Tiškovs Arsēnijs

Rūdolfs Ābels amerikāņu tiesas priekšā

Arsēnijs Tiškovs

Rūdolfs Ābels amerikāņu tiesas priekšā

1957. gada 21. jūnijā Ņujorkā tika arestēts padomju izlūks čekists Rūdolfs Ivanovičs Ābels.

Ābela lieta dažādās tiesu instancēs ilga apmēram trīs gadus. Ābela prāvas laikā ASV un citu kapitālistisko valstu prese izvērsa plašu pretpadomju kampaņu. Bet, kad ASV Augstākā tiesa apstiprināja pirmās instances spriedumu, kas Ābelam piesprieda trīsdesmit gadus ieslodzījuma cietumā, laikraksti publicēja viņa advokāta Džeimsa Donovana paziņojuma tekstu. Lūk, kas tajā bija teikts: «Pašam faktam, ka Savienotajās Valstīs Ābels tika pakļauts visai pienācīgajai likumīgajai procedūrai, gan šeit, gan aiz dzelzs priekškara ir daudz lielāka nozīme nekā lietas konkrētajam rezultātam.»

Atklāti līdz cinismam. Aizstāvāmā lietas konkrētajam rezultātam, pēc Donovana domām, ir mazāka nozīme nekā_propagandistis-kajam efektam, ko var dot Ābela «likumīgā procedūra» Amerikas Savienotajām Valstīm.

Vēlāk, 1964. gadā, Donovans izdeva grāmatu «Svešinieki uz tilta. Pulkveža Ābela lieta»1. Viņa grāmatas pamatā bija iepriekšējās izmeklēšanas materiāli, tiesas protokoli, dienasgrāmata, kuru Donovans rakstīja, būdams Ābela advokāts, viņa korespondence ar savu aizstāvāmo un ASV tieslietu ministriju. Tādējādi Donovana grāmatai, ja atmetam tās spiedelējumus un novērtējumu, ir dokumentāls raksturs; tā diezgan pilnīgi un precīzi atspoguļo prāvas gaitu, kā arī ar prāvu saistītos notikumus un faktus. Būtībā grāmata bija paredzēta amerikāņu tiesas «demokrātisma» un «taisnīguma» slavināšanai. Taču tie faktiskie dati, kurus Donovans kā Ābela aizstāvis bija spiests minēt tiesā un pēc tam atkārtot savā grāmatā, pilnīgi apgāž šo mītu.

_1 James B. Donovan. Strangers on a Bridge, The Case of Colonel Abel, Atheneum, N.-Y., 1964.

Vīrišķīgā padomju izlūka Ābela vārds mūsu valstī ir plaši pazīstams. Viņš piedalījies kinofilmā (filmas «Klusā sezona» prologā), rakstījis padomju laikrakstos un žurnālos.

Šajā brošūrā sīki apgaismota tiesas prava, kuras oficiālais nosaukums bija «Savienoto Valstu valdība pret Rūdolfu I. Ābelu». Autors izmantojis un apkopojis materiālus, kas atrodami Donovana grāmatā un_ padomju presē. Lietas faktus precizējis pats Ābels.

ARESTS. IEPRIEKŠĒJA IZMEKLĒŠANA

Ņujorkā, netālu no Bruklinas tilta, kur trokšņaini traucas nebeidzama mašīnu straume, atrodas Fultonstrīts. Tur 252. nama augšējā stāvā, 1953. gada decembrī savu studiju atvēra mākslinieks Emīls Goldfuss. Tas bija vientuļš, padzīvojis, gadus piecdesmit vecs cilvēks ar asiem sejas pantiem, lielu galvaskausu un solīdu kailumu pakausī. Viņa ārienē ievērības cienīgs, šķiet, bija viņa pelēko acu vērīgais skatiens, kas vienmēr uzmanīgi un koncentrēti caur briļļu stikliem raudzījās savā sarunu biedrā.

Goldfuss dzīvoja klusi un atturīgi. Darbā viņam, acīm redzot, veicās ne visai labi. Par to liecināja gan panēsātais apģērbs, tiesa — vienmēr tīrs un izgludināts, gan iekārtojums viņa studijā, kur mākslinieks dzīvoja un strādāja. Tur bija daudz gleznu, kuru sižets galvenokārt stāstīja par Ņujorkas nabadzīgo kvartālu dzīvi, kā arī lētas, visnepieciešamākās mēbeles.

Taču Goldfusam bija nelieli ietaupījumi, bet, kad ar gleznošanu nevarēja nopelnīt iztikai, viņš nodarbojās ar fotografēšanu. Tas viss ļāva viņam neieslīgt parādos un akurāti samaksāt par savu dzīvokli studiju.

Ar savu lēnīgo raksturu, laipnību un gatavību vienmēr palīdzēt vai izdarīt nelielu pakalpojumu Goldfuss bija iemantojis kaimiņu un mājas saimnieka cieņu.

Laiku pa laikam Goldfuss uz dažām dienām pazuda no savas studijas. Bieži vien neviens to pat neievēroja. Kaimiņi tam nepievērsa nekādu vērību. Droši vien aizbraucis gleznot.

Bet, kad Goldfuss devās prom no Fulton-strīta, kas atradās Bruklinā, tad citā Ņujorkas rajonā — Manhetenā — nelielā hotelī «Latam» parādījās viņam apbrīnojami līdzīgais misters Mārtiņš Kolinss. Par divdesmit deviņiem dolāriem nedēļā viņš īrēja vienkāršu un ne sevišķi dārgu numuru, taču uzturējās tajā reti — bieži vien ieradās tikai pārnakšņot. Neviens nezināja, ar ko viņš īsti nodarbojas; hoteļa kalpotāji Kolinsu uzskatīja par sīku biznesmeni, kas ierodas Ņujorkā savās darīšanās.

Reiz agrā jūnija rītā klauvējieni pie durvīm pamodināja Kolinsu, kas mierīgi gulēja savā numurā. Nakts bija bijusi tveicīga, un viņš gulēja izģērbies.

— Kas tur ir?

— Mārtiņš Kolinss? — kāda glaimīga balss klusi vaicāja.

Neapģērbies Kolinss pavēra durvis, lai uzzinātu, kas noticis. Tajā pašā brīdī viņš atlēca sānis. Istabā ielauzās trīs civilās drēbēs ģērbušies cilvēki.

— Hallo, pulkvedi! Mēs zinām, kas jūs esat, zinām, kādēļ esat atbraucis un ko šeit darījāt, — viens no viņiem sacīja.

- Mani sauc par Felanu. Bet tie ir Gem-* >< *rs un Blasko. Mēs esam no Federālā izmeklēšanas biroja un vēlamies ar jums parunāties.

Visi trīs parādīja savas vāciņos ieliktās ipliecības, palūdza Kolinsu apsēsties uz gul-tas_un atbildēt uz viņu jautājumiem.

Ābels (tas bija viņš) pēkšņo ielaušanos uzņēma ārēji iņierīgi. Vispirms viņš palūdza atļauju apģērbties, taču to viņam neatļāva.

