot dažādas etažeres, kastes ar kājiņām u. c. Ir ierīces kokmateriālu: zāģmateriālu, baļķu, ēku detaļu un mēbeļu pacelšanai un pārvietošanai. Transformatoru, ledusskapju un citu elektrisko aparātu pārvietošanai lieto īpašu sildierīci, neizmantojot dakšas un apakšējo atbalstlapstu. Dažus iekrāvējus izmanto štanču apmainīšanai spiedēs un veseros.

Iekrāvēju celtspēja ir no dažiem simtiem kilogramu līdz desmitiem tonnu. Mazgabarītu iekrāvēji var izpildīt dažadas operācijas preču vagonā, automobiļa kravas kastē, nelielā telpā, kuģu tilpnēs, šaurās noliktavu ejās, mehāniskās apstrādāšanas, liešanas, kalšanas un citos cehos. To apgriešanai nav vajadzīga liela vieta. Firma «Clark» ražo iekrāvējus ar pagrieziena rādiusu, sākot ar 1,2 m. To celtspēja ir no 450 kg līdz 31,5 tūkstošiem kg. Pacelšanas augstums — līdz 5,5 m, bet pēc īpašiem pasūtījumiem izgatavo iekrāvējus ar vēl lielāku pacelšanas augstumu.

Ļoti labu iespaidu atstāj šīs firmas speciālais iekrāvējs, kas viegli operē ar konteineriem, kuri sver 30 t. Tāds ir parastā divasu preču vagona svars.

Mazos iekrāvējus var nogādāt uz darba vietu ar kravas automobiļiem. Iekrāvējus darbina ar iekšdedzes dzinēju (benzīnu, solāreļļu, šķidro naftas gāzi) vai ar elektromotoriem, kas saņem strāvu no akumulatoriem vai pa trolejiem.

Daži amerikāņu speciālisti ieteic iekrāvēju motoriem kā degvielu lietot propānu, butānu vai to maisījumu, motivējot ar to, ka naftas gāze ir lētāka nekā benzīns un pagarina motora kalpošanas laiku, ka, to lietojot, pa izpūtēju plūst mazāk tvana gāzes utt.

Vienotajā transportēšanas, iekraušanas un izkraušanas darbu mehanizācijas kompleksā liela nozīme ir dažāda veida tarai. Amerikāņu rūpniecība bagātīgi apgādā, burtiski, ar neskaitāmu daudzumu visdažādākās taras, kas paredzēta detaļām, gataviem mezgliem, materiāliem, pusfabrikātiem, metālizstrādājumiem, ražošanas atkritumiem un visam pārējam, ko izmanto uzņēmumā un glabā noliktavā. Visa šī tara, kas tiek izgatavota kastu, paliktņu, eta-žeru u. c. veidā, ir piemērota tiklab pārvadāšanai ar virszemes transporta līdzekļiem, kā arī pārvietošanai ar celtņiem. Daudzi taras veidi ir piemēroti pārvietošanai gāzelējot («kantējot») un materiālu pārbēršanai vai pārliešanai no vienas taras otrā.

Labi ir ratiņi ar nelieliem rullīšiem un slīpu vairogu, kur iestiprināts daudz tapu, uz kurām var uzkarināt detaļas, kam ir caurumi: zobratus, atlokus, rokriteņus u.tml. Šādus ratiņus novieto pie metālgriešanas darbgalda, un tie labi noder gan sagatavojumu, gan pilnīgi vai daļēji apstrādātu detaļu kraušanai un transportēšanai. Strādnieks var ērti, bez pieliekšanās, paņemt sagatavojumus un likt uz ratiņiem gatavās detaļas.

Visai šai saimniecībai, protams, tiek izlietota nauda un materiāli, it īpaši metāls, turklāt diezgan lielā daudzumā. Taču galu galā tie dod lielu ekonomisko efektu un pirmām kārtām ceļ darba ražīgumu.

Amerikāņi neatsakās no daudzām ar roku darbināmām ierīcēm, tādām kā dažādi ratiņi, ķerras ar diviem riteņiem, pacēlēji un gāzelētāji («kantētājl»). Ir diezgan sarežģītas ierīces, kas dod iespēju mehanizēt iekraušanu kastēs, to aiztaisīšanu un apstīpošanu ar tērauda lenti, kā arī vienkāršas ar roku darbināmas ierīces, kas paredzētas tam pašam nolūkam.

Lentes apstīpošanas mašīnas ir pneimatiskas, pusautomātiskas un automātiskas, arī ar programmētu vadību. Tās var apstīpot kā ar metāla, tā arī nemetāla lenti (neilona, papīra u. tml.). Ir mašīnas, kas vienlaikus sapresē un iesaiņo dažādus materiālus, mehānismi kokmateriālu, ķieģeļu, brikešu, kartona sagatavojumu un daudzu citu

materiālu sasiešanai saiņos un paketēs. Plaši izplatītas ar roku darbināmas ierīces kravu apstīpošanai ar tādām pašām lentēm, plombēšanai, lentes nogriešanai utt.

Metāla lente netiek izgatavota no velmēšanas un ciliem ražošanas atkritumiem. Tā tiek izgatavota pēc visiem noteikumiem, saskaņa ar standartiem, un tiek satīta ruļ|os. Lentu virsmu pārklāj ar krāsu, parasti melnu, tās cinko u. tmi. Dažādām speciālām vajadzībām lenti pēc pasūtītajā vēlēšanās izgatavo ar caurumiem — no 2,4 līdz 6,4 mm diametrā. Lentes ir 19 un 32 mm platas. Dažreiz lenti izgatavo ar atliektām malām vai stureniski pārliektu, lai tā būtu izturīgākā.

Tas viss ceļ darba ražīgumu, samazina iekraušanas un izkraušanas darbu izmaksu, samazina zaudējumus, kas saistīti ar kravu bojāšanos transportēšanas laikā, uzlabo kuģu, vagonu, automobiļu un lidmašīnu izmantošanu, jo kravas tiek blīvāk sakrautas.

Dažāda tipa un variantu transportierus, konveijerus un elevatorus, ar kuriem piesātinātās Amerikas Savienotās Valstis, pastāvīgi pilnveido un uzlabo. Tos projektē specializētas projektēšanas organizācijas un izgatavo specializētas rūpnīcas. Tas ir viens no svarīgākajiem apstākļiem, kas veicina šādu mehanizācijas līdzekļu lielu izplatību.

Rūpniecības uzņēmumi, upju, jūras, automobiļu, gaisa un dzelzceļa transporta organizācijas, celtniecības firmas, lauksaimniecības fermas un tirdzniecības uzņēmumi bagātīgi apgādāti gan ar visvienkāršākajām, gan ar ļoti sarežģītām ierīcēm, kas palīdz desmitiem reižu kāpināt darba ražīgumu.

Baltimoras ostā, kur man vajadzēja būt klāt pie kuģa izkraušanas, kas bija atvedis mūsu hroma rūdu, es redzēju ierīci, kura deva iespēju izkraut 23 tūkstošus t rūdas 11 stundās. Ar spēcīga pašgrābja palīdzību rūda tika iekrauta bunkurā. Par pašgrābja izmēriem var spriest pēc tā, ka tajā brīvi var ievietot buldozeru, kuru nolaiž kuģa tilpnē darbam kopā ar pašgrābi. Bunkuram ir barotājs, kas regulē lentes transportiera slodzi. Transportiera lente ir ļoti gara, tāpēc rūdu var padot uz estakādi iekraušanai dzelzceļa vagonos. Estakādei ir bunkuri ar īpašiem aiz-variem, kurus atver un aizver no kabīnes, kur uzstādīti automātiskie svari. Tāda ierīce dod iespēju dažās sekundēs iekraut rūdu vagonā un reģistrēt tās svaru katrā va-

gonā, bet vēlāk arī konstatēt no kuģa izkrautās rūdas kopsvaru. Nekāda roku darba te nav.

Sājā ostā ir vēl spēcīgākas ietaises: kuģu piestātnē vienlaikus strādā 4—5 lentes transportieri, kas dod iespēju izkraut uzreiz vairākus kuģus. Darba ražīgums, izkraujot ogles no kuģiem, kam ir kraušanas ierīces, sasniedz 3600/ stundā.

Var daudz runāt par dažādiem mehanizācijas līdzekļiem, par ierīcēm, kas tos papildina, un par citām ietaisēm, kas saistītas ar mehanizācijas procesu, bet nevar neminēt automobiļus un: traktorus, jo laikam gan visvairāk izplatītās mašīnas Amerikas Savienotajās Valstīs ir automobiļi un traktori. Sīs mašinas izmanto visur, gandrīz visās nacionālās ekonomikas nozarēs kā visvairāk pieejamas mašīnas. Uz automobiļa un traktora bāzes tiek radītas visdažādākās kravas celšanas, ceļu būves, celtniecības, kokmateriālu izstrādāšanas un citas mašīnas.

Kravas automobiļu izmantošanu Amerikas Savienotajās Valstīs veicināja tas apstāklis, ka masveidīgi tiek ražotas automašīnas ar dažādu celtspēju un ka visā valstī un pašos uzņēmumos ir biezs teicamu ceļu tīkls, ka tur ir labas piebrauktuves un laukumi pie rūpnīcām, noliktavām, dzelzceļa stacijām, fermām utt. Ražo visdažādāko tipu un konstrukciju automobiļus, kas ir piemēroti visdažādākiem pārvadājumiem. Ir daudz dažādu automobiļu, kas apkalpo tirdzniecības tīklu: produktu, apģērbu, apavu, televizoru, radiouztvērēju, trauku un citu preču pārvadāšanai.

Traktoru plašu izmantošanu veicina tas, ka tie ir universāli, ka tos var izmantot visu gadu, jebkurā sezonā visdažādākos darbos gan laukos un pilsētā, gan lauksaimniecībā un rūpniecībā, gan transportā un celtniecībā.

Traktoru, automobiļu un arī citu mašīnu un mehānismu lielo izplatību sekmēja to augstais tehniskais līmenis, ekspluatācijas drošība, vienkāršā kopšana, nelielais svars un ekonomiskums. Zināmā mērā tas ir saistīts ar leģētā tērauda un termiskās apstrādes plašu pielietošanu, kā arī ar pamatotiem mašīnu detaļu un mezglu konstrukcijas inženiertehniskajiem stiprības aprēķiniem. Amerikāņi, piemēram, cenšas panākt, lai tērauda velmējumu izturība pieaugtu 2—3 reizes, kas ne vien dos iespēju ietaupīt metālu, bet arī krasi samazināt dažādas konstrukcijas mašīnu un ēku svaru. Ne mazāku papildu efektu dod ekonomisku, bieži vien diezgan sarežģīta profila leģētā

tērauda izstrādājumu pielietošana. Izdevumi, kas saistīti ar leģēšanas elementu pielietošanu un termisko apstrādi, atmaksājas ļoti ātri, un amerikāņi to ņem vērā savā praktiskajā darbībā.

Daži vārdi jāsaka par metālu un papīru.

Savienoto Valstu metalurģijas uzņēmumu potenciālā ražotspēja ir ļoti liela. 1967. gadā šie uzņēmumi varēja izkausēt apmēram 170 miljonu / tērauda gadā (faktiski tie šajā gadā izkausēja 118 miljonus t tērauda). Ražot-spējas pieaugums 1967. gadā bija niecīgs — apmēram

2,7 miljoni /, it īpaši salīdzinot ar rekordgadu — 1966. gadu, kad ražotspēja palielinājās par 9,1 miljonu /. Pēc amerikāņu ekonomistu domām, tēraudliešanas rūpnīcu ražotspēja. stipri pārsniedz tuvākajos gados sagaidāmo valsts vajadzību pēc tērauda. Tomēr ražotspēja vēl arvien tiek kāpināta, galvenokārt sakarā ar to, ka martenkrāšņu vietā tiek uzstādīti skābekļa konverteri. Turklāt konverteru jauda ir daudz lielāka nekā to martenkrāšņu jauda, kuru vieta tos uzstāda. īpatnēja svara ziņā tērauda kausēšana konverteros 1963. gadā sasniedza 8%, bet 1967. gadā — vairāk nekā 30% no ražošanas kopēja apjoma.

Ekonomiski un tehniski tas ir pilnīgi pamatoti. Kausēšana skābekļa konverterā ilgst mazāk nekā 1 stundu. Ražošanas izmaksas samazinās par 8 un vairāk dolāriem uz 1 t.

Lielākie objekti, kas nodoti ekspluatācijā 1967. gadā un kas sāka ražot tēraudu ar pilnu jaudu, ir skābekļa kon-verterkrāsnis ar jaudu 2 miljoni t gada — firmas «Granite-City Steel Company» rūpnīcā, ar 3—3,2 miljonu t jaudu — sabiedrības «National Steel Corporation» u. c. Martenkrāšņu aizstāšana ar konverteriem ir ļoti jūtama parādība ASV metalurģijā pēdējos gados.