Par ko šie cilvēki domāja? Varbūt cerēja, ka, šādi rīkojoties viņiem izdosies ātrāk morāli salauzt savu pretinieku? Bet varbūt nespēja sev vienkārši atteikt apšaubāmo baudu paņirgāties par viņu rokās nokļuvušo padomju virsnieku? Viņi nepanāca ne vienu, ne otru. Ābels izturējās mierīgi un ar atturīgu pašcieņu.

Jautājumi bira viens pēc otra. Tad Ābelam atļāva apģērbties un viens no FĪB aģentiem, šķiet, Blasko paziņoja:

— Pulkvedi, mēs esam saņēmuši precīzu informāciju par jūsu piederību pie padomju izlūkdienesta. Mēs gribam, lai jūs ar mums sadarbotos. Ja jūs atteiksieties, tiksiet arestēts, pirms būsiet atstājis šo istabu.

— Mēs jau sen jums sekojam un zinām visus jūsu aģentus, — otrs piebilda.

— Es nesaprotu, par ko jūs runājat, — Ābels atbildēja.

Apmēram pusstundu FIB darbinieki mēģināja viņu pierunāt sadarboties. Uz visu pierunāšanu un draudiem viņš atbildēja ar lakonisku un noteiktu «nē». «Man bija tiesības ar viņiem nerunāt, un es arī nevēlējos

runāt,» vēlāk Ābels rakstīja savās tiesai iesniegtās rakstveida liecībās (affidavit):

Tad FIB darbinieki atkāpās dibenplānā. Istabā parādījās jaunas darbojošās personas, kas bija gaidījušas savu kārtu koridorā. Tie bija imigrācijas un naturalizācijas dienesta darbinieki Roberts E. Šēnenbergers, Lenoks Kanclers un Edvards D. Fērlijs. Kā ārzemniekam, kas nelegāli iebraucis Amerikas Savienotajās valstīs un nav reģistrējies imigrācijas dienestā, Ābelam tika uzrādīts apcietināšanas orderis. Sākās kratīšana.

Ābels nokļuva kritiskā stāvoklī. Naktī viņš bija nodibinājis radiosakarus ar Centru. Uz naktsgaldiņa pie gultas atradās īsviļņu uztvērējs «Holmkrafter». No tā augšup pa sienu, pāri griestiem uz vannas istabu, bet no turienes ārā pa logu stiepās antena. Uztvērējs pats par sevi vēl neko neliecināja, taču istabā šoreiz atradās sakariem nepieciešamie šifrēšanas piederumi un dažas citas lietas, kas parasti glabājās speciālā slēptuvē.

Ar lielām grūtībām Ābelam izdevās izmantot izdevīgu brīdi un likvidēt klozeta podā savu šifru un tajā naktī pieņemto radio-grammu, taču daudzas citas lietas, kas atmaskoja viņu kā izlūku, nokļuva FIB rokās.

Jau ar pirmajiem FIB darbinieku vārdiem, kas nosauca Ābelu par «pulkvedi», viņam kļuva skaidri iekrišanas iemesli. Viņu bija nodevis Reino Heihanens, kurš vienīgais zināja, ka Ābels ir padomju kadru izlūks un viņa militārā dienesta pakāpe ir pulkvedis.

Vēlēdamies parādīt savu «lietpratīgumu», FIB darbinieki paši atklāja savu informācijas

avotu. «Nožēlojamais radījums,» Ābels nodomāja, «pārdzēries un kļuvis par vieglu medījumu amerikāņu pretizlūkošanai.»

Ābels saprata, ka nodevība, ko izdarījis Heihanens, kas tagad, protams, liecinās pret viņu, vēl_ vairāk sarežģī stāvokli. Taču tajā paša laikā, zinādams iekrišanas iemeslu, viņš nomierinājās. Viņš zināja, ko Heihanens var liecināt, un tas bija daudz labāk nekā mocīties minējumos. Neskaidrība tādos gadījumos ir sliktāka par visu.

«Viss skaidrs! Viens_mana darba posms beidzies, sācies otrs,» Ābels nodomāja. Un no šī brīža visas viņa domas, visa viņa griba tika virzīta uz to, lai labāk tiktu galā ar uzdevumiem, kas viņam bija radušies šajā otrajā, vēl nepazīstamajā posmā.

Kratīšana ilga apmēram stundu. Izvandīja un apgrieza otrādi visu, kas atradās hoteļa numurā. Tad Ābelam uzlika roku dzelžus, paņēma piekrautos čemodānus un pa aizmugures durvīm izveda viņu no hoteļa, un iesēdināja pie durvīm stāvošajā automašīnā.

Punktuālais Ābels pat tādā neapskaužamā stāvoklī neaizmirsa norēķināties par viesnīcu. Viņš palūdza, lai uz viņa rēķina to izdara viens no FIB darbiniekiem.

— Ai, mister Kolins, mister Kolins! Kas gan varēja domāt, — šveicars murmināja, skatīdamies, _kā pusducis aģentu aizved dzelžos ieslēgto Ābelu.

Vēlāk reportieri intervēja hoteļa «Latam» pārvaldnieku. Raugoties no apkalpojošā personāla viedokļa, Kolinss bijis labs klients — mierīgs, vienkāršs un pieticīgs. Faktiski

neviens nezinājis, kad viņš ir savā istabā un kad aizgājis. «Šajā apstāklī, bez šaubām, izpaužas Rūdolfa stiprā puse,» Donovans raksta, «viņš vienmēr bija tikai neievērojama persona pūlī — uzvārds hoteļa reģistrācijas grāmatā, klusējoša figūra neuzkrītošu un neievērojamu cilvēku masā, kas bez sūdzībām velk savu dzīvi.»

Jau mašīnā, apsargu ielenktam, Ābelam izdevās tikt vaļā no vēl viena nopietna pierādījuma. Kaklasaites saspraudē viņam bija paslēpts šaurs filmas gabaliņš ar ziņojumu svarīgā jautājumā. Viņš sāka kārtot kaklasaiti cerībā tikt vaļā no nodevīgās saspraudes, taču viens no viņa pavadītājiem, imigrācijas dienesta darbinieks, izrāva viņam saspraudi un sāka to uzmanīgi aplūkot. Nejauši viņam izdevās atvērt slēptuvīti, taču filmiņa tajā brīdī nemanīta izkrita. Neko neatradis, darbinieks atdeva «bojāto» saspraudi Ābelam atpakaļ.

— J_ūs esat pārāk aizdomīgi, — kļuvis jautrāks, Ābels piemetināja.

Mašīna apstājās Kolumbusas avēnijā pie 70. nama. Tur, Imigrācijas dienesta galvenajā pārvaldē, Ābelu nofotografēja un noņēma pirkstu nospiedumus.

Tajā pašā dienā gan Ābels, gan viņam piederošās lietas no Ņujorkas nozuda. Ar speciālu lidmašīnu imigrācijas pārvaldes darbinieku Sīli ja un Džadžas pavadībā viņu nogādāja Teksasā, imigrācijas dienesta nometnē Makalenā.