Bez tam ražotspēja pieauga par 1,8 miljoniem t sakarā ar tērauda kausēšanas palielināšanu esošajos skābekļa konverteros, dzelzs rūdas efektīvāku izmantošanu martenkrāsnīs, kausētā čuguna izmantošanu metāla lūžņu vietā u. tml.

Velmēšanas cehu ražotspēja pārsniedz 154 miljonus t. Būvē arvien jaunus cehus.

Ne mazāk svarīgi notikumi ražotspējas palielināšanā vērojami papīra un celulozes rūpniecībā. Iepriekš jau minējām, cik liela nozīme ir papīram un kartonam. Papīra un kartona ražošana nemitīgi aug. Pec aptuvena vērtē-

juma (1968. gada martā) bija paredzēts, ka 1968. gadā to patēriņš pieaugs par 3% un sasniegs 48,5 miljonus /, bet ražošana palielināsies par 4% — līdz 44 miljoniem t. Galvenais ir tas, ka sakarā ar jaunu fabriku celtniecību un veco fabriku modernizāciju nemitīgi aug ražotspēja.

Viksbergā (Misisipi štats) uzbūvēta un sākusi strādāt ar pilnu jaudu (1000 t diennaktī) viena no lielākajām kraftkartona mašīnām, kas ražo vairākas šķirnes šā kartona kastu un konteineru izgatavošanai. Mašīnas sieta platums — 9500 mm. Fabrikā uzstādīti divi aparāti augstvērtīgas celulozes nepārtrauktai vārīšanai ar ražīgumu 1175 t diennaktī. Fabrika ir pilnīgi automatizēta. Tās celtniecība izmaksājusi 60 miljonus dolāru. Tiks celta vēl otra fabrika. Būvvieta jau ir izraudzīta. Firma «Paper International» paziņoja, ka kapitālieguldījumi kopsummā sasniegs 190 miljonus dolāru.

22 mēnešos tika uzcelts un nodots ekspluatācijā firmas «Owens Illinois Inc.» (Teksasas štats) celulozes un papīra rūpniecības komplekss, kas izmaksāja 100 miljonus dolāru. Uzņēmuma ražotspēja — 900 t diennaktī.

Firma «Saint Rages Paper» beidz būvēt Montiselo pilsētā (Misisipi štats) kartona un papīra rūpniecības kompleksu, kas izmaksās 100 miljonus dolāru. Tajā būs papīra mašīna ar ražīgumu 400 t diennaktī un kartona mašīna (starpliku kartons) ar ražīgumu 1100 t diennaktī.

So sarakstu varētu vēl turpināt, taču jau tā ir skaidrs, ka ASV forsēti kāpina celulozes, papīra un kartona rūpniecības ražotspēju. ASV to dara, ne tikai izmantojot savas mašīnbūvniecības ražojumus, bet arī iepērkot mašīnas Somija (no firmām «Tampella» un «Valmet»), Kanādā un Zviedrijā. Tas tiek darīts, lai gūtu ekonomisko efektu.

Zīmīgi ir tas, ka papīra un kartona ražošana attīstās paralēli metāla izlaidei un ir sasniegusi 30—35% no tērauda kausēšanas apjoma.

Nav šaubu, ka termiskā apstrāde ir tāds pats metāla daudzuma palielināšanas paņēmiens kā domnu vai velmēšanas stāvu būve. To pašu var teikt arī par leģētā un mazleģētā tērauda plašāku izmantošanu. Diemžēl ne visi prot saskatīt šo metāla daudzuma palielināšanos uz tā kvalitātes rēķina.

Man iespiedusies atmiņā dažādu detaļu, mašīnu un iekārtu apskate, kuras izgatavotas no leģētā tērauda ar hroma, molibdena, vanādija, titāna un bora piedevu (pēc

amerikāņu apzīmējuma tērauds T-l). Odens tvertnes izgatavošanai no tērauda T-l, kuras diametrs ir 50 m un augstums 25,6 m, vajadzēja par 50% mazāk metāla, nekā izgatavojot no parastā oglekļa tērauda. Automobiļu celtnis, kas izgatavots no A tipa tērauda T-l (ķīmiskais sastāvs procentos: C — 0,19; Mn — 0,84; P — 0,011; S — 0,02, Si — 0,28; Cr — 0,56; Mo — 0,18; V — 0,05; Ti — 0,02;

B — 0,0032) un kura celtspēja ir 140 t un pacelšanas augstums 110 m, atstaja iespaidu, ka tas drīzāk ir izgatavots no zirnekļa tīkla nekā no metāla. Par to var viegli pārliecināties, kaut vai paskatoties uz fotoattēlu.

Bez tam tas apstāklis, ka Amerikas Savienotajās Valstīs ir ļoti plaša velmējumu šķirņu, profilu un izmēru nomenklatūra, dod projektētājiem iespēju tos izvēlēties tuvu aprēķinātajiem gatavo izstrādājumu izmēriem un tādējādi stipri ietaupīt" apstrādes izdevumus, samazināt neracionālus metāla atkritumus un pazemināt mašīnu, mehānismu, būvdetaļu un būvkonstrukciju svaru.

ASV mašīnbūvniecībā apmēram 75% no melno metālu velmējumu kopēja patēriņa ir aukstvelmētais kalibrētais un lokšņu metāls. Arī tas palīdz samazināt mašīnu, iekārtu, mehānismu, aparātu un ilgstoši lietojamo priekšmetu svaru.

Atgriežoties pie metālliešanas rūpniecības, daži vārdi jāsaka par zināmiem sasniegumiem šajā nozarē. Minēsim vienu no daudzajiem — čugunliešanas rūpnīcu, kas strādā pēc motorliešanas metodes. Masveida ražošanā 90—95% serdeņu izgatavo ar smilšpūtējiem karsējamās kastēs. Serdeņu zemi pagatavo ar saistvielu, kas neprasa serdeņu žāvēšanu. Serdeņus ievieto krāsnī uz ļoti īsu laiku, tikai lai apžāvētu krāsu.

Serdeņus veido ar «Osborn» tipa pusautomātiskajām vai tamlīdzīgām mašīnām. Strādnieka uzdevums ir tikai appūst veiduli ar saspiestu gaisu un uzraudzīt vispārējo darba gaitu. Veidkastes uzlikšana, piepildīšana ar veid-zemi, sakratīšana (ievērojiet: tikai 5—7 īsi sitieni un ne vairāk), gatavās pusveidnes noņemšana, apgriešana un padošana uz konveijera notiek automātiski. Arī veidnes virsma tiek nokrāsota automātiski ar pulverizatoru, kuram ir fotoelements, kas dod iedarbināšanas signālu, tikko veidne iet gar noteiktu pozīciju uz konveijera. Serdeņus uzstāda un saliek ar rokām, lietojot konduktorus, kravas celšanas līdzekļus un citas ierīces. Viena no tām ir vien- '

kārsa un oriģināla. Mūsu liešanas cehos gāzes kanālus veidnē izdur ar rokām, lietojot metāla iesmu, turpretim amerikāņi to dara ar vajadzīgā lieluma elektrisko urbi. Lai izdurtu veidnē caurumu ar iesmu, vajadzīgs pietiekams spēks un 30—40 sekundes laika. Ar urbi šī operācija tiek veikta 2—3 sekundēs. Elektriskais urbis noteiktā konveijera pozīcijā pakārts atsperē (izbalansēts), un arī tas rada strādniekam ērtību. Galu galā tiek sasniegts augsts darba ražīgums.

Taču pats galvenais — efektivitāte — tiek panākta, samazinot ar lējumu apciršanu, tīrīšanu un labošanu saistīto darbu īpatnējo svaru. Izlietojot papildus tikai 1 dolāru vislabāko veidzemes un serdeņu zemes materiālu un krāsvielu pirkšanai, tehniskā aprīkojuma un iekārtas izgatavošanai un uzturēšanai kārtībā, kā arī darbiem veidošanas un serdeņu izgatavošanas iecirkņos, tiek ietaupīti 10 dolāri (koeficients desmit) apciršanas darbos. Dažās rūpnīcās amerikāņu speciālisti uzrādīja koeficientu simts, it īpaši tēraudliešanā. Ka šie skailļi ir pareizi, to apliecināja arī itāliešu firmas «Fiat» Karmanjolas metālliešanas rūpnīcas speciālisti, kura galvenokārt strādā pēc amerikāņu tehnoloģijas.

Tādā pašā veidā noslīpētas visas metālliešanas rūpnīcas operācijas: izsišana, veidzemes sagatavošana u. c. Metālliešanas rūpnīcas ķīmiskajā ekspreslaboratorijā parādījies jauns aparāts — vakuuma kvantometrs. Tā priekštecis, parastais kvantometrs, lai cik tas būtu pilnīgs, nevarēja noteikt oglekļa (C) saturu. Tagad vakuuma kvantometrs tikpat ilgā laikā — 60 sekundēs dod iespēju izdarīt ķīmisko analīzi mangāna (Mn), silīcija (Si), sēra (S), fosfora (P), niķeļa. (Ni), hroma (Cr) un citu elementu, tai skaitā arī oglekļa (C) satura noteikšanai.

Ja uzmanīgi aplūkojam citas rūpniecības nozares, tad varam teikt, ka tur tiek izdarīti tādi paši uzlabojumi un sasniegta tāda pati,efektivitāte.

Pārtikas rūpniecībā praktiski visi pārtikas produktu pārstrādāšanas, iesaiņošanas, fasēšanas un konservēšanas procesi tiek izpildīti ar augstražīgām mašīnām. Mašīnu tur ir daudz, un to uzdevums ir masveidīgi ražot pārtikas produktus cilvēkiem un lopbarību dzīvniekiem, tas ir, tās atbilst produktu patēriņa masveida raksturam. Amerikāņi šajā sakarā apgalvo, ka pagaidām pārtikas produktu pieprasījums pasaulē pārsniedz to ražošanu. Tas pamudina

nemitīgi uzlabot mašīnas un tehnoloģiju, lai likvidētu šo plaisu.

Ļoti lielu iespaidu atstāj pārtikas un tekstilrūpniecības eksperimentālās bāzes. Tās nav tikai firmu izstāžu zāles. Tur ir strādājošas mašīnas, veselas mehānismu un sarežģītu agregātu līnijas, kur tiek parādītas ne vien atsevišķas operācijas, bet arī viss procesu komplekss, piemēram, sākot ar kokvilnas apstrādāšanu un beidzot ar gatavu diedziņu vai pat audumu izstrādāšanu. Tās ir bāzes, kas strādā projektēšanas organizāciju vadībā un kurām ir diezgan lielas iespējas izgatavot pašas mašīnas. Tās veic lielu pētniecisko darbu. Protams, dažas detaļas ir jāizgatavo pamatcehos, bet tas tiek izdarīts visīsākajos termiņos.

Amerikāņi mums parādīja šķeterējamās mašīnas, kas spēj griezt vārpstiņas ar ātrumu 11 tūkstošu apgriezienu minūtē, un kāršamo mašīnu, kuras ražīgums ir 14—16 kg stundā. 1959. gadā tas bija labs rādītājs.

Stipri attīstījusies trikotāžas rūpniecība. Dažādu trikotāžas izstrādājumu izgatavošanai ir radītas augstražī-gas mašīnas. Tas apstāklis, ka ir liela mākslīgo šķiedru izvēle, dod iespēju ražot izturīgu veļu un apģērbus. Sevišķi daudz darīts, lai uzlabotu zeķu kvalitāti. Vīriešu zeķu kalpošanas laiks bez lāpīšanas tagad ir 2—3, bet dažreiz pat 5 gadi. Tas sasniegts, izmantojot sintētiskās šķiedras un lietojot īpašus ražošanas paņēmienus.

Taču šķiet, ka visievērojamākie rezultāti gūti elektronikā vispār un it īpaši rūpnieciskās elektroniskās aparatūras ražošanā. Minēsim tikai vienu skaitli, kas attiecas uz elektroniskajām skaitļošanas mašīnām. Pēc amerikāņu speciālistu vērtējuma, elektronisko skaitļošanas mašīnu pārdošana Amerikas Savienotajās Valstīs pēdējos 10 gados palielinājusies par 860%'. Tas sakāms par visu šo mašīnu gammu — sākot ar galda mašīnām un beidzot ar supēr-jaudas mašīnām. Visā elektronisko skaitļošanas mašīnu parkā 1968. gadā bija apmēram 40 tūkstoši mašīnu. Uzlabojumu kaskāde elektronikas jomā ir raksturīga visām augsti attīstītām valstīm, kaut gan prioritātes laurus joprojām patur ASV. Amerikas Savienotajās Valstīs plaši izmanto integrālās shēmas, mašīnas ar laika iedalījumu, informācijas optisko nolasīšanu un daudz ko citu.

Kas attiecas uz tā saucamo mājturības elektroniku

J «Journal of Commerce», Octobcr 24, 1967.

(radiouztvērēji, televizori, skaņu ierakstīšanas un atskaņošanas aparatūra), tad ASV vēl joprojām ieņem pirmo vietu pasaulē tiklab šīs aparatūras ražošanas ziņā, kā arī pēc tās krājumiem valstī. Mājturības elektronikas produkcijas ražošana Amerikas Savienotajās Valstīs pēdējos 5 gados palielinājusies 1,7 reizes, kaut gan tas ir mazāk nekā Anglijā (1,8 reizes), Francijā (2,1 reizi), Vācijas Federatīvajā Republikā (2,6 reizes) un Japānā (7,2 reizes). Amerikas Savienotās Valstis 1961. gadā ražoja 17,4 miljonus radiouztvērēju un 6,2 miljonus televizoru, kas atbilst 38,6 un 37,4% no šā produkcijas veida kopējās izlaides attīstītajās kapitālistiskajās valstīs. Radiouztvērēju ražošanā ASV 1965. gadā sasniedza rekordskaitli — 24,1 miljonu, no kuriem 10 miljoni bija automobiļu radiouztvērēji.

1960. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs bija 186 miljoni radiouztvērēju, tas ir, vidēji uz katru ģimeni vairāk nekā trīs radiouztvērēji. Uz katrām 100 ģimenēm tur bija 102 televizori. 1961. gadā tika ražots vairāk nekā 220 tūkstoši krāsaino televizoru. Turpmākajos gados krāsaino televizoru ražošana palielinājās šādi: 1963. gadā — 0,747 miljoni, 1964. gadā — 1,4 miljoni, 1965. gadā — 2,69 mil- * joni, 1966. gadā — 5 miljoni un 1967. gadā — 5,7 miljoni. Šādu televizoru kopskaits 1967. gadā sasniedza 11,2 miljonus '. Te sava nozīme bija šo televizoru masveida ražošanai, konstrukcijas uzlabošanai un pašizmaksas pazemināšanai, kā arī pārraižu kvalitātes uzlabošanai un programmas paplašināšanai. Tagad krāsainās pārraides notiek gandrīz tikpat bieži kā melnbaltās.

Melnbaltā attēla uztveršanai paredzēto televizoru pārdošana 1967. gadā salīdzinājumā ar 1966. gadu samazinājās par 25%, bet to ražošana — par 23%. Bet salīdzinājuma ar rekordgadu — 1965. gadu — šo televizoru ražošana samazinājusies par 35%•

Ledusskapju ražošana mājturībai Amerikas Savienotajās Valstīs pēdējā laikā turas 3,3—4,2 miljonu līmenī gadā. Rekordizlaide bija 1950. gadā — apmēram 6,2 miljoni. 1965. gadā ražoja 4,7 miljonus ledusskapju.

Pec sabiedrības «Westinghouse Electric Corporation» vērtējuma, ledusskapju rūpniecība, strādājot divās maiņās, var ražot 10 miljonus gadā. Kā tiek izmantota ražotspeja, [44]

par to var spriest pēc tā, ka 1961. gadā izlaisti tikai 3,5 miljoni ledusskapju. 1960. gadā 98% ģimeņu Amerikas Savienotajās Valstīs bija ledusskapji. 80% jauno ledusskapju tiek pirkti, lai apmainītu vecos ledusskapjus.

Veļas mazgājamo mašīnu ražošana mājturībai svārstās no 3,2 miljoniem līdz 4,4 miljoniem gadā. 1960. gadā uz 100 ģimenēm bija 95 veļas mazgājamās mašīnas. Ari veļas mazgājamo mašīnu pieprasījums saistīts ar to, ka veco mašīnu vietā tiek pirktas jaunas, pirmām kārtām automātiskās veļas mazgājamās mašīnas. Jau 1960. gadā 75% no veļas mazgājamo mašīnu kopizlaides bija automātiskās mašīnas. Tas ir pasaulē visaugstākais automātisko veļas mazgājamo mašīnu ražošanas procents.

Mājturības veļas mazgājamo mašīnu ražošanas palielināšanos ierobežo tas apstāklis, ka strauji un masveidīgi tiek organizētai veļas mazgātavas, kas tāpat ir apgādātas ar automātiskajām veļas mazgājamām mašīnām un gludināšanas presēm.

Starp reklāmas sludinājumiem uzmanību saista slavenais «misters Klīns» (Mr. Clean), kas uzņemas veikt jebkuru netīru darbu, lai sagādātu cilvēkiem prieku. «Misters Klīns» mazgā grīdas, sienas, virtuves, vannas, logus, automobiļus, vagonus, mēbeles, traukus, apavus u. c. Bez viņa palīdzības nevar iztikt veļas mazgātavā un apģērbu ķīmiskajā tīrītavā. Vārdu sakot, viņš mazgā visu. Viņa rīcībā ir daudzi simti visdažādāko mazgāšanas līdzekļu.

Neiedziļinoties sīkumos, kā īsti radusies reklāmas marka «misters Klīns», jāsaka, ka milzīga nozīme ir pareizi nostādītam darbam, kas saistīts ar iedzīvotāju apkalpošanu veļas mazgāšanas, apģērbu tīrīšanas un citās jomās.

Beidzot aplūkot dažus piemērus, kas liecina par ASV bagātību, nedrīkst aizmirst atomelektrostaciju attīstību. Kā izteicās ASV atomenerģijas komisijas priekšsēdētājs Sī-borgs, faktiski atoms ir guvis daudz lielākus panākumus, nekā tika pareģots visus šos gadus «ekonomiskas atomenerģijas iegūšanā un it īpaši elektrības ražošanā. Dažos mūsu zemes rajonos enerģētikas uzņēmumi atomiekārtām tagad dod priekšroku salīdzinājumā ar stacijām, kas strādā ar parasto kurināmo, turklāt tikai aiz ekonomiskiem apsvērumiem»x (kursīvs mans. — N. 5.). Pēc dažu [45]

amerikāņu enerģētiķu domām, eksperimentālo un pusrūp-niecisko iekārtu stadija faktiski ir beigusies. 1967. gada decembrī 18 atomelektrostaciju jauda, kuras darbojās Amerikas Savienotajās Valstis, bija 2,8 miljoni kW (Anglijā tai pašā laikā darbojās 13 atomelektrostacijas ar 4,1 miljonu kW jaudu), jaunceļamo 19 atomelektrostaciju jauda būs 12,7 miljoni kW. Tātad drīzumā Amerikas Savienotajās Valstīs darbosies 37 atomelektrostacijas ar kopjaudu 15,6 miljoni kW^45. Atsevišķu reaktoru jauda pieaugusi no 620 tūkstošiem kW 1965. gadā līdz 850 tūkstošiem kW 1967. gadā. Vadošajām amerikāņu firmām ir tehniskās iespējas būvēt reaktorus ar 1,5—1,8 miljonu kW un pat 3 miljonu kW jaudu. Pat ja koriģētu ar amerikāņu reklāmas «koeficientu», arī tad tas skan diezgan iespaidīgi.

Kodolenerģijas attīstības prognozē, ko 1967. gadā publicēja ASV atomenerģijas komisija, tika atzīmēts, ka stipri uzlabojušies atomelektrostaciju ekonomiskie rādītāji un pieaugusi to spēja konkurēt ar termoelektrostacijām, tāpēc Amerikas Savienotajās Valstīs stipri paātrinājušies kodolenerģijas attīstības tempi. Sājā prognozē teikts, ka noteiktā atomelektrostaciju jauda 1980. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs sasniegs apmēram 120—170 miljonus kW, pie tam komisija domā, ka visdrīzāk iespējams, ka šis līmenis būs 145 miljoni kW, kamēr 1966. gada prognoze bija paredzēti 95 miljoni kW. Komisija aprēķinājusi, ka atomelektrostacijas īpatnējais svars jaunajās jaudās, kas Amerikas Savienotajās Valstīs tiks nodotas ekspluatācijā laikā no 1967. līdz 1980. gadam, sasniegs 35—50%. Pasūtījumi celt atomelektrostaciju ienāk daudz straujāk, nekā tika paredzēts. Iespējams, ka atomelektrostaciju jauda 1980. gadā sasniegs 180 miljonus k\V (firmas «General Electric» prognoze) vai pat 230—280 miljonus kW («Nucleonics Week» 1968. gada 18. janvāra numurā publicētie dati)[46] [47]. Vērtējumu atšķirība ir diezgan liela. Tomēr ir skaidrs, ka kodolenerģētika strauji attīstās tiklab Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī dažās citās zemēs. Svarīgs fakts ir tas, ka ir izstrādāta projektu un tehniskā dokumentācija dažādas jaudas atomelektrostacijām, iekārtas cenas u. c.

Firma «General Electric» izstrādā pilnīgu dokumentāciju un cenas tvaika ģeneratoru komplektiem, atomelektrostaciju iekārtai ar lietderīgo aprēķina jaudu 500, 600, 750, 800, 1000, 1050 un 1100 tūkstoš kW.

Taču pats galvenais ir tas, ka dažos ASV rajonos lieljaudas atomelektrostaciju ekonomiskie rādītāji neatpaliek vai gandrīz neatpaliek no analoģiskas jaudas parasto ter-moelektrostaciju ekonomiskajiem rādītājiem. To, protams, ietekmējis tehnikas progress, it īpaši tas apstāklis, ka atomelektrostaciju konstrukcija kļuvusi vienkāršāka, ka tās tagad ir komplektākas, ka samazinājies apkalpojošais personāls utt.

Joprojām tiek gādāts par tehnikas progresa tālāku attīstīšanu. Tiek izveidota zinātniskās pētniecības bāze, jau izdarītie kapitālieguldījumi tiek papildināti ar jauniem ievērojamiem līdzekļiem. Un paveikts ir daudz. Minēsim tikai vienu piemēru. Okridžas kodolenerģētikas un citu problēmu zinātniskās pētniecības centram, kas saistīts ar kodoldegvielas ražošanas tehnoloģijas izstrādāšanu, ir laboratorija, kurā strādā apmēram 5 tūkstoši inženiertehnisko un zinātnisko darbinieku. Būvju, kodoliekārtu u. c. vērtība, ieskaitot objektus, kurus jau ceļ un kuru celtniecība ir apstiprināta, uz 1965. gada 30. jūniju bija apmēram 1,6 miljardi dolāru.[48]

♦ * *

Tātad Amerikas Savienotajās Valstīs ir koncentrētas milzīgas bagātības. Ir dažādi uzskati par to nozīmi ekonomiskajā sacensībā starp Padomju Savienību un Savienotajām Valstīm. Daudzi ārzemju autori, un pirmām kārtām amerikāņu, daudzina Amerikas Savienotajās Valstīs koncentrēto uzkrājumu nozīmi. Šīs bagātības apžilbināti, lielākā daļa no tiem kategoriski apgalvo, ka Padomju Savienība nevarēs panākt ASV. Daži autori, kuri domā reālistiskāk, atzīst, ka abu šo valstu sacensībā galvenais ir ekonomikas attīstības raksturs, ražošanas apjoma pieauguma tempi un tās kvalitatīvie rādītāji.

Lai radītu un uzkrātu materiālās un zinātniski tehniskās vērtības tādā daudzumā un apjomā, kāds ir Amerikas

Savienotajās Valstīs, kapitālisma apstākļos bija vajadzīgs daudz laika, spēka un enerģijas. Valstī, kur uzvarējis sociālisms, sakarā ar šīs iekārtas priekšrocībām šis laiks krasi samazinās. Taču, lai sasniegtu šo mērķi, padomju tautai būs jāsasprindzina visi spēki, jānodrošina liela organizētība, enerģiski jāstrādā un jāliek lietā savs radošais ģēnijs. Tomēr nav šaubu, ka padomju tauta komunisma materiāli tehniskās bāzes radīšanas procesā sasniegs šo mērķi.

PADOMJU SAVIENĪBA UN AMERIKAS SAVIENOTĀS VALSTIS

Esmu pārliecināts, ka padomju vara panāks un apsteigs kapitālistus un ka ieguvums mums būs ne tikai tīri ekonomisks.

V. I. Ļeņins

Abu vaislu — Padomju Savienības un Amerikas Savienoto Valstu attīstības vēsture ir bagāta ar ļoti nozīmīgiem notikumiem. Tām pievērsta visas pasaules uzmanība. Lai gan šīs valstis ir samērā jaunas (it īpaši PSRS), tās atrodas divu pasauļu, divu pretējo sociālo sistēmu priekšgalā. Es ļoti labi apzinājos šo īpašo stāvokli, kad vēroju ASV dzīvi un salīdzināju šo visattīstītāko kapitālisma valsti ar mūsu zemi.

Padomju valsts dzimšanas gadā tās īpatnējais svars pasaules rūpnieciskajā ražošanā bija tik tikko 3%. Savienotajās Valstīs 1917. gadā uz galda bija jubilejas kliņģeris ar 141 sveci (ASV ieguva neatkarību 1776. gada 4. jūlijā), un tās ražoja pusi no visas pasaules rūpniecības produkcijas.

Oktobra dzīvinošais vējš, kas plaši atvēra durvis jaunam laikmetam cilvēces vēsturē, nodrošināja mūsu zemei tādu jaunrades uzplaukumu, kādu nebija pieredzējusi pasaule. Abu valstu ekonomiskās varenības samērs strauji mainās Padomju Savienības labā.