Nometne ... Lielākajai daļai tur esošo internēto imigrantu, kas bija pārkāpuši Savieto

notajās Valstīs pastāvošos likumus par ārzemnieku iebraukšanu un dzīvošanu, tā tiešām bija nometne. Gaidīdami savas lietas izskatīšanu vai izsūtīšanu no valsts, viņi tur jutās relatīvi brīvi. Taču Ābelam tas bija stingra režīma cietums. Viņu iesēdināja vieninieku kamerā un pratināja no rīta līdz vakaram (ar «pārtraukumu lenčam», kā sarunā ar autoru precizēja Ābels). Pratināja pat svētdienā. Jau pirmajā pratināšanā Ābels pieprasīja, lai viņam dod advokātu, uz ko viņam pēc amerikāņu likumiem bija tiesības. Taču viņam atbildēja, ka advokātu viņš dabūs vēlāk_ — «izmeklēšanas oficiālajā stadijā» (?!). Ābelam kļuva skaidrs, ka viņš pagaidām atrodas ārpus likuma un attiecībā pret viņu notiek kaut kāda «slepena», nekādos ASV likumos neparedzēta izmeklēšana.

Ābela slepenā aizturēšana, viņa pazušana no Ņujorkas, atteikšanās dot iespēju saistīties ar advokātu, ilgais ieslodzījums bez aresta noformēšanas un apsūdzības uzrādīšanas — tas viss vēlāk spieda Donovanu negribīgi atzīt, ka ar Ābelu «kaut kas, acīm redzot, nav bijis tā, kā vajadzīgs».

Četras dienas Ābels vispār atteicās atbildēt uz izmeklētāju jautājumiem. Beidzot, 25. jūnijā, viņš paziņoja, ka ir Ābels Rūdolfs Ivana dēls, PSRS pilsonis, ka pēc kara Krievijā kādā sagrautā blokmājā atradis lielu summu naudas amerikāņu valūtā, nopircis par šo naudu Dānijā viltotu amerikāņu pasi un 1948. gadā ar to no Kanādas ieradies Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņš atzina, ka deviņus gadus dzīvojis Savienotajās Valstīs nelikumīgi, ar trim izdomātiem uzvārdiem.

Izņemot faktu par nelikumīgo dzīvošanu Savienotajās Valstīs, ko noliegt bija vienkārši neiespējami, viss pārējais bija izdoma. Taču imigrācijas dienestam svarīgi bija viens: aizturētais atzinis sevi par ārzemnieku, kas pārkāpis noteikumus par iebraukšanu un uzturēšanos Amerikas Savienotajās Valstīs.

Tajā pašā dienā viņam tika nozīmēts advokāts, kāds Moriss Atlass, Makalenas es-kvairs, bet 27. jūnijā imigrācijas pārvaldes ierēdņi uzsāka lietas oficiālu izskatīšanu.

Ābels advokāta klātbūtnē apstiprināja savu versiju par ierašanos Amerikas Savienotajās Valstīs, ka, tur dzīvodams, viņš dažādos laikos un dažādās vietās izmantojis vēl divus vārdus — Emīls Goldfuss un Mārtiņš Kolinss.

Viņš atzina, ka nav reģistrējies kā ārzemnieks un tādējādi pārkāpis prasības, kas noteiktas ar likumu par imigrāciju un pilsonību.

Kad viņam jautāja, uz kādu valsti viņš gribētu tikt deportēts, Ābels atbildēja — uz PSRS.

Tā beidzās izmeklēšana tajā apsūdzības punktā pēc kura Ābels tika arestēts viesnīcā «Latam».

Taču Federālo izmeklēšanas biroju tāds atrisinājums, protams, neapmierināja. Viņus neinteresēja ne Emīls Goldfuss, ne Mārtiņš Kolinss, kuri bija klusi un mierīgi dzīvojuši Ņujorkā, bet gan pulkvedis Ābels. Un pratināšana turpinājās. Turpinājās, neraugoties uz to, ka nebija aresta ordera.

Savu darbu pabeidza un pazuda «Makale-nas eskvairs», un Ābels atkal palika viens pret saviem izmeklētājiem.

Pratināja Gembers, Blasko un citi FIB darbinieki.

«Viņi vienā laidā atkārtoja,» savā liecībā rakstīja Ābels, «ka, ja es sadarbošos ar viņiem, tad saņemšu labu ēdienu, dzērienus, istabu ar kondicionētu gaisu un darbu Savienoto Valstu valsts iestādē ar desmit tūkstošu dolāru lielu algu gadā.» Glaimīga pierunāšana sadarboties mainījās ar draudiem, rupjībām, bet reiz pratinātāji pat palaida rokas: viens no FIB darbiniekiem iesita Ābelam pa seju un notrieca zemē viņa brilles. Vēlāk, kad izmeklēšana bija pabeigta, advokāts, lai ^nesaasinātu attiecības ar FIB», ierosināja Ābelam ieslēgt savā rakstveida liecībā teikumu: «Kopš aresta dienas un līdz brīdim, kad man uzrādīja apsūdzības aktu, pret mani netika pielietota fiziska_ vardarbība un man ar to arī nedraudēja.» Ābels kategoriski atteicās.

Ābels nekad, pat sarunās ar savu advokātu, neatzina, ka jebkādu viņa darbību Savienotajās Valstīs būtu vadījusi Padomju Savienība. Viņš prata novilkt stingru robežu starp ziņām, kas bija nepieciešamas viņa likumīgo tiesību un interešu aizstāvēšanai, un informāciju, kurai bija zināma vērtība ASV pretizlūkošanas dienestam. Visas izmeklēšanas laikā un pēc tam tiesas procesa laikā Ābels centās, lai tamlīdzīga informācija no viņa netiktu gūta.

Trīsarpus nedēļas ik dienas Ābelu pratināja FIB darbinieki. Tā arī nepanākuši viņiem vajadzīgo liecību, viņi aizbrauca. Aizritēja vēl trīs mokpilnas nedēļas. Šķita, ka Ābelu visi aizmirsuši. Beidzot pēc neatlaidīgiem pieprasījumiem viņam tika uzrādīts ar 1957. gada 7. augustu datēts arestēšanas orderis un paziņots, ka viņa lietā ir apsūdzības akts. Pašu aktu Ābelam tomēr neparādīja un ar tā saturu neiepazīstināja.

Tajā pašā 7. augustā Edinburgas (Teksasas štats) miertiesnesis Dž. K. Holls pieņēma lēmumu par Ābela lietas nodošanu pēc piekri-tības Ņujorkas štatajtiesai.

Nākamajā dienā Ābelu lidmašīnā atkal nogādāja Ņujorkā, lai uzrādītu apsūdzību un nodotu tiesai. Šoreiz to vairs neuzskatīja par noslēpumu. Aerodromu pastiprināti apsargāja, drūzmējās Ņujorkas un Ņūdžersijas štatu visdažādāko laikrakstu korespondenti.