Kā abu valstu varenības un spēku samēra mainīšanās vēsturisko procesu vērtē pati praktiskā Amerika? Vai no amerikāņu vērtējumiem un izteicieniem mēs nevarētu pasmelt kaut ko mums noderīgu?

Daudzi amerikāņi, ar kuriem man gadījās runāt par šo tematu, labi zina V. I. Ļeņina novērtējumu, ka pirmsrevolūcijas Krievija bija atpalikusi no augsti attīstītajām kapitālistiskajām valstīm par 50—100 gadiem.

Kāds diezgan bagāts jurists.— misters Krāmers, kuram pieder kantoris, mums teica:

— Panākt to, kurš iet pa priekšu, nav viegli, bet jebkurš, pat visniecīgākais panākums iedvesmo atpaliekošo.

Taču, runājot par abu valstu spēku samēru, misters Krāmers bija pārliecināts, ka Krievija nevar panākt ASV tuvākajā vēsturiskajā periodā, bet vārds «apsteigt», pēc viņa domām, ir pilnīgi nepiemērots.

Kāds cits mūsu sarunu biedrs, tekstilrūpniecības mašīnu un iekārtu rūpnīcas īpašnieks misters Viljamss atbildes vietā tikai pasmaidīja un bezcerīgi atmeta ar roku: tā sakot, nevar būt pat runas par iespēju sekmīgi sacensties uz skrejceja, kur līderis ir ASV. Viņš apgalvoja, ka Amerikas Savienotajām Valstīm nav sāncenšu.

Amerikāņu inženieris metalurgs Pitersons, kas pavadīja padomju speciālistus, kuri apmeklēja vienu no Klīv-lendas metalurģiskajām rūpnīcām, teica:

— Padomju Savienība krietni palielinājusi tērauda ražošanu, tomēr starpība starp metāla ražošanu Amerikas Savienotajās Valstīs un Padomju Savienību tik un tā ir pārāk liela.

Viņš, acīm redzot, bija gatavojies gan tikties ar mums, gan arī šai sarunai. Izņēmis no kabatas piezīmju grāmatiņu, viņš sāka minēt skaitļus, kuriem vajadzēja pierādīt šo domu. Sie skaitļi ne vienreiz vien tika publicēti amerikāņu presē: «Padomju varas 40 gados krievi ražoja tikai 720 miljonus mazo tonnu^49 tērauda, bet ASV tajā pašā laikā ražoja 2 miljardus 620 miljonus tonnu, tas ir, 3,5 reizes vairāk.» Tas apmēram ir pareizi. Bet vai šie skaitļi ir raksturīgi PSRS un ASV attīstības perspektīvām? Nekādā ziņā!

— Mister Piterson! Bet vai jūs ņemat vēra, kas tie bija par gadiem? Vai jūs atceraties, cik no šiem 40 gadiem Padomju Savienībai bija miera gadi? Cik gadus mūsu zeme, aizstāvoties pret ienaidniekiem, bija spiesta izcīnīt asiņainus postošus karus? Vai jūs neesat aizmirsis, cik lielus postījumus mums nodarīja pēdējais karš, cik daudz padomju cilvēku gāja bojā? — mūsu biedri jautāja amerikāņu inženierim.

— Jā gan! Amerikāņi zina, ka krievi ir drošsirdīgi un izturīgi cilvēki. Bet tas nevar grozīt pašu faktu, — ietiepīgi atkārtoja Pitersons.

Šodien mēs varētu amerikāņu inženierim pastāstīt, ka

tikai 20 pēckara gados (no 1946. līdz 1965. gadam) Padomju Savienībā saražots vairāk nekā 1 miljards mazo tonnu tērauda. Varam būt pārliecināti, ka šis skaitlis uz Pitersonu, cilvēku, kas saprot statistiku, būtu atstājis ļoti spēcīgu iespaidu, tāpat kā, starp citu, arī tas apstāklis, ka jubilejas gadā — 1967. gadā Padomju Savienībā tika izkausēti 112 miljoni mazo tonnu tērauda. Kā šādi skaitļi ietekmē amerikāņu biznesmeņus, par to man bija izdevība pārliecināties gan Ņujorkā, gan Maskavā. Katru reizi tas atstāja neatvairāmu iespaidu.

Mūsu sociālistiskās ekonomikas attīstības dinamika pārsteidz jebkuru cilvēku no jebkuras zemes, no jebkuras nometnes. Ja atskaitām kara gadus un tos periodus, kad mēs likvidējām kara postījumus, tad no visas mūsu zemes biogrāfijas saimnieciskai attīstībai daudz maz mierīgākos apstākļos atlika tik tikko trīs gadu desmiti. Un šajā īsajā laikā pirmsrevolūcijas Krievijas kādreizējā atpalicība tika pilnīgi likvidēta. Radīta varena sociālistiskā valsts ar spēcīgu ekonomiku, progresīvu zinātni, tehniku un kultūru. Laika posmā no 1946. līdz 1964. gadam vien naftas ieguve palielinājās vairāk nekā 10 reizes, bet gāzes ieguve — 28 reizes. Elektroenerģijas ražošana šajos gados pieauga gandrīz 10 reizes. Strauji attīstās ķīmiskā rūpniecība. Starp citu, minerālmēslu ražošana tajos pašos pēckara gados palielinājās 15 reizes. Un tā tas ir visos galvenajos rādītājos.

Uz misteru Pitersonu atstāja lielu iespaidu mūsu biedru stāstījums, ka padomju domnas ir pārākas par amerikāņu domnām lietderīgā tilpuma izmantošanas koeficienta ziņā un martenkrāsnis — pēc tērauda ieguves no krāsns klona kvadrātmetra.

— Kur tas ir sasniegts? Konkrēti kādā uzņēmumā? — viņš jautāja. — Vai jūs varat precīzi minēt šādu krāšņu radītājus?

Viņam pastāstīja, ka Zaporožjē ir tādas domnas, kur tilpuma izmantošanas koeficients ir 0,659. Minēja arī martenkrāsnis, kas dod apmēram 11 t tērauda no katra klona kvadrātmetra. Viņam sevišķi interesanti bija uzzināt par skābekļa un dabiskās gāzes izmantošanu domnās un martenkrāsnīs. Visvairāk amerikāņus pārsteidza mūsu zemē pielietotais tērauda nepārtrauktās liešanas paņēmiens, bet, galvenais, šīs progresīvās tehnoloģijas plašā ieviešana mūsu rūpnīcās.

Jāpiebilst, ka amerikāņu enerģētiķi ļoti augstu novērtēja Padomju Savienības sasniegumus vienotas valsts enerģētiskās sistēmas organizēšanā. Kā apgalvoja amerikāņu speciālisti, ar kuriem mēs runājām, Savienotajās Valstīs 1963. gadā vispārējās lietošanas elektrostacijās noteiktā jauda bija 220 miljoni kW. Taču vienotas enerģētiskās sistēmas Amerikas Savienotajās Valstīs nav. Ko lai dara, to kavē privātīpašnieciskā nošķirtība. Amerikāņi cer, ka viņiem izdosies radīt vienotu valsts enerģētisko sistēmu 1970. gadā.

Man iespiedusies atmiņā saruna ar kādu fermeri. Mēs runājām tieši tīrumā pie lieliskiem kukurūzas masīviem. Pārlaižot skatienu savai patiešām teicamai druvai, fermeris ar lepnumu teica:

— Krievija nekad neiemācīsies izaudzēt tādu kukurūzu, kādu jūs šeit redzat. Krievi vēl nav iemācījušies iegūt pat augstu auzu ražu, kaut gan auzas viņi pazīst jau sen.

Klausoties tādas runas, es domāju, ka amerikāņi, protams, var lepoties ar saviem sasniegumiem dažādās materiālās ražošanas nozarēs, bet šī paštīksmināšanās mazina viņu spējas lietišķi novērtēt notikumu gaistu.

Ka Padomju Savienība «nevar» pārvarēt barjeru, kas to šķir no tādas augsti attīstītas industriālas valsts kā ASV, to mēģināja pierādīt arī daudzi amerikāņu zinātnieki. Amerikāņu ekonomists V. Rostovs rakstā «Ekonomikas attīstība pa posmiem», piemēram, mēģina savu prognozi par to, ka PSRS nevar pārvarēt šo barjeru, «zinātniski pierādīt» ar paša izdomāto periodizāciju «dažādu sabiedrību pārejā uz tehnisko briedumu». Pēc V. Rostova domām, šādu «brieduma gatavības apliecību» Lielbritānija saņēma 1850. gadā, ASV — 1900. gadā, Vācija un Francija — 1910. gadā, Zviedrija — 1930. gadā, Japāna — 1940. gadā, bet PSRS — tikai 1950. gadā. Tas apstāklis, ka Padomju Savienība sasniedza «tehnisko briedumu» 50 gadus vēlāk nekā ASV un veselus 100 gadus vēlāk nekā Lielbritānija, pēc viņa domām, neapgāžami «pierāda», cik iluzoras ir jebkuras cerības, ka mēs varētu kaut vai sasniegt ASV līmeni, nemaz jau nerunājot par «apsteigšanu». Pie tam V. Rostovs runā pretim pats sev. ASV taču ieguva «tehniskā brieduma gatavības apliecību» 50 gadus vēlāk nekā Anglija un tomēr apsteidza to. Tas vēl jo vairāk iespējams Padomju Savienībai, kur nav

kapitālisma antagonistisko pretrunu, kuras varētu kavēt tas attīstību.

Līdztekus tam, kā padomju valsts auga un nostiprinājās, amerikāņi, protams, mainīja savus uzskatus par Padomju Savienību, bet viņi to darīja apbrīnojami nelabprāt, ar lielu nokavēšanos. Viņi to darīja, kā mēdz teikt, kad bija piespiesti pie sienas ar neapstrīdamiem faktiem.

Padomju zemes pirmos soļus pa industrializācijas ceļu pirmskara piecgadu laikā — mūsu pirmo automobiļu, traktoru, lidmašīnu un metālgriešanas darbgaldu izlaidi amerikāņi uzskatīja par bērna šļupstiem. Viņi domāja, ka tas panākts, tikai pateicoties ārzemju un, protams, pirmām kārtām amerikāņu tehniskai palīdzībai.

Atceros, kādus novēlojušos meslus šīm hipotēzēm deva misters Edlajs Stivensons, viens no ASV demokrātu partijas līderiem. 1958. gada augustā, apmeklējot Gorkijas pilsētu, viņš iepazinās ar Gorkijas automobiļu rūpnīcas cehiem. Ieraudzījis šeit Amerikas Savienotajās Valstīs ražotu darbgaldu, viņš pasauca savus dēlus, kas pavadīja viņu braucienā pa Padomju Savienību, un, rādīdams ar pirkstu, svinīgi teica apmēram tā:

— Mani dēli! Paskatieties uz mūsu lielās amerikāņu nācijas darba augļiem!

Jā, tie patiešām bija milzīga varonības pilna darba augļi, taču nevis amerikāņu, bet lielās padomju tautas darba augļi.

Pirmo piecgadu plānu sekmīga izpilde bija negaidīta daudziem amerikāņiem un piespieda viņus krietni„ padomāt.

Tālredzīgākie no amerikāņu darbiniekiem, tādi kā, piemēram, Franklins Rūzvelts, reālistiskāk novērtēja Padomju Savienības lomu. Sešpadsmit gadus pēc Oktobra revolūcijas ASV atzina Padomju Savienību un nodibināja ar to diplomātiskās attiecības.

Tiesa gan, daži ASV politiskie darbinieki pārāk vienpusīgi un utilitāri piegāja šim aktam. Tā, piemēram, viens no tādiem darbiniekiem — V. Rodžerss atzina par iespējamu izteikties: «Savienotās Valstis droši vien atzītu pašu velnu, ja tikai tās varētu viņam pārdot dakšas.» Taču amerikāņu tauta pienācīgi atzinīgi novērtēja Padomju Krievijas atzīšanas faktu.

Padomju tautas spēks, varonība un nelokāmība kara laikā, tās uzticība saviem sabiedrotās pienākumiem.

Padomju Savienības izšķirošais ieguldījums fašisma sagrāvē Eiropā un Āzijā atstāja milzīgu iespaidu. Visa pasaule, arī amerikāņi pārliecinājās, ka grūtajos kara apstākļos padomju ekonomika izrādījās neparasti stabila, bet padomju rūpniecība bija spējīga noorganizēt pavisam jaunu pirmšķirīgu tanku, lidmašīnu un dažādu citu bruņojuma veidu masveida ražošanu. Padomju Armija parādīja augstas kaujinieciskas īpašības, kuras neviens neuzdrošinājās apšaubīt.