Apsūdzības akts, kuru bija parakstījuši Bruklinas un Longailendas prokurors P. Mūrs un ASV ģenerālprokurora palīgs Viljams F. Tompkinss, kas pārzināja iekšējās drošības nodaļu, bija divdesmit liela formāta lappušu biezs. Tur, starp citu, bija teikts: «Sākot ar 1948. gadu vai apmēram no šā gada .. . Rūdolfs Ivanovičs Abels, pazīstams arī kā Marks (pseidonīms) un kā Mārtiņš Kolinss un Emīls R. Goldfuss .. .vienojies ar (uzskaitītas personas. — A. T.) nolūkā pārraidīt un nosūtīt Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai ... dokumentus, tekstus, fotogrāfijas, negatīvus, fotouzņēmumus, plānus, kartes, modeļus, piezīmes, instrumentus, ierīces un informāciju,

kas skar Amerikas Savienoto Valstu nacionālo aizsardzību, un it sevišķi informāciju, kas skar Savienoto Valstu bruņoto spēku bruņojumu, apgādi un dislokāciju, kā ari informāciju, kas skar amerikāņu programmu atomenerģijas laukā .. .»[1]

Tomēr apsūdzības aktā nebija nekādu konkrētu datu, kas norādītu uz to, kur, kad, no kā un tieši kādas ziņas Ābels saņēmis. Nebija datu arī par to, kad un kādas ziņas vai dokumentus, kartes, modeļus utt. Ābels pārraidījis vai nosūtījis uz PSRS.

Tālāk aktā bija teikts, ka «norādītās sazvērestības sastāvdaļa bija arī tā, ka apsūdzētais ... vervēja vai mēģināja savervēt par aģentiem zināmus Amerikas Savienoto Valstu teritorijā esošo bruņoto spēku kalpotājus, kuriem bija iespēja iegūt informāciju par nacionālo aizsardzību».

Ar šī punkta pamatošanu neveicās labāk. Tiesa, te apsūdzība atsaucās uz ASV armijas seržantu Roudsu, kurš agrāk bija strādājis amerikāņu vēstniecībā Maskavā, taču Ābels ne tikai nebija «vervējis» un nebija «mēģinājis vervēt» Roudsu, bet nebija viņu pat savās acīs redzējis. Apsūdzība pamatojās uz Hei-hanena liecību par to, ka Ābels it kā uzdevis viņam sameklēt Roudsu, taču arī šis tievais pavediens trūka, jo tas pats Heihanens liecināja, ka Roudsu atrast viņam nav izdevies.

Toties apsūdzības aktā visos sīkumos un detaļās bija aprakstīta Ābela «spiegošanas»

tehnika. Tika minēta pie Ābela atrastā īsviļņu radiouztvērēja izmantošanas kārtība, minētas slēptuves materiālu glabāšanai un citi lietiskie pierādījumi.

Jau pēc tam, kad Ābels tika arestēts un aizvests no hoteļa «Latam», FIB darbinieki atgriezās viņa numurā un atrada tur vēl papildus virkni priekšmetu, kuri tagad figurēja apsūdzības aktā. Daži lietiskie pierādījumi tika konfiscēti Ābela dzīvoklī studijā Fulton-strīta 252._nama augšējā stāvā laikā, kad tur tāpat bez Ābela un pieaicināto klātbūtnes notika kratīšana.

Kas gan var galvot, ka visus šos «spiega rekvizītus» Ābela dzīvoklī slepus nav nolikuši FIB darbinieki? Un tomēr prokurors un pēc tam arī tiesa visu to pieņēma par «tiesas pierādījumiem».

Akta rezolutīvajā daļā, kas balstījās uz tik apšaubāmiem pierādījumiem un nepamatotiem apgalvojumiem, bija trīs punkti. Ābelam inkriminēja:

1) sazvērestību nolūkā nodot Padomju Krievijai atoma un militāro informāciju;

2) sazvērestību nolūkā savākt tādu informāciju;

3) sazvērestību nolūkā kā ārvalsts aģentam uzturēties Amerikas Savienoto Valstu teritorijā bez reģistrēšanās valsts departamentā.

Pirmajā punktā Ābelam draudēja nāves sods, otrajā maksimālais sods bija desmit gadi, bet trešajā — pieci gadi ieslodzījuma cietumā. Un, lai gan pirmajā un otrajā punktā nekādu konkrētu pierādījumu nebija, apsūdzība tomēr tika uzrādīta.

Tiesa nozīmēja Ābelam advokātu. Tas bija Džeimss Brits Donovans — četrdesmit gadus vecs veiksmīgs biznesmenis, ar lielām apdrošināšanas sabiedrībām saistītas advokātu firmas līdzīpašnieks. Otrā pasaules kara laikā gados pavisam jaunais Džeimss Donovans bija tagadējās Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) priekšgājējas, ASV vēsturē pirmās lielākās centrālās izlūkošanas organizācijas — Stratēģisko dienestu pārvaldes galvenais juriskonsults. Bet vācu kara noziedznieku prāvā Nirnbergā Donovans piedalījās kā ASV galvenā apsūdzētāja_palīgs.

Pirmie iespaidi par Ābelu, ko Donovans ierakstījis savā dienasgrāmatā, skanēja diezgan sausi. Tie aprobežojās tikai ar to, ka tas ir ikdienišķa izskata cilvēks, kas atgādina skolotāju. Tomēr jau tad viņš pievērsa uzmanību «nevainojamajai angļu valodai ar akcentu, kas raksturīgs augstāko šķiru anglim, kurš vairākus gadus nodzīvojis Bruk-linā». Taču, jo tuvāk Donovans ar Ābelu iepazinās, jo lielāku cieņu juta pret savu aizstāvāmo.

Drīz vien dienasgrāmatā parādījās jauni ieraksti:

«Viņš brīvi runā angliski un lieliski orientējas amerikāņu idiomātiskajos izteicienos ... Prot vēl piecas valodas, ieguvis inženiera elektroniķa specialitāti, pazīst ķīmiju un kodolfiziku, ir mūziķis un gleznotājs, matemātiķis un kriptogrāfs.»

Un tālāk: «Rūdolfs ir inteliģents cilvēks un džentlmenis ar labu humora izjūtu. Viens otra sabiedrībā mēs jutāmies arvien labāk, un

es viņā atradu interesantu personību. Kā cilvēku viņu vienkārši nevarēja nemīlēt.»

Ābels zināja par Donovana kādreizējo darbu Stratēģisko dienestu pārvaldē, un tas noteica viņu attiecības. No vienas puses, lai aizstāvība būtu sekmīga, bija nepieciešams, lai Ābels būtu vaļsirdīgs pret savu advokātu, taču nedrīkstēja aizmirst arī piesardzību, lai kaut kādā veidā nekaitētu Dzimtenes interesēm. «Vaļsirdība apvienojumā ar piesardzību bija nepieciešama,» Donovans raksta, «un mēs abi bijām gan vaļsirdīgi, gan tajā pašā laikā piesardzīgi.»

— Sakiet, Rūdolf, kāds ir jūsu īstais uzvārds? — reiz, it kā starp citu Donovans vaicāja.

— Vai tas jums nepieciešams aizstāvībai? — mazliet padomājis, Ābels atvaicāja.

— Nē.

— Tad labāk parunāsim par kaut ko, kas vairāk attiecas uz lietu.

Citu reizi Donovans jautāja Ābelam par viņa pagātni un par viņa nacionalitāti.