Amerikāņi domāja, ka atombumbas noslēpumu īslaicīgais monopols uz daudziem gadiem nodrošinās ASV spēku pārsvaru. Amerikāņi bija pārliecināti, ka «krieviem vajadzēs gadu desmitus», lai atklātu šo noslēpumu un uzņemtu savā bruņojumā atombumbu. Tomēr arī šajā jautājumā dzīve ļoti drīz atvēsināja amerikāņu galvas. Jau 1949. gadā Padomju Savienība izdarīja pirmo atomsprā-dzienu. Amerikāņi sāka runāt par to, ka pasaulē ir parādījies cienīgs partneris, kas gan ir tālu atpalicis, bet ar kuru tomēr nevar nerēķināties. Skrejceļā parādījās sāncensis, kas sāka iedzīt amerikāņu skrējēju,# kurš bija pieradis ilgu laiku būt par līderi pasaules arēnā.

Visus turpmākos gadus ASV un PSRS spēku samērs joprojām intensīvi mainījās Padomju Savienības labā. Mūsu zeme daudz paveikusi tautas saimniecības un it īpaši rūpniecības, transporta un celtniecības attīstīšanā. Sā perioda pašā sākumā Padomju Savienība radīja ūdeņraža bumbu, sāka izmantot atomenerģiju mierlaika vajadzībām, it īpaši elektroenerģijas ražošanai. Padomju Armija un Flote tika apbruņota ar dažādām, arvien pilnīgākām raķešu sistēmām. Un, beidzot, īsts padomju zinātnes, tehnikas un ekonomikas triumfs bija tas, ka PSRS apsteidza ASV kosmosa noslēpumu apgūšanā. Padomju Savienība pirmā cilvēces vēsturē palaida Zemes mākslīgos pavadoņus; padomju cilvēki pirmie lidoja kosmosā. Mūsu zeme atklāja jaunu, kosmisko ēru cilvēces vēsturē.

Amerikāņi spiesti atzīt, ka Padomju Savienība ir nopietns konkurents vadošo pozīciju iekarošanā zinātnē un materiālajā ražošanā. Tagad Savienotās Valstis vairs neapstrīd mūsu virzīšanos uz priekšu, to neapšauba, neatmet ar roku un neatrunājas ar vispārīgām frāzēm.

ASV valdošās aprindas pārņēmis nemiers. Tās pētī, cenšas noskaidrot PSRS ekonomiskās attīstības īstos tempus un mērogus, mēģina iedomāties, kādas politiskās un

ekonomiskās sekas šis process var radīt tieši Savienotajām Valstīm un kapitālismam vispār.

Arvien retāk un nevarīgāk skan atsevišķu skeptiķu balsis. Amerikāņi lielā steigā sākuši pētīt tās zemes tehniku, zinātni un ekonomiku, kuru viņi joprojām pa vecam sauc par Krieviju. Amerikāņu domas un priekšstati par mūsu zemi stipri mainās.

Lai gan patiesību par Padomju Savienību vēl nezina visi ASV iedzīvotāju slāņi, lai gan vēl joprojām pastāv aizspriedumi un novecojuši uzskati par «krievu atpalicību», tomēr Amerikas Savienotās Valstis tagad ir daudz ko uzzinājušas par to, kas īsti ir diženā Padomju Sociālistisko Republiku Savienība.

Kapitālistiskās pasaules līderis jūt, ka atstatums starp PSRS un ASV mazinās. Pa priekšu skrejošais uztraucas, atskatās, kaut arī tas izliekas, ka nebaidās no distances samazināšanās, jo atstatums vēl joprojām ir liels.

Bijušais ASV prezidents nelaiķis D. Kenedijs neapstrīdēja perspektīvas, ka Padomju Savienība apsteigs ASV. Viņš mierināja amerikāņus tikai ar to, ka tas nenotiks līdz XX gadsimta beigām. Nestrīdēsimies ar nelaiķi prezidentu par datumiem un termiņiem. Svarīgs ir tas, ka viņš atzina, ka PSRS var apsteigt «neuzvaramo, žiglo, bagāto, spēcīgo, plaukstošo un nepārspēto Ameriku»!

Tādu atzīšanu var lasīt arī amerikāņu laikrakstu un žurnālu slejās.

Žurnāls «Look»1 bija publicējis pat diagrammu, savdabīgu grafiku, kas rāda, kā notiks šis apsteigšanas process. Pēc šā žurnāla aprēķiniem, Padomju Savienība apsteigs Savienotās Valstis 2010. gadā.

Plaši pazīstamās sabiedrības «John Deere» viceprezidents Džons Greflands 1967. gadā pēc atgriešanās no brauciena pa PSRS, Bulgāriju, Cehoslovakiju, Poliju, Rumāniju un Dienvidslāviju atzīmēja traktoru rūpniecības plašo attīstību Padomju Savienībā. Bez tam, kā jau tas īstam amerikānim pienākas, viņš bija saskatījis arī trūkumus sociālistiskajās zemēs, piemēram, ka tajās ir pārāk daudz roku darba lauksaimniecībā. Taču galu galā viņš bija spiests atzīt: «Sīs zemes virzās uz priekšu un pilnveido savas mašīnas. Pēc 15 gadiem tās mūs panāks.»[50] [51]

Lai kapitālisti zobojas par mūsu patiesajiem un šķietamajiem trūkumiem ražošanas un ekonomikas organizēšanā. Tomēr jau tas vien, ka amerikāņi atzīst perspektīvu, ka PSRS apdzīs ASV, kaut arī viņi apgalvo, ka šis brīdis var iestāties tikai pēc 30 vai 40 gadiem, liecina, ka notikusi īsta revolūcija viņu uzskatos par mūsdienu vēsturisko situāciju.

ASV valdošās aprindas spiestas atzīt, ka pasaulē ir radies un attīstījies jauns varens spēks, ar kuru nevar nerēķināties. Tā brīža tuvošanās, kad ASV zaudēs pirmo vietu, tām jāuzņem kā nenovēršams likteņa lēmums, no kura nevar nekur izbēgt. Volstrīta magnātu fantazēšana par «amerikāņu gadsimtu» izrādījās tāds pats murgs kā hitleriešu kādreizējie sapņi par «trešo impēriju». Pasaules kundzības ilūziju krahs rada apjukumu tagadējo ASV līderu prātos

Caurkritušais prezidenta amata kandidāts, kareivīgais reakcionārs Bārijs Goldvoters savā pirmsvēlēšanu runā 1964. gada 3. septembrī Preskotā (Arizonas štats) teica: «Mēs redzam satraukumu valstī. Mūsu zemē valda nemiers. Mēs dreifējam sabangotā, neizpētītā jūrā. Mēs jūtam, ka esam nomaldījušies no ceļa.»

Par Padomju Savienības un ASV sacensību arvien biežāk runā pazīstami politiskie darbinieki, zinātnieki un ' žurnālisti.

Pazīstamais amerikāņu žurnālists Volters Lipmans, kura rakstus publicē 170 laikrakstos un žurnālos, rakstīja šādi:

«Mūsu sabiedrības liktenīgais vājums ir tas, ka mūsu tautai pašlaik nav diženu mērķu, uz kuriem tiecoties tā apvienotos. Mūsu zemes sabiedrība noskaņota aizsardzībai: noturēt un saglabāt un nevis virzīt uz priekšu un radīt. Mūsdienās mēs par sevi runājam tā, it kā mēs būtu pilnīgi nobriedusi sabiedrība, kas sasniegusi savus mērķus un kam vairs nav nekādu svarīgu uzdevumu.»

Bet, lūk, ko 1959. gada oktobrī teica bijušais ASV vēstnieks Padomju Savienībā Džordžs Kenans, kuru nekādā ziņā nevar turēt aizdomās, ka viņš simpatizē komunismam:

— Ja jūs man jautātu, teiksim, kā vēsturniekam, vai valstij, kas atrodas tādā stāvoklī, kādā pašlaik atrodas mūsu valsts, valstij, kur nav augsti attīstītu dabiskas mērķtiecības jūtu, kur dzīvē galvenā uzmanība tiek veltīta

personīgām ērtībām un izpriecām... kur ir tāda sociālā disciplīna, kas nav pietiekama, pat lai rūpniecības galvenās nozares funkcionētu bez nožēlojamiem traucējumiem, — ja jūs man jautātu, vai tādai valstij galu galā ir labas izredzes sacensībā ar tik mērķtiecīgu, nopietnu un disciplinētu sabiedrību, kāda ir Padomju Savienības sabiedrība, tad man jāsaka, ka atbilde būtu: «Nē».

Tādi, var teikt, autoritatīvi paziņojumi atskan ne vienu vien reizi. Bet cik daudz reižu šādas domas tiek izteiktas privātās sarunās!

Mans paziņa misters Dāvids Libmans, sīks biznesmenis, salīdzināja Savienotās Valstis ar Romas impēriju un ar lielu loģisku spēku pareģoja tām tikpat bēdīgu bojā eju.

— Mēs, — teica misters Libmans, — vairs netrenējam savas smadzenes un savus muskuļus. Daudzi no mums slīgst mūsdienu komforta okeānā, patiešām slīgst, zaudējot reālu priekšstatu par citu- cilvēku dzīvi un pirmām kārtām par to cilvēku dzīvi, kuri lēnām iet bojā bez darba.

Pie tam misters Libmans acīm redzami uztraucās, paņēma cigareti, burzīja to un neaizdedzinājis salauza ar saviem kaulainajiem bijušā amatnieka pirkstiem.

— Amerikāņi, — viņš turpināja, — primitīvi domā. sporta sacensībās uzvar ar nēģeru palīdzību, mūsu māksla ir nabadzīga, bet alkoholisko dzērienu lietošana arvien pieaug...

Tomēr šis cilvēks ir komunisma pretinieks; viņš it iemīlējies kapitālismā, slavina tā iespējas, mtn daudz piemēru no pagātnes — kapitālisma uzvaru gājiena perioda. Pierādījumam viņš izmanto datus par citām kapitālistiskajām zemēm, kas pēdējā gadu desmitā strauji attīstās: Japānu, VFR un Franciju. Pēc viņa domām, visās likstās vainojami valsts vadītāji, viņu nepareizā rīcība.

Mistera Libmana primitīvie spriedelējumi jaucās ar dažu konkrētu ASV problēmu samērā dziļu analīzi, piemēram, tādu kā bezdarbs un naudas visvarenā nozīme.

Katru reizi, kad mainījās valsts prezidents, misters Libmans gaidīja labas pārmaiņas. Bet viņa cerības ātri gaisa un pēc tam atkal atausa, tikko sākās kārtējais pirmsvēlēšanu drudzis. Tādās cerībās dzīvo daudzi amerikāņi. Misters Libmans bieži izteica sašutumu par to cilvēku muļķību, kuri grib karu. Viņš bija fanātisks kara pretinieks, pēc atmiņas nosauca karā kritušo skaitu. Daž-

reiz viņš paņēma glītos vākos iesietu kladi un nolasīja dažādus izvilkumus, piemēram, tādu: «Jūlijs Cēzars, iegādājoties ieročus, izlietoja katra ienaidnieka karavīra nogalināšanai apmēram 75 centus. Napoleonam 1800. gadā jau vajadzēja izlietot šim nolūkam apmēram 3000 dolāru. Cilvēki, kas sarausa naudu, piegādājot kara materiālus, pirmajā pasaules karā par katru nogalinātu cilvēku ieguva apmēram 21 000 dolāru, bet otrajā pasaules karā — apmēram 200 000 dolāru. Tādi ir ienākumi, kurus dod citu cilvēku nāve.»

Misters Libmans ar sajūsmu runāja par amerikāņu tautas varonības pilnajām dienām, kad tā cīnījās par savu neatkarību, par savas zemes attīstību, par tehnikas progresu. Viņš ar gandarījumu atcerējās, ka vairāk nekā pirms trim gadu desmitiem Lindbergs pārlidoja Atlantijas okeānu 33 stundās un 30 minūtēs un ka vēl gluži nesen amerikāņu aviācijas bumbvedējs «B-58», kas papildināja degvielu gaisā ar cisternlidmašīnu palīdzību, veica attālumu no Ņujorkas līdz Parīzei (5800 km) 3 stundās un 20 minūtēs.

Es atgādināju namatēvam, ka drīz pēc tam šis bumbvedējs lidojumu demonstrēšanas laikā uzsprāga gaisā. Izrādījās, ka viņš to zināja un ka es vienkārši nebiju ļāvis viņam pabeigt savu stāstījumu tieši par to, ka šī lidmašīna gāja bojā, kaut gan tā bija apgādāta ar vismodernāko tehniku. Pie tam viņš neaizmirsa piebilst, ka 1959. gadā itāliešu kuģis «Andrea Doria» pēc sadursmes ar zviedru kuģi «Stockholm» nogrima, lai gan uz kuģiem bija vismodernākā iekārta. Starp citu, uz tiem bija uzstādīti vislabākie radari un apkalpes bija teicami ietrē-nētas. Un tomēr šī katastrofa notika. Sājā sakarā nevi|us ienāca prātā doma salīdzināt, kā tiek vadīta tāda zeme kā ASV.