— Visīstākais gruzīns, — Ābels smaidīdams atbildēja. Un ar acīm redzamu gandarījumu piebilda, ka ebreji bieži vien uzskata viņu par ebreju, vācieši — par vācieti, bet poļi — par poli.

«Nebija vajadzības atgādināt to, ka Bruk-linā viņu uzskatīja par bruklinieti,» Donovans piezīmē.

Ābels visu laiku bija pati uzmanība (ieradums, kas izstrādājies, trīsdesmit gadus darbojoties izlūkdienestā). Donovans to saprata

un neapvainojās, ja uz nekautrīgiem jautājumiem nesaņēma atbildi.

Kritiski aplūkojis Ābela izskatu, Donovans nolēma, ka viņam vajadzīgs jauns apģērbs. Viņš pierakstīja izmērus un vaicāja:

— Kādu uzvalku jūs gribētu?

— Atstāju to jūsu zināšanā, — Ābels atbildēja un tad smaidīdams piebilda: — Varbūt man jāizskatās tā, it kā es būtu jurists no Volstrīta? Manis pēc nopērciet man pelēku flaneļa uzvalku ar vesti.

Donovans bija pārsteigts. Viņš tiešām bija domājis, ka uzvalkam jābūt apmēram tādam. Taču pēc tam Donovans pārdomāja un iegādājās Ābelam tumši pelēku uzvalku un atturīgu kaklasaiti ar svītriņām. Tagad Ābels izskatījās pēc bankas ierēdņa «no sīku aizdevumu nodaļas».

Iepazinušies ar savu aizstāvāmo un apsprieduši ar viņu — pagaidām, protams, vispārējās līnijās — aizstāvības rīcības virzienu, Donovans un viņa palīgi, jaunie juristi Arnolds Freimens un Tomass Debevoiss. sēdās pie apsūdzības akta un iepriekšējās izmeklēšanas materiālu_studēšanas. Viņi nāca pie secinājuma, ka Ābela un visu viņa mantu arests hotelī «Latam», bez šaubām, noticis, pārkāpjot ASV konstitūciju. Bet, ja tā, tad nekādi hotelī vai Ābela studijā Fultonstrītā iegūtie lietiskie pierādījumi nevar figurēt kriminālprocesā. Ābela apsūdzībai, kas bija būvēta uz «nomelnojošiem pierādījumiem», pēc viņu domām, vajadzēja sabrukt.

Bija pārkāpts ASV konstitūcijas Ceturtais labojums, kas pasludināja pilsoņu personības,

dzīvokļa, dokumentu un mantas aizsardzību pret nepamatotām kratīšanām un arestiem, bet šī labojuma pārkāpšanas jēga bija tā, ka Ābels tika arestēts bez likumā paredzētā kārtībā noformēta arestēšanas ordera, bet kratīšanas un mantas izņemšanas ordera vispār nebija. Šie fakti, kā raksta Donovans, «ir klasisks tā stāvokļa piemērs, kuru vajadzēja likvidēt mūsu konstitūcijas Ceturtajam labojumam»^

Jā, Ābelam tika uzrādīts imigrācijas dienesta izrakstīts arestēšanas orderis. Taču tāds orderis, kas attiecas tikai uz lietām par to noteikumu pārkāpšanu, kuri nosaka ārzemnieku iebraukšanu un dzīvošanu valstī, ir iekšējs, resora administratīvs dokuments; uz personām, kas apsūdzētas citos kriminālnoziegumos, tas netiek attiecināts un krimināltiesai ir nederīgs.

Balstoties uz šo likuma pārkāpumu, aizstāvība arī nolēma veidot savu taktiku.

PRĀVAS SAGATAVOŠANA

Lielā žūrija^2 apstiprināja apsūdzības aktu, ļ un tagad Ābela lieta nonāca astoņdesmit gadus vecā, slaidā un pēc saviem gadiem neparasti izveicīgā večuka tiesneša Baiersa «dro- | šajās» rokās. Tas bija tas pats vecais tumsonības kalps Baierss, kas savā laikā kļuva «slavens» ar priekšlikumu visiem ārzemniekiem, kuri pastāvīgi dzīvo Amerikas Savie-

notajās Valstīs un atsakās pieņemt amerikāņu pilsonību, ietetovēt uz rokas zīmogu. Baierss uzskatīja, ka šis pasākums atvieglos varas iestādēm ārzemnieku novērošanu un neprasīs lielus izdevumus. Pēc Donovana liecības, Baierss vispār bija pazīstams kā «ultra-konservatīvu uzskatu» cilvēks. Tiesas sekretārs par viņu sacīja: «Tas bez svārstīšanās parakstīs nāves spriedumu.»

Tie, no kā tas bija atkarīgs, zināja, ko iecelt par tiesnesi lietā «ASV valdība pret Ābelu».

1957. gada 16. septembrī tiesa apsprieda jautājumu par lietas izskatīšanas datumu. Aizstāvība lūdza dot tai mēnesi laika, lai varētu sagatavoties prāvai.

— Advokāti vienmēr lūdz papildu laiku, — Baierss asi atbildēja un nolika lietas izskatīšanu pēc desmit dienām, uz 26. septembri. Tāda steiga, kā vēlāk noskaidrojās, bija izskaidrojama ar to, ka apsūdzības galvenais liecinieks Heihanens stipri dzēra un mēģināja atteikties no sava solījuma liecināt pret Ābelu. Bet bez viņa liecības apsūdzībai būtu pavisam grūti (ja ne neiespējami) pierādīt Ābelam inkriminēto noziegumu sastāvu.

Ābela izturēšanos prāvas sagatavošanas laikā raksturo šāda epizode.

Aizstāvības sagatavotajā dokumentā par kratīšanas un aresta apstākļiem noslēguma daļā bija teikts: «Ja brīvā pasaule nebūs uzticīga pati savam morāles kodeksam, tad nepaliks tāda sabiedrība, pēc kuras alktu citi cilvēki.»

Šajā sakarībā starp Ābelu un Donovanu notika domu apmaiņa.

— Tas skan pārāk emocionāli, — Ābels sacīja un piebilda: — Man šķiet, tik emocionālam aicinājumam nevar būt būtiskas nozīmes šāda veida juridiskā lietā.

— Rūdolf, — Donovans iebilda, — jums ir laimējies: jūs nenodarbojaties ar juridisko praksi Savienotajās Valstīs. Ja jūs domājat, ka, balstoties uz tādām idejām, var efektīvi vest lietu tiesā, tad jums nekad neizdosies nopelnīt ne dolāru.

«Viņam tas šķita visai amizanti,» Donovans piezīmē.

_ Taču Donovans vienkārši nesaprata to, ka Ābels gribēja šo rindkopu svītrot politisku apsvērumu dēj, jo negribēja, lai viņa lieta tiktu izmantota kā iemesls tā saucamās «brīvās pasaules» propagandas lozungiem. Atcerēdamies, ka viņam ir darīšana ar buržuāzijas advokātu, Ābels nevarēja ar viņu par to runāt tieši un mēģināja izmantot juridiskus argumentus.