Šķiet, ka šaja zemē ir viss: zinātne un tehnika, varens' rūpniecības potenciāls un augsti attīstīta lauksaimniecība, izglītoti un enerģiski cilvēki, milzīgi dabas resursi... Un tomēr «kaut kā trūkst». Trūkst kaut kā tāda, kas nepieciešams, lai visa tauta varētu strādāt un darboties augstu mērķu vārdā. Nav tādas idejas, kas iedvesmotu visus amerikāņus. Un šādas idejas arī nemaz nevar būt sabiedrībā, kur virzošais vadmotīvs, galvenais stimuls ir nevis tautas intereses, bet gan kapitālistisko dižvīru iedzīvošanās kāre.

Nelaiķis prezidents Kenedijs, mierinādams amerikāņu tautu ar savu smaidu no televizora ekrāna, teica (1962. gada 13. augustā):

— Es uzskatu, ka jūs un es — mēs visi varam ticēt mūsu ekonomikas ilgstošam spēkam, jo tā stingri balstās' uz vislielāko produkcijas izlaidi, uz visaugstāko darba algu' visaugstāko peļņu un visaugstāko dzīves līmeni...

Tomēr Kenedijs nevarēja noslēpt amerikāņu sabiedrības ēnas puses. Atzīmējis «aplamo stāvokli, ka cilvēks meklē, bet nevar atrast darbu, lai gan uzņēmumos ir zināms procents neizmantotu mašīnu», viņš teica:

— Jūs zināt, ka pašlaik mūsu zemē (Amerikas Savienotajās Valstīs. — V. S.) 1 miljons jauniešu nemācās skolās un nestrādā. Pēc dažiem datiem, šā gadu desmita tuvākajos 8 gados 8 miljoni jauniešu pametīs skolu pirms tās beigšanas un meklēs darbu. Viņiem nebūs nekādas kvalifikācijas un droši vien būs grūti atrast darbu.

Diezgan interesanti ir atzīmēt, kādus jautājumus viņš sev izvirzīja kā ASV prezidents. Minēsim dažus no tiem:

«Kā novērst mūsu lauksaimniecības krahu un mūsu pilsētu panīkumu?»

«Kā bez inflāčijas un bezdarba tālākas palielināšanās nodrošināt plašu ekonomisko augšupeju visu amerikāņu labklājības celšanai?»

Pietiek ar šiem diviem jautājumiem un uzdevumiem, kurus prezidents izvirzīja sev un amerikāņu tautai, lai saprastu, kāds stāvoklis ir Amerikas Savienotajās Valstīs pēc visautoritatīvāko šīs valsts pilsoņu domām.

Kenedijam par godu jāsaka, ka pirms atvadīšanās no radioklausītājiem un televīzijas skatītājiem viņš nobeigumā teica:

— Es uzskatu, ka ir svarīgi, lai mūsu valsts kuģis dotos braucienā un nevis stāvētu dīkā ostā.

Tur jau ir tā nelaime, ka amerikāņiem nav visai mierīgs prāts, it īpaši, kad viņus aicina doties braucienā, nenorādot, kādā virzienā kuģim jābrauc. Amerikāņus moka jautājums: «Kurp braukt?» Te ir par ko padomāt gan vienkāršajam amerikānim, gan biznesmenim.

Tālredzīgākie amerikāņu biznesmeņi ņem vērā sociālistisko zemju ekonomiskās varenības straujo pieaugumu. Viņi cenšas nodibināt ar tām ciešākas ekonomiskās attiecības. Amerikas Savienotajās Valstīs ir komersanti, kas grib tirgoties ar Padomju Savienību un kas uzskata, ka

šāda tirdzniecība ir izdevīga Amerikas Savienotajām Valstīm.

Man gadījās par šo tematu runāt ar daudziem amerikāņu komersantiem, starp citu, piemēram, ar firmas «Shawyer and Company» vadītāju misteru Sidneju H. Šo-jeru. Viņam ir liela dzīves pieredze. Viņš ir bijis valsts dienestā, bijis Ārējās ekonomiskās administrācijas direktors un kādas komerciālas sabiedrības viceprezidents, kura nodarbojās ar kara materiālu iepirkšanu un pārdošanu ārzemēs, bijis Amerikas kontinenta kara un miera jautājumu konferences delegāts Mehiko 1945. gadā un bijis valdības ekonomiskās misijas loceklis Japānā un Vācijā. Viņš ir arī firmas «Intertex International Inc.» un rūpniecības sabiedrību filiāļu grupas prezidents. Viņš netic komunismam. Misters Šojers labi saprata ASV valdības kļūdaino nostāju un nepiekrita prezidentu Eizenhauera un Kenedija ārējās tirdzniecības politikai. Šojers nožēloja, ka viņu politika visādi kavēja amerikāņu eksportu uz Padomju Savienību un citām sociālistiskajām zemēm.

— Mister Šojer, kāpēc jūs atbalstāt domu par tirdzniecību ar Padomju Savienību? — reiz es viņam jautāju.

— Tas būtu ļoti izdevīgi mūsu rūpniecībai un visām Amerikas Savienotajām Valstīm kopumā, — viņš atbildēja.

1962. gadā šojers bija iesniedzis, kā viņš izteicās, oficiālajai Vašingtonai paziņojumu, kura norakstu viņš laipni atsūtīja man. Tur viņš attīstīja domu, ka nepieciešams grozīt ASV eksporta politiku. Savam vēstījumam' viņš deva visai izteiksmīgu apakšvirsrakstu: «Mīti un realitāte.» Šojers apgalvoja, ka komunistisko un jaundibināto patstāvīgo valstu vajadzība pēc rūpniecības izstrādājumu piegādēm ir milzīga.

«Mēs piekopām diskrimināciju,» rakstīja Šojers, «kamēr visas pārējās industriālās valstis enerģiski cīnījās par pasūtījumiem. Kaut gan mēs neapšaubām to cilvēku godīgumu, kuri atbalsta politiku «nekādu tirdzniecību ar komunistiem», tomēr mēs apstrīdam viņu uzskatus. Visā visumā mēs esam atļāvuši acīm redzamam dezinformētu fanātiķu un politisko oportūnistu mazākumam piekopt savu demagoģiju, izraisot mūsu sabiedroto un mūsu bijušo ienaidnieku — Vācijas un Japānas izbrīnu un skepticismu. Mūsu visvairāk rūdītie un pārbaudītie pilsoņi, kas zina

starptautisko stāvokli, nepiekrīt mūsu nostājai, bet viņu balsis neviens neuzklausa.»

Misters Šojers norādīja uz Anglijas, Japānas un VFR komerciālo praksi, kuras, tirgojoties ar Austrumiem, tas ir, ar Padomju Savienību un citām sociālistiskajām zemēm, iegūst ljclu labumu no šīs tirdzniecības. Un tas, protams, visvairāk satrauc Sojeru.

It kā atbildot uz FIB (Federālā izmeklēšanas biroja) direktora Džona Edgara Hūvera apsūdzību, kurš paziņoja, ka daži komersanti savu tieksmi ātri iedzīvoties stāda augstāk nekā rūpes par ASV drošību, Sojers savā paziņojumā raksta: «Es neesmu dzirdējis, ka kāds amerikāņu komersants gribētu palielināt PSRS militāro potenciālu, un es patiešām neesmu dzirdējis, ka valstīs, kuras ir PSRS galvenās piegādātājas, būtu kāds cilvēks, kas gribētu to darīt, neraugoties uz peļņu.» Viņš secina, ka būtu lietderīgi izmantot ASV ekonomisko potenciālu mierlaika tirgum un reālistiskākai eksporta politikai attiecībā uz jaundibinātajām valstīm un sociālistiskajām zemēm.

Par tirdzniecības attīstīšanu starp ASV un Padomju Savienību izteicās «Chase Manhattan Bank» prezidents Rokfellers, ievērojamais baņķieris, rūpnieks un politiskais darbinieks Itons un citi. Bet visspilgtāk šī vēlēšanās izpaudās 1964. gada novembrī, kad amerikāņu lielāko firmu un banku pārstāvji tikās ar padomju pārstāvjiem apaļā galda konferencē Maskavā.

Misters Blekijs, firmas «Caterpillar Tractor Company» vadītājs, ziņojot par šo tikšanos ASV prezidentam Džon-sonam, tās dalībnieku vārdā teica:

— Tirdzniecībai ar Padomju Savienību pašreizējā situācijā varētu būt sevišķa nozīme, jo tā radītu iespēju atjaunot pārtrauktos sakarus, nodibināt ciešākus kontaktus un panākt abu valstu labāku saprašanos. Ja Savienotās Valstis neatradīs iespēju grozīt dažus pašreizējās politikas aspektus, tad var sagaidīt, ka Padomju Krievija joprojām saņems nepieciešamās preces no citām Rietumvalstīm un turpinās būvēt rūpnīcas, lai ražotu tās preces, kuras tā nevar nopirkt no mums. Tas zināmā mērā var aizkavēt tās ekonomisko attīstību, bet galu galā tas novedīs pie tā, ka krieviem būs labāki apstākļi un viņi konkurēs ar mums trešo valstu tirgos.

Tādu, kas vēlas tirgoties ar Padomju Savienību, ir ļoti daudz. Galvenais iemesls ir izdevīgums. Dažas lielas

amerikāņu firmas, kas agrāk tirgojās ar mums, cenšas nepārtraukt ar mums sakarus, uztur kontaktus un, ja ASV valdības politika mainītos tā, ka izveidotos savstarpējai tirdzniecībai labvēlīgi apstākļi, tās varētu ātri izvērst sekmīgu, daudzpusīgu un savstarpēji izdevīgu tirdzniecību. Izvērst tirdzniecību visvairāk ir ieinteresēti sīkie un vidējie komersanti. Viņi labprāt noslēdz tirdzniecības darījumus ar padomju ārējās tirdzniecības organizācijām.

Ne tikai biznesmeņi saka, ka nepieciešams paplašināt tirdzniecību starp ASV un PSRS. Par to izsakās arī daudzi politiskie darbinieki. Taču pagaidām šis jautājums nevirzās tālāk par runām, ka ekonomisko sakaru paplašināšana būtu lietderīga.

Šajā sakarā man nāk atmiņā ASV vēstnieka Padomju Savienībā mistera Kolera runa amerikāņu veļas mazgātavas un ķīmiskās tīrītavas atklāšanā Maskavā 1963. gadā. Vēstnieks citēja Marka Tvena vārdus: «Cilvēki ļoti daudz runā par sliktu laiku, bet maz dara, lai to uzlabotu.» Jā, ir daudz jādara, lai uzlabotu laika apstākļus, lai panāktu labas attiecības starp abām lielajām tautām. Un pirmām kārtām tas jādara Savienotajām Valstīm.

Tādā pašā garā izteicās arī bijušais ASV prezidents Džonsons. Sarunā ar padomju vēstnieku A. Dobriņinu 1964. gada oktobrī ASV prezidents, starp citu, atcerējās šādus Čārlza L. Lēma vārdus: «Man šis cilvēks nepatīk, uņ es negribu viņu pazīt. Bet, ja es viņu iepazīšu, tad esmu pārliecināts, ka viņš man patiks.» Attīstot šo Lēma domu, Džonsons teica:

— Krievi nepazīst Savienotās Valstis, un amerikāņi nepazīst Padomju Savienību, bet es esmu pārliecināts, ka, ja gadījumā viņi iepazīs viens otru, tad tie iepatiksies viens otram.

Bez tam L. Džonsons toreiz vēl teica:

— Ja runa ir par mieru, tad šajā lietā mēs sastapsim krievus pusceļā, bet, ja būs vajadzīgs, tad arī tālāk nekā pusceļā.

Tas viss ļoti labi skan vārdos, bet darbos ir pavisam cita aina. L. Džonsons, acīm redzot, diezgan savdabīgi izprot šo tikšanos «pusceļā». Katrā gadījumā 1965. un

1966. gadā, tāpat kā 1967. un 1968. gadā, turpinājās amerikāņu nekaunīgā asiņainā agresija Vjetnamā, notika intervence Dominikas Republikā, tika apdraudēta Kuba uti

notika tamlīdzīgas akcijas dažādās Āzijas, Āfrikas, Latīņ-amerikas un Eiropas zemēs.

Atbilstoši tādiem «miermīlīgiem centieniem» ASV valdošās aprindas realizēja un realizē plānus par Savienoto Valstu tirdzniecības «paplašināšanu» ar PSRS. Preču apgrozība starp abām valstīm ir ļoti maza un neatbilst to iespējām. Tas nebūt nav izskaidrojams ar to, ka «amerikāņu un krievu tirgus», kā to apgalvo daži amerikāņu darbinieki, «nekad nav sevišķi papildinājuši viens otru, jo abas ekonomikas savos pamatos ir diezgan līdzīgas». Cēlonis ir pavisam cits: vispirms te vainojama tuvredzīgā politika, ko piekopj zināmas valdošās aprindas, kuras ietekmē ASV rūpniecību un tirdzniecību.

Džonsona valdība labprāt būtu gribējusi parādīt skaistu žestu, lai attīstītu tirdzniecību starp ASV un sociālistiskajām zemēm, arī ar Padomju Savienību. Prezidents pat iesniedza kongresam dažādus likumprojektus šajā jautājumā. Viņš lūdza kongresu piešķirt tam plašākas pilnvaras, lai uzlabotu tirdzniecību starp minētajām valstīm.

Vēl vairāk, pēc prezidenta inciatīvas 1966. gada beigās tika apstiprināts un publicēts jauns preču saraksts, kuras at|auts pārdot Padomju Savienībai un citām sociālistiskajām zemēm. Saraksts pats par sevi nav īss, bet tajā ir tik daudz atrunu un dažādu piezīmju, ka preču pārdošana Padomju Savienībai joprojām iespiesta vecajos šaurajos ietvaros. Var pārdot tās preces, kuras nemaz neinteresē Padomju Savienību. Tādējādi tirdzniecība starp ASV un PSRS joprojām mīdās uz vietas.

Arī jaunievēlētais (1968. gadā) ASV prezidents Ričards Niksons ir skāris jautājumus par Padomju Savienības un Savienoto Valstu savstarpējām attiecībām. Viņš, starp citu, izteica gatavību vest sarunas ar PSRS, apspriest ar to visus strīdu jautājumus, lai noskaidrotu pušu īsto nostāju.

Niksons, runājot Maiami pēc viņa izvirzīšanas par kandidātu prezidenta amatam, teica, ka nepieciešams pāriet no «preteīņas ēras uz sarunu ēru». Vēl vairāk, Ričards Niksons apsolīja vienpusīgi neatgriezties pie «aukstā kara» sliktākajām dienām, nepieļaut drudžainās bruņošanās kāpināšanu, vienoties ar PSRS par darbu pārtraukšanu, kas saistīti ar pretraķešu konstruēšanu, par to, lai samazinātu kodolieroču ražošanu vispār.

Tomēr Niksons kategoriskā tonī paziņoja: «Ja mums būs lemts vest sarunas, tad mums tās jāved no spēka pozīcijas... Mums jānodrošina, lai mūsu prezidents vienmēr varētu vest sarunas no spēka pozīcijas. Viņam jāved sarunas ar Padomju Savienības vadītājiem, jo mūsdienu kodolpasaulē sarunām nav alternatīvas.»

Reizē ar to Niksons grib izmantot tirdzniecību kā rīku sociālistiskās sadraudzības sašķelšanai, kā līdzekli spiediena izdarīšanai uz šīm valstīm. Jaunais ASV prezidents nosprauda plašāku plānu Eiropas ietekmēšanai, pirmām kārtām nostiprinot agresīvo Ziemeļatlantijas savienību (NATO).

Tomēr, ka parādīja vēsture, demokrātu pirmsvēlēšanu solījumi atrisināt iekšzemes problēmas (likvidēt noziedzību, likumu neievērošanu, rasu diskrimināciju un inflāciju, sniegt palīdzību trūkumcietējiem u. c.), kurus amerikāņu tauta dzirdēja pirms četriem gadiem, nav izpildīti. Joprojām «Amerika ir paradīze bagātajiem un elle trūcīgajiem».

Redzēsim, kā rīkosies jaunievēlētais ASV prezidents Niksona kungs. Bet pagaidām jaunajai ASV valdībai jā-tiek galā ar tādām likstām kā sakāves pazīmes Vjetnamā, satraucošā dolāra devalvācijas ēna uz starptautiskās valūtas krīzes fona, ASV iekšējo sociālo un rasu problēmu saasināšanās un daudzas citas sarežģītas ekonomiskās un politiskās problēmas.

Amerikāņu tautai par godu jāsaka, ka pretpadomju noskaņojums nebūt nedominē ASV iedzīvotāju vidū. Tauta ir un paliek tauta. Padomju un amerikāņu tautai ir daudz līdzīgu iezīmju — čaklums, plašais vēriens, viesmīlība, vienkāršība, zinātkāre. Daudz reižu esmu dzirdējis šādu izteicienu: «Krievi ir lāga zēni.» Nu, ko, var teikt, ka amerikāņi ari nav slikti zēni, kaut arī daudzi no viņiem atrodas vecās pasaules aizspriedumu gūstā.

No šā viedokļa diezgan interesanti ir daži ieraksti, kas izdarīti atsauksmju grāmatā mūsu izstādes laikā Ņujorkā 1959. gadā. Tie zināmā mērā atspoguļo sarežģītas parādības amerikāņu dzīvē un atsevišķu cilvēku grupu noskaņojuma lielo dažādību, draugu simpātijas un ienaidnieku naidu, vienu cilvēku vilšanās rūgtumu un citu cilvēku instinktīvo prieku. Grāmatā savas atsauksmes bija ierakstījuši skolēni un skolotāji, ārsti un mākslinieki, strādnieki un inženieri, politiskie darbinieki un komcr-

santi — īsi sakot, cilvēki ar dažādu sabiedrisko stāvokli, dažāda vecuma un profesijas ļaudis.

Parasti šiem ierakstiem bija Padomju Savienībai draudzīgs raksturs. Minēšu dažus no tiem.

«Es patiešām ceru, ka abas mūsu zemes ilgus gadus dzīvos mierā» (Džefrejs Skails).

«Dārgie draugi, jūsu panākumi optikas jomā un ar to saistītajās nozarēs atstāja uz mani lielu iespaidu. Es uzskatu, ka godīga sacensība palīdz sacensības dalībniekiem pilnveidoties. Ceru, ka ar laiku abas mūsu zemes darīs daudz laba visai pasaulei» (Leonards Elfenbeins, Ņujorkas universitātes zinātniskais līdzstrādnieks).

«Esmu sajūsmināta par izstādi. Apsveicu jūs un ļoti pateicos par to, ka mums šeit bija iespēja atkal pakavēties savās mājās. Ceru, ka mūsu valstu attiecības uzlabosies un mēs visi mīlēsim un sapratīsim viens otru» (Irina Agafonova. Ieraksts krievu valodā).

«Esmu vecs emigrants. Atbraucu šurp jau 1912. gadā. Te es pavadu sava mūža pēdējās dienas. Es visu laiku cerēju, ka sastapšu savus tautiešus un uzzināšu, kas notiek mīļotajā dzimtenē. Un, lūk, vakar un šodien es ne tikai sastapu savus tautiešus, bet arī savām acīm redzēju, ka mana mīļotā dzimtene šajā laika posmā ne vien radījusi pavisam citu dzīves sistēmu — protams, dzemdības bija smagas, — bet arī sasniegusi savā zemē tādus uzlabojumus, kas pārsteidz ne tikai mani, vecu vīru.

Es skatos uz saviem jaunajiem tautiešiem, un prieka asaras rit pār vaigiem, jā, es raudu aiz prieka par viņu sasniegumiem; un tas noticis pēc visa tā, kas tiem bija jāpārcieš, jāzaudē un atkal ne vien jāpārkārto, bet jārada pavisam jauna kultūra un jauna dzīves izpratne. Jā, visos 47 gados, kurus esmu nodzīvojis šeit, Amerikas Savienotajās Valstīs, es nekad nebiju juties tik tuvu savai dzimtenei un nebiju tā lepojies par to, ka esmu dzimis valstī, kura spēja tik ātri pacelt savu politisko līmeni, apsteigt vecās valstis, kas lepojas ar savu tehniku. Es priecājos, ka esmu krievs, un lepojos-ar to. Lieliskā Dzimtene! Lepojos ar tevi!» (Timotejs Kudševskis).

«Viena lieta nav apšaubāma: vergi un stulbeņi nevarētu pat miljardā gadu uzbūvēt lieliskos aparātus, kas parādīti šajā brīnišķīgajā izstādē» (Franks L. Ņūtons, bijušais bioloģijas un antropoloģijas profesors).

«Tas sasilda manu sirdi» (bez paraksta).

Nav šaubu, ka to rakstījuši objektīvi un saprātīgi cilvēki. Jāšaubās, vai viņi ir komunisti, bet tie, acīm redzot, ir draugi.

Minēšu vēl dažus ierakstus. Daži no tiem ir bez paraksta.

«Daudzi apmeklētāji ir vīlušies par to, ka nav krievu produktu nogaršošanai.»

«Interesanti, kāpēc nav minētas cenas?»

Tas skan tīri amerikāniski — gan naivi, gan bodnie-ciski, kaut gan visā visumā tam ir sava jēga.

«Izstādes nodalījums, kas veltīts zinātnei, atstāj lielu iespaidu — motoru troksnis, milzīgas mašīnas, — bet es neesmu zinātnieks un to nesaprotu.

Un kāpēc, kāpēc, kāpēc stendisti nesmaida?»

Amerikāņi ir pieraduši pie iztapīgiem Smaidiem, bet viņi slikti pazīst mūsu cilvēkus. Stendisti bija laipni un priecīgi, jo viņi redzēja, cik lielus panākumus gūst padomju izstāde. Bet viņi bija koncentrēti, centās rūpīgi izpildīt savus pienākumus, viņu rīcība bija mazliet neveikla, nebrīva, kas izskaidrojams ar neparastajiem apstākļiem un varbūt arī ar nepietiekamām valodas zināšanām.

Starp izstādes laikā izdarītajiem ierakstiem bija vēl daudz interesantu ierakstu, kas spilgti atspoguļoja dažādu amerikāņu slāņu attieksmi pret mūsu Dzimteni.

«Ļoti labi, ļoti pārliecinoši. Jūs esat paveikuši ļoti daudz 40 īsos gados! Apsveicu! Pieņemiet manus labākos novēlējumus!» (Čārlzs Džeimss).

«Apsveicu un sirsnīgi novēlu jūsu dižajai zemei sekmes nākotnē ... Visu kārtīgo amerikāņu sirdis tiecas pie jums ar sajūsmu un cerību. Apsveicu jūs, jaunā, varonīgā tauta!»

«Protams, nevar piedot dažus mūsu tautiešu «jokus»,» raksta kāds amerikānis, reaģējot uz nedaudzajiem dzēlīgajiem ierakstiem, ko izdarījuši daži amerikāņi.

«Zeme, kur visi prot lasīt un rakstīt, kur nav bezdarbnieku un kur visi cilvēki ir pilnīgi vienlīdzīgi, jānosauc par «utopiju».»

Bija arī šāds ieraksts: «Pēc jūsu automobiļu rūpīgas apskates es jums ieteiktu — iegādājieties zirgu.»

Vairak gan bija citādu ierakstu. «Kā amerikānis es saku, ka jūs nevis vienkārši skubināt kapitālismu, bet jūs to drīz atstāsiet kaunā. Ļoti žēl, ka šo izstādi neredzēs pārējās mūsu zemes daļās.»

«Krievija un ASV ir vadošās pasaules valstis. Nesaprotu, kāpēc tās nav draugi.»

«Man sagādāja lielu prieku šī izstāde. Ceru, ka mēs būsim draugi un valdīs miers» (Džoida Brokmane).

«Salīdzinot ASV un PSRS, mēs visu laiku aizmirsām par šausmīgo karu, kuru pārdzīvoja Krievija, ka jūs esat visu sasnieguši pēc revolūcijas. Pirms simt gadiem Krievija bija feodāla zeme. Slava jūsu pūlēm! Jūs man iedvesāt ticību labai nākotnei» (Ričards Hombijs, koledžas students — es parakstu savu vārdu, kaut gan zinu, ka tas var izraisīt protestu vētru, darba zaudēšanu un dievs zina ko vēl).

Praktiskā Amerika uzmanīgi vēro «padomju milzi», kas aug ne vien ar katru dienu, bet gan ar katru stundu. Savienotās Valstis ļoti uzmanīgi pētī Padomju Savienības ekonomikas, zinātnes un tehnikas attīstības ceļus, rūpīgi novērtē mūsu izredzes lielajā sacensībā.

Tās dienas tuvošanās, kad Padomju Savienība apsteigs klasisko kapitālisma zemi — ASV, rada šeit bažas, te zīlē, kad īsti sagaidāms, ka mūsu zeme savā dinamiskajā attīstībā apsteigs ASV. Praktiskās Amerikas tālredzīgākie cilvēki saprot, ka šī diena vairs nav aiz kalniem.

* * *

Un tā es aizbraucu no Amerikas, nepieradis ne pie tās klimata, ne pie tās dzīves veida. Tiesa gan, man radās daudz paziņu, kuru tuvums, vismaz dažu no tiem, mani sasildīja tajās dienās, kad es dzīvoju Amerikas Savienotajās Valstīs. Atmiņā palikusi amerikāņu sirsnība un valsts departamenta dienestu «uzmanība».

No visa tā, ko es redzēju Amerikas Savienotajās Valstīs, šajā grāmatā atspoguļota tikai daļa. Bet es ceru, ka jau tas, kas šeit pastāstīts, zināmā mērā papildinās lasītāju priekšstatu par dzīvi Amerikas Savienotajās Valstīs.

Pirmkārt, Savienotajās Valstīs ir daudz čaklu, cienījamu cilvēku, un pirmām kārtām tie ir strādnieki un fermeri, talantīgi zinātnieki un inženieri, kas radījuši valstī milzīgas vērtības.