Starp citu, lietas turpmākā_gaita parādīja, ka Donovans labāk nekā Ābels novērtēja «emocionālo» faktoru nozīmi amerikāņu tiesvedībā. Zvērinātie, kā mēs redzēsim, iznesa savu verdiktu, drīzāk pamatodamies uz gluži emocionāliem iespaidiem nekā uz juridiskiem pierādījumiem. Turpretim Ābelam šajā strīdā, bez šaubām, bija taisnība tajā ziņā, ka amerikāņu tiesnešiem, kā izrādījās, bija pilnīgi vienaldzīga gan «brīvā pasaule», gan «pašu morāles kodekss», ja runa gāja par izrēķināšanos ar viņu rokās nokļuvušo padomju izlūku.

Tajā pašā dienā prokurors Tompkinss Dono-

vanam sacīja, ka tieslietu mļnistrijā «nav vienoti uzskati» attiecībā uz Ābelam piespriežamo soda mēru, kuru jāpieprasa apsūdzībai. «Vieni uzskata, ka valdības intereses gūs vairāk, ja Ābelam tiks piespriests mūža ieslodzījums cietumā: šajā gadījumā paliek cerība uz to, ka kādu dienu viņš sāks runāt. Citi ir dziļi pārliecināti, ka apsūdzībai jāprasa nāves spriedums, — ne tikai, lai iebiedētu citus padomju izlūkus, bet rēķinoties arī ar to, ka Ābels, ja viņa priekšā būs elektriskais krēsls, var neizturēt spēcīgo nervu sasprindzinājumu un sāks runāt.»

Saruna ar Tompkinsu Donovanu satrauca. Ne jau tādēļ, ka viņam būtu ļoti žēl Ābela, lai gan, spriežot pēc viņa atsauksmēm par savu aizstāvamo, iespējams, bija arī tas, bet Ābela sodīšana ar nāvi, pēc Donovana domām, neatbilda ASV interesēm un nozīmēja pilnīgu aizstāvības izgāšanos. Bet tas jau tieši skāra arī paša Donovana intereses, viņa, izcila jurista un advokāta, prestižu.

Donovans Tompkinsam ieteica, lai tieslietu ministrija, pirms izlemj jautājumu, kādu soda mēru rekomendēt tiesai, konsultējas ar valsts departamentu un Centrālo izlūkošanas pārvaldi.

Prāvas sagatavošanas un norises laikā Ābels tika turēts federālajā cietumā Vest-strītā.

Ar savu vīrišķību viņš drīz vien iekaroja ieslodzīto simpātijas. Lai gan Ābels bija ieslodzīts vieninieku kamerā, viņam tomēr izdevās saņemt no tiem juridiska rakstura padomus. Ieslodzītie nodeva Ābelam precīzus

izvilkumus no lietām, kuras varētu būt par precedentu viņa lietā, un izteica gatavību bez atlīdzības nodrošināt viņam «cietuma jurista» konsultāciju.

Pa to laiku gatavošanās prāvai norisa pilnā sparā.

20. septembrī aizstāvība saņēma apsūdzības liecinieku sarakstu. No sarakstā esošajiem 69 cilvēkiem 32 bija Federālā izmeklēšanas biroja darbinieki.

Protams, sešās dienās, kas bija palikušas līdz prāvas sākumam, nebija iespējams sīki iepazīties ar visiem lieciniekiem, taču atļauju tikties un iepriekš aprunāties ar Heihanenu aizstāvība tomēr panāca. Tomēr neko būtisku šī tikšanās nedeva. Istaba, kurā advokāti tikās ar Heihanenu, bija pilna ar FIB darbiniekiem, kuri nenolaida no viņa acis. Atbildes bija iepriekš rūpīgi pārdomātas. Bailīgi lūkodamies uz apkārt esošajiem FIB darbiniekiem, Heihanens uz visiem advokātu jautājumiem sniedza atbildi gluži kā iekaltu uzdevumu: «Pirms tiesas es ar jums nerunāšu,» — vai: «Kādēļ gan jums šo jautājumu neuzdot Markam^3. Viņš par mani zina visu.» Heihanenam trīcēja rokas, un viss viņa izskats bija gaužām nožēlojams.

Skatīdamies uz viņu, Donovans atcerējās nodevējus, kurus viņam bija nācies redzēt kara laikā, strādājot izlūkdienestā. Dzeršana, garīgs sabrukums un pašnāvība viņu vidū bija bieža parādība. Acīm redzot, arī Heiha-

nens tagad izjuta, ka nodevēja dzīve kļūst par elli.

Ņemot vērā tiesneša iepriekšējo lēmumu, ar prokurora piekrišanu prāvas sākums tika pārcelts uz 3. oktobri.

Tiesas zāle bija pārpildīta. Pie durvīm stāvēja gara rinda ziņkārīgo. Pārlieku centīgie apsargi pārmeklēja apmeklētājus, it kā domādami, ka te nebūs vis tiesas sēde, bet kauja.

Tiesa savu darbu sāka, izskatīdama aizstāvības lūgumu, lai lietai tiktu pievienoti Ābela pretprasības materiāli par visu to lietisko pierādījumu izņemšanu no lietas, kas atrasti viņam piederošajā mantā, uz kuru uzlikts arests.

Tā kā mantas arests bija uzlikts Manhetenā, tad arī civilprasība sākumā tika celta Ņujorkas Dienvidu apgabala tiesā (atgādināsim, ka Ābela krimināllieta atradās Austrumu apgabala tiesas lietvedībā).

Tā bija civilprasība, kuru, pēc aizstāvības ieceres, vajadzēja izskatīt neatkarīgi no krimināllietas. Prasības pamatā bija tas pats jautājums par likumā noteikto kratīšanas un aresta noteikumu pārkāpšanu. Šķita, ka pierādīt tādu pārkāpumu nebūs nekādas grūtības, un aizstāvība cerēja — ja izdotos šo prasību vinnēt — izvairīties arī no Ābela krimi-nālprāvas.

Tomēr, kā jau varēja sagaidīt, šis drīzāk naivais nekā gudrais «gājiens» izgāzās. Amerikāņu justīcija nebūt nedomāja izlaist Ābelu no savām ķetnām. Dienvidu apgabala tiesa (tiesnesis Silvestrs Dž. Raiens) atzina par

pareizu aizstāvības lūgumu par to, lai jautājumu par aresta uzlikšanu Ābela mantai izskatītu civilprasības kārtībā, atsevišķi no krimināllietas. Taču, «ņemdams vērā visus apstākļus», Raiens noraidīja lūgumu par šīs prasības izskatīšanu Dienvidu apgabalā un atļāva to atkal ierosināt Austrumu apgabala tiesā. Taču laika tam vairs nebija, un aizstāvībai tagad neatlika nekas cits, kā lūgt tiesnesi Baiersu pievienot krimināllietai visus šīs prasības dokumentus.

Pierādīdama Ābela kratīšanas un arestēšanas nelikumību, aizstāvība norādīja, ka Federālajam izmeklēšanas birojam no paša sākuma bijis zināms, kas ir Ābels, un ka imigrācijas dienests ar savu rīcību vienkārši maskējis Federālo izmeklēšanas biroju. Ābels tika turēts imigrācijas nometnē visu to laiku, .kamēr FIB mēģināja viņu pierunāt «sadarboties» ar amerikāņu pretizlūkošanu. Ja šis mēģinājums būtu izdevies, tad nebūtu arī nekādas prāvas.