Otrkārt, es redzēju mašīnas, aparātus un sarežģītas ierīces, ultramodernu ražošanas tehnoloģiju, zinātnes sasniegumus, pirmklasīgas mājas un daudz ko citu, ko rada vai var radīt arī padomju cilvēks. Nav nekā tāda, ko var

izdarīt Amerikas Savienotajās Valstīs un nevar paveikt pie mums, Padomju Savienībā.

Treškārt, Savienotajās Valstīs uzkrāta milzīga bagātība, kas. galvenokārt pieder ierobežotām cilvēku aprindām, un šī bagātība netiek izmantota visas sabiedrības interesēs, bet gan lai gūtu peļņu. Es redzēju dolāra diktatūru.

Ceturtkārt, es redzēju, cik augsta darba un pārvaldes organizācija valda uzņēmumos un cik neorganizēta ir nacionālā rūpniecība kopumā, es redzēju individuālisma val-stibu.

Piektkārt, es izjutu draugu, gudru, progresīvu cilvēku sirsnību un šķiras ienaidnieku niknumu, kurus padarījis aklus naids un mantkārība.

Sestkārt, es vēroju cilvēku alkatību, viņu vēlēšanos ņemt no dzīves visu, ko var paņemt, nerēķinoties ar nācijas interesēm..

Lai gan mani gandrīz visur pietiekami labi uzņēma, vismaz ārēji, es tomēr apzinājos, ka atrodos svešā mājā. Šī sajūta mani neatstāja pat tad, kad tikos ar draugiem. Amerikāņu servisa izmantošana nereti saasināja šo sajūtu.

Ko es izjutu svešā zemē, svešā mājā? Par ko domāju un sapņoju?

Kad es redzēju kaut ko labāku nekā pie mums, kaut ko tādu, ko mēs vēl neesam izdarījuši vai nu līdzekļu un pieredzes trūkuma dēļ, vai arī savas neorganizētības dēļ, es labdabīgi apskaudu un domāju, kas vēl jādara, lai mēs pārvarētu savus trūkumus. Kad redzēju bezdarbniekus, man bija viņu žēl, es tiem jutu līdzi, un tajā pašā laikā mana iekšējā balss man lepni teica, ka pie mums tas nav un nevar būt.

Tiekoties ar dažādiem uzņēmējiem un kapitālistiem, kuriem bija dažādi uzskati, apskatot rūpniecību, lauksaimniecību un transportu, es jutu, ka ASV vēl arvien ir stipras, ka tām ir lielas iespējas un ka tās labprātīgi neatdos savas pozīcijas lielajā sacensībā. Vienlaikus es pārliecinājos, ka taisnība ir amerikāņu publicistam Harijam Frīmenam, kurš teica, ka kapitālisma absurdums, tā nespēja dzīvot ir vēl vairāk acīm redzama nekā jebkad agrāk, un ka «kapitālistiskais leopards nevar atbrīvoties no saviem plankumiem».

Mūsu spēki ir lieli un neaprēķināmi, ja tos pareizi organizē un izmanto. Tie vēl vairāk palielināsies, ja mēs

pilnīgāk un dziļāk, radoši izmantosim citu nāciju un valstu, arī ASV dzīves pieredzi.

Citu pieredze ir visu to zināšanu kopsummas obligāta sastāvdaļa, ko cilvēce paveikusi pirms mums un bez mums.

Mēs visu varam, bet mēs ne visu zinām un ne visu protam, tāpēc mums ir jāmācās.

Man, padomju inženierim, no vienas puses, Amerikas Savienotajās Valstīs imponē augstais organizētības līmenis gan pie darbgaldiem, gan tīrumā, gan savās mājās, prasme strādāt, attīstīt tehniku un zinātni. No otras puses, es ar grūtībām varēju aptvert savā prātā šīs zemes kliedzošās pretrunas: vismodernākā tehnika — un visvairāk atpalikusi reakcionāras tumsonības pilna starptautiskā žandarma politika, žandarma, kas pa kaklu, pa galvu traucas visur tur, kur pasaules revolucionārais process dragā vecās pasaules balstus.

Tuvu iepazīstoties ar Savienotajām Valstīm, es domāju: laiks strādā mūsu labā, bet tas nestrādās mūsu vietā. Mums pašiem jāstrādā vēl neatlaidīgāk un enerģiskāk, organizētāk un raženāk.

«Jāņem visa kultūra,» teica V. I. Ļeņins, «kuru kapitālisms atstājis, un no tās jāuzceļ sociālisms. Jāņem visa zinātne, tehnika, visas zināšanas, mākslā. Bez tā mēs nevaram uzcelt komunistiskās sabiedrības dzīvi.»[52]

Divu sistēmu — sociālisma un kapitālisma — lielajā sacensībā jaunā progresīvā sabiedriskā iekārtā pieņemas spēkā un kļūst par faktoru, kas nosaka cilvēces attīstību.

«Amerikāniskais dzīves veids» ar visām savām pretīgajām iezīmēm mums nav vajadzīgs. Bet, lūk, moderno tehniku, lietišķo stilu, izdarību un organizētību, visu to pozitīvo, ko kapitālisms paguvis radīt amerikāņu zemē, var un vajag uz jauna, paplašināta pamata izmantot un izplatīt mūsu ^sociālistiskās sabiedrības apstākļos.

SATURS

No autora

Uz tālajiem krastiem............

Kontrastu zeme..............

Amerikāniskais stils............

Gājējiem vairs nav kur soli spert . ......

Mašīnu un iekārtas tehniskā apkalpošana

Rūpniecība ielaužas cilvēka dzīvē.......

īsi par rūpniecības specializāciju.......

Zinātne, māksla, rūpniecība.........

Dzīves veida iezīmes

Dažas tikšanās.............

Dažas ASV bagātības iezīmes

Padomju Savienība un Amerikas Savienotās Valstis

Н. СМЕЛЯКОВ ДЕЛОВАЯ АМЕРИКА (Записки инженера)

2-е издание, дополненное Издательство политической литературы Москва 1%9

Издательство «Лиссма* На латышском языке

Nikolajs Smeļakovs PRAKTISKA AMERIKA

Redaktors R. Inķis. Māksi, redaktors A. Ll-pins. Tehn. redaktors A. Mironovs. Korektore R. Filipsone.

Nodota salikšanai 1970. g. 24. augustā. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 29. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 12,50 fiz. iespiedi.; 21,00 uzsk. Iespiedi.; 23,63 izdevn. 1. Metiens 25 030 eks. Maksā 93 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23864/Mp-253. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139# Pasūt. Nr. 498.

1

Atdzejojis J. Sirmbārdis.

2

Sk. «Pravda», 1968. g. 12. jūnijā.

3

Sk. «Международное революционное движение рабочего класса». М., Политиздат, 1966, стр. 67.

4

Grāmata tulkota no 1969. gada izdevuma krievu valodā, un teksts nav grozīts. — Tulk. red.

5

Sk. В. И Терещенко. Экономика и организация производства бройлеров в США Киев, изд. «Урожай», 1965, стр. 323.

6

V. I. Ļeņins. Raksti, 20. sēj . 133. Ipp.

7

V. /. Ļeņins. Raksti, 27. sēj., 223. ipp.

8

Г. Форд. Моя жизнь, моя достижения. Изд. «Время», 1924, стр. 29

9

Turpat, 24. 1рр.

10

Sk. «Организация производства на промышленных предприятиях США», т. 1, М., ИЛ, 1960, стр. 103.

11

«Business Week», February 24, 19G2.

12

Padomju Savienība ieņem vienu rio pirmajām vietām pasaulē sintētisko dimantu ražošanas apjoma ziņa. Dimanta un abrazīvo instrumentu ražošana un patēriņš Padomju Savienībā stipri pieaudzis. Tūkstošiem PSRS uzņēmumu lieto sintētiskos dimantus un abrazīvus. Tie kļūst par visiem pieejamiem materiāliem. Rezultātā instrumentu izturība palielinās desmitiem reižu Stipri samazinās izmaksas instrumentu iegādei.

13

īāt. no Mičela Vilsona grāmatas «Американские ученые и 'изобретатели». M., изд. «Знание», 1%4, стр. 77.

14

Cit. no Mičela Vilsona grāmatas «Американские ученые и изобретатели», cip. 73.

15

«Science News», No. 4, January 27, 19C8, p. 87.

16

«Business Week», June 2, 1962.

17

Джером Дэвис. Капитализм и его культура, стр. 148.

18

4. jūlijs — Neatkarības diena; Strādnieku diena — septembra pirmā pirmdiena

19

20

<cStatii>tical Abstract of ttie United States», 1907, p. 562.

21

«Statistical Abstract of the United States». 1967, p. 556.

22

«Engineering News Record», December 14, 1967, and February 8. 1968.

23

«Business Week», June 16,. 1962

24

«U. S. News and World Report», November 27, 1967, p. 14.

25

«U. S. News and World Report», November 27, 1967, p. 14.

26

«Statistical Abstract of the United States», 1967, p. 553.

27

«Business Week», February 18, 1967, p. 55.

28

«FAA Aviation News», June, 1967, p. J4.

29

Sk. Дж. Колпин. Бездефектность. M., изд. «Мир», 1968.

30

Melamīna sveķu, gumijas un krāsas maisījums.

31

Sk. Л. Я. Берри и др. Промышленность США в 1929— 19G3 гг.

изд. «Экономика», 1965, стр. 381.

32

Sk. Л. Я. Берри и др. Промышленность США в 1929—1963 гг. М„ изд. «Экономика», 1965, стр. 384.

33

V. 1. Ļeņins. Raksti, 4. sēj., 99. Ipp.

34

Sk. В. А. Чепраков. Государственно-монополистический капитализм. М., изд. «Мысль», 1964, стр. 55.

35

V. /. Ļeņins. Pāksti, 22. sēj., 180. 1|>{>.

36

D. Dean. Management Council Profession. Bloomington, 1940,

p. 21.

37

Sk. В. А. Мартынов и цр. Структурные сдвиги в сельском хозяйстве США. М., изд. «Мысль», 1965, стр. 318—319.

38

«Exhibit Producers and Designers Assoc.», 1961.

39

Л. Скрягин. По следам морских катастроф. М., изд. «Морской транспорт», 1961, стр. 50—53.

40

«Business Week», February 17, 1968, p. 123—124.

41

Lai varētu apkalpot vairāk kuģu, ASV ostās perpendikulāri krastmalai izbūvē garas kuģu piestātnes jeb muliņus (angl. pier), tāpēc krasts izskatās ķetnmveidīgs. — Tulk.

42

«The New York Times Magazine», October 4, 1959.

43

Гес Холл. Новые возможности борьбы против империализма. «Коммунист*. 1968, № 1, стр. 97.

44

«Advertising Age», August 7, 1967.

45

«U. S News and World Report», June 19, 1965.

46

«Petroleum Press Service». No. 4, April, 1968, p. 412.

47

«Forecast of Growth of Nuclear power», December, 1967.

48

Sk. «Экономика и организация отраслей тяжелой промышленности». М., изд. ВНИТИ, 1968, стр. 70.

49

Mazā tonna vienlīdzīga 0,907 metriskajām tonnām.

50

«Look», November, 1962.

51

«Implement and tractor», July, 1967.

52

V. ī. Ļeņins. Raksti. 29. sēj , 49. Ipp.

Content

Smeļakovs Nikolajs Praktiskā Amerika

NO AUTORA

UZ TĀLAJIEM KRASTIEM

KONTRASTU ZEME

AMERIKĀNISKAIS STILS

DARBA TAUPĪGA IZLIETOŠANA

TRADĪCIJU NEATZĪŠANA

DOTĀ SOLĪJUMA SPĒKS

RŪPĪGUMS JEBKURAS LIETAS ORGANIZĒŠANĀ

ANALIZĒ, SADALI FUNKCIJAS UN PĀRBAUDI IZPILDI

RAŽOŠANAI PAREDZĒTO IZEJMATERIĀLU STABILITĀTE

DAUDZ UZMANĪBAS SĪKUMIEM

KADRU UN RAŽOŠANAS SPECIALIZĀCIJA

PATĒRĒTĀJAM VIENMĒR TAISNĪBA

KONSTRUKTĪVISMS

DARBA UN RAŽOŠANAS NEMITĪGA INTENSIFIKĀCIJA

CITU VALSTU PIEREDZES IZMANTOŠANA

GĀJĒJIEM VAIRS NAV KUR SOLI SPERT

MAŠĪNU UN IEKĀRTAS TEHNISKĀ APKALPOŠANA

AUTOMOBIĻU tehniska APKALPOŠANA

RŪPNIECĪBAS (TEHNOLOĢISKAS) IEKĀRTĀS TEHNISKA APKALPOŠANA

JŪRAS KUĢU TEHNISKA APKALPOŠANA

LIDMAŠĪNU UN HELIKOPTERU TEHNISKĀ APKALPOŠANA

REZERVES DAĻU PROBLĒMA

RŪPNIECĪBA IELAUŽAS CILVĒKA DZĪVĒ

ZINĀTNE, MĀKSLA, RŪPNIECĪBA

DZĪVES VEIDA IEZĪMES

DAŽAS TIKŠANĀS

DAŽAS ASV BAGĀTĪBAS IEZĪMES

SATURS

1