Donovans te neredzēja nekādu likuma pārkāpumu un uzskatīja, ka tāda rīcība pilnīgi atbilst «ASV nacionālajām interesēm» un ietilpst pretizlūkošanas kompetencē. Taču, tā kā vervēšana neizdevās, tad lietu vajadzēja izbeigt administratīvā ceļā (piemēram, izraidīt Ābelu no Savienotajām Valstīm kā nevēlamu ārzemnieku), nevis ar atpakaļejošu datumu noformēt kriminālā kārtībā.

— Tieslietu ministrijai, — Donovans sacīja, — 21._ jūnijā izvirzījās alternatīva: vai nu arestēt Ābelu kā kriminālnoziedznieku un nodot tiesai, vai kā ārzemnieku, kas pārkāpis

noteikumus par iebraukšanu un uzturēšanos Amerikas Savienotajās Valstīs. Izvēlējusies pēdējo variantu, tā atņēma sev tiesības saukt viņu pie kriminālatbildības, jo kratīšanā iegūtie pierādījumi netika likumīgā kārtībā noformēti.

Tiesa šo jautājumu izskatīja trīs dienas.

«Mūsu lielākās grūtības,» Donovans raksta, «bez šaubām, bija tās, ka runa nebija par parastu pilsoni, kas arestēts savā mājā. Runa bija par pulkvedi Rūdolfu Ivanoviču Ābelu. Un tomēr tiesiskais jautājums _bija absolūti vienāds — pēc konstitūcijas Ābelam bija tieši tādas pašas tiesības kā man.»

Taču tiesnesis Baierss uzskatāmi pierādīja, ka Donovana spriedumi par visu cilvēku vienlīdzību likuma priekšā Amerikas Savienoto Valstu apstākļos ir vienkārši anahronisms vai svēta vientiesība. Visu strīdu par arestu un kratīšanu viņš raksturoja kā «mazsvarīgu» un teica, ka var «ar to tikt galā ļoti ātri». Un tika galā. Kaut arī tiesas nopratinātie liecinieki — FIB un imigrācijas dienesta darbinieki — pilnīgi apstiprināja aresta un kratīšanas apstākļus, Baierss noraidīja aizstāvības lūgumu, motivēdams savu lēmumu ar to, ka tieslietu ministrijai «pirmām kārtām jāievēro Savienoto Valstu intereses» un ka viņš neredzot nopietnu iemeslu, kāpēc divas Savienoto Valstu oficiālas iestādes nevarētu tamlīdzīgā lietā sadarboties.

Pieņemdams tādu lēmumu, Baierss, pirmkārt, pretstatīja amerikāņu likumu «ASV interesēm», otrkārt, veikli izvairījās no jautājuma izlemšanas pēc būtības — vai pret

Ābelu izvirzītie pierādījumi iegūti likumīgi vai nelikumīgi. Aizstāvība taču arī nemaz nedomāja iebilst pret divu valsts iestāžu sadarbību, bet apgalvoja tikai to, ka šai sadarbībai jānoris likuma ietvaros.

Tiesas lēmums, pēc Donovana domām, katrā gadījumā bija «vienkāršs un skaidrs», kaut arī aizstāvība to uzskatīja par nepareizu no pastāvošā likuma viedokļa. Pabeidzis aizstāvības lūguma izskatīšanu, tiesnesis Baierss ķērās pie zvērināto piesēdētāju izraudzīšanas.

Uz tiesu uzaicinātie zvērināto piesēdētāju kandidātu vidū veltīgi būtu meklēt kaut vai vienu strādnieku vai progresīvi noskaņotu inteliģentu. No buržuāziskās jurisdikcijas viedokļa tie visi bija pilnīgi «lojāli» cilvēki: lieli un sīki biznesmeņi, pilnīgi no saimniekiem atkarīgi klerki, dievbijīgas mājsaimnieces.

Neraugoties uz aizstāvības izteikto noraidījumu, tiesnesis Baierss zvērināto skaitā atstāja sievieti, kuras svaine strādāja Federālajā izmeklēšanas birojā, kā arī jūras kara flotes kalpotāju un kādu Katrīni Maktagu^4, kuras vīrs bija jūras kara bāzes ārsts. Viņu atstāšana zvērināto piesēdētāju skaitā bija ļoti nevēlama, jo Ābelu apsūdzēja spiegošanā pret Amerikas Savienoto Valstu bruņotajiem spēkiem un jūras kara floti.

Nākamajā dienā tiesa pabeidza zvērināto izraudzīšanu un tiesnesis Baierss, atlicis Ābela

In tas noklausīšanos līdz 14. oktobrim, atlaida viņus uz mājām. Tiesnesis zvērinātos brīdināja, lai tie ne ar vienu, pat ne ar saviem ģimenes locekļiem, nerunā par lietu. Tāpat viņš izteica cerību, ka zvērinātie izvairīsies lasīt dažādus komentārus, kas par izskatāmo lietu parādīsies presē. Šie Baiersa vārdi, protams, bija vistīrākais varizejisms. Formāli viņš bija nācis pretī aizstāvības lūgumam pārcelt lietas noklausīšanos uz šo datumu. Taču aizstāvība kategoriski protestēja pret zvērināto priekšlaicīgu izraudzīšanu. Tiesneša Baiersa rīcība bija pretrunā ar visu tiesu praksi, kura ievēroja noteikumus, ka zvērinātajiem pēc viņu iecelšanas tūlīt jāiekļaujas prāvā. Katram ir skaidrs, ka šī noteikuma ievērošana ir svarīgs apstāklis, lai zvērinātie, taisot lietas spriedumu, būtu objektīvi.

Ābela lietā zvērināto iecelšanas laikam un viņu faktiskai iekļaušanai tiesas prāvā bija sevišķi svarīga nozīme. Apsūdzība informēja presi par katru savu soli. Visos žurnālos tika publicētas varas iestāžu rīcībā esošās fotogrāfijas un sīkas atskaites, kas parādīja padomju izlūka vainas «pierādījumus». Visa prese, radio, televīzija klaigāja par Ābela lietu. Tādējādi lietas izskatīšana vēl nebija sākusies, bet visi buržuāziskās propagandas līdzekļi, kas veidoja sabiedrisko domu, jau bija izteikuši savu verdiktu — «vainīgs».

Desmit dienas zvērinātie bija pakļauti nepārtrauktai «smadzeņu skalošanai» un ' dienam, ko uz viņiem izdarīja ne J ” āziskā propagandas mašīna, bet ar nieki un paziņas.

Lai labāk varētu iztēloties politisko atmosfēru, kāda bija izveidojusies ap Ābela lietu,, minēsim dažus faktus, kas liecina par to spiedienu un morālo ietekmēšanu, kādai tika pakļauts Donovans.

Donovans raksta: «Man pienāca dumjas

vēstules, atskanēja telefona zvani. Vēstuļu autori galvenokārt mani asi nosodīja, bet tikai divās trīs vēstulēs bija draudi — gadījumā, ja es aizstāvēdams krievu spiegu, «aiziešu pārāk tālu» ...

Pa telefonu zvanīja arī dažādas neģēlīgas personas. Lielākoties zvani atskanēja nakts vidū, kad mēs visi gulējām ... Reiz telefons iezvanījās ap četriem no rīta, un, pirms man izdevās atmosties no miega un attapties pakārt klausuli, es sadzirdēju neparasti «izmeklētu» necenzētu vārdu krājumu. Man ieteica vākties prom uz Krieviju.»

Donovans bija spiests lūgt telefona sabiedrību prāvas laikā pārslēgt viņa telefonu uz numuru, kas nav uzrādīts telefona grāmatā.

Daudzas juristu firmas atteica Donovana lūgumu nozīmēt viņam palīgā juristu, paziņodamas, ka neesot «pārliecinātas par to, ka mūsu firmas klienti vēlēsies, lai firma būtu saistīta ar šīs lietas aizstāvību». Pat kāds no viņa paša firmas partneriem piedraudēja Do-novanam izstāties no lietas. Bet telefona sabiedrība atteicās uzstādīt telefonu telpā, kur strādāja Donovans un viņa palīgi. Izsmieklu un indīgas piezīmes nācās uzklausīt arī Donovana sievai un bērniem.

Tas viss tika darīts pret advokātu, kas nebija uzņēmies aizstāvēt Ābelu pēc paša iniciatīvas, bet ko bija nozīmējusi tiesa. Un visi to zināja.

Kas gan šādos apstākļos līdz tiesas sākumam varēja palikt pāri no zvērināto «objektivitātes»?

Donovans, lai atvieglotu savu likteni, ieteica Ābelam atzīt sevi par vainīgu apsūdzības otrajā punktā (brīvības atņemšana līdz 10 gadiem). Tad, Donovans sacīja Ābelam, varēs cerēt, ka tiesa viņam saglabās dzīvību apsūdzības pirmajā punktā, kas bija vienīgais, kurā draudēja nāves sods.

Ābels nepieņēma šo ieteikumu. Neticēdams amerikāņu justīcijas humanitātei, viņš atgādināja Donovanam par bargo sodu, kas tika piespriests Deividam Gringlasam pēc tam, kad tas bija atzinis sevi par vainīgu, un pieminēja Juliusu un Eteli Rozenbergus. Rozen-bergi, kā zināms, tika sodīti uz elektriskā krēsla, bet Gringlass tagad velk savu nožēlojamo eksistenci cietumā: citi arestanti

spļauj viņa ēdienā.

Tāds ir gļēvuļu un nodevēju liktenis, bet Ābels nebija ne viens, ne otrs.

«Nespēju saprast, kā cilvēks, lai glābtu savu ādu, var nodot dzimteni un apkaunot savu ģimeni,» Ābels sacīja savam advokātam, runājot par FIB mēģinājumiem pierunāt viņu «sadarbotieš». Viņš paziņoja, ka nekādos apstākļos sava glābiņa labā nedarīs neko tādu, kas var kaitēt Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai.

«Es negribu,» Ābels Donovanam sacīja, «lai ari jūs darītu kaut ko, kas var mazināt tāda

cilvēka pašcieņu, kurš godīgi kalpo savai lielajai valstij.»

«Jā, tas tik ir puisis, es nodomāju.» Tā Do-novans, atgriezies no cietuma pēc tikšanās ar Ābelu, ierakstīja savā dienasgrāmatā. Lūk, ar kādu puisi bija jātiekas amerikāņu Temī-dai.

TIESA

1957. gada 14. oktobri pie Ņujorkas Austrumu apgabala federālās tiesas nama bija izlikta afiša, kas ziņoja, ka šeit tiek izskatīta lieta Nr. 45 094 «Amerikas Savienotās Valstis pret Rūdolfu Ivanoviču Ābelu».

Priekšsēdētājs: Mortimers V. Baierss, federālais apgabaltiesnesis.

Puses:

Apsūdzība: Viljams F. Tompkins, ģenerālprokurora palīgs, Vašingtona;

Korneliuss V. Vikershems, Ņujorkas Austrumu apgabala federālais prokurors; Kevins T. Maroneijs, En-tonijs R. Palermo, Džeims T. Fezerstons — tieslietu ministrijas prokurori.

Aizstāvība: Džeims B. Donovans, Bruklina, Ņujorka.

Palīgi: Arnolds G. Frei-mens, Ņujorka; Tomass M. Debevoiss II, Vudstoka, Vermontas štats.

tāfad uzturēt apsūdzību pret Ābelu Ameri-Kas Savienotās Valstis sūtīja piecus savus prokurorus.

Viņi ieradās pilnā kaujas gatavībā. «Čet-trus mēnejus tieslietu ministrija nopietni ga-tavojas Ābela tiesāšanai. Tagad ministrijai tā bija vissvarīgākā no visām krimināllietām. K.ilrs potenciālais liecinieks tika vairākkārt nopratināts, iztaujāts un pakļauts izmeklētāju jautājumu krustugunīm, tādējādi noskaidrojot stiprās un vājās puses viņu iespē-I<imajās liecībās. Eksperti analizēja katru dokumentu. Pamatīgi tika pārdomāta taktika, kuru vajadzēja realizēt tiesā. Tika sastādīti attiecīgi plāni un nomainīti ar labākiem; kā par lietas būtību, tā arī procedūras jautājumos tika izstrādāti juridiski memorandi,» tā Donovans apraksta apsūdzības gatavošanos prāvai. Viņš konstatēja, ka aizstāvībai, protams, nebija iespējams tikpat labi sagatavoties lietas izskatīšanai. «Tādu materiālu savākšanai dažos tiesību jautājumos, kādus gribētu iegūt jebkura solīda advokātu firma, mums nebija laika,» Donovans grūtsirdīgi konstatēja. Turklāt aizstāvības lūgumu par dokumentu izsniegšanu tiesnesis Baierss vai nu pilnīgi noraidīja, vai arī atļāva iesniegt visminimālāko skaitu.

Tādos nelabvēlīgos apstākļos sākās prāva.

Zālē bija jūtams sasprindzinājums. Pie durvīm un pašā zālē atradās tiesu izpildītāji, kas bija izvietojušies tā, lai varētu novērot publiku. Publikas vidū sēdēja FIB darbinieku delegācija. Pie durvīm drūzmējās skatītāji, kas bija palikuši bez sēdvietām.

33

3 1968

Ieveda Ābelu. Viņš ieņēma savu vietu aiz aizstāvjiem un palūkojās apkārt: uz paaugstinājuma lielā ādas krēslā ar augstu atzveltni svinīgi sēdēja Baierss — cilvēks, kura rokās tagad atradās viņa dzīvība. No tiesneša pa labi grozāmajos krēslos ar elkoņu balstiem un apaļām atzveltnēm sēdēja zvērinātie. Pa kreisi, iepretim zvērinātajiem, bija vietas preses pārstāvjiem. Tās bija aizņemtas līdz pēdējai iespējai. Bez Ņujorkas laikrakstu, radio un televīzijas korespondentiem te varēja redzēt arī ārzemju žurnālistus.

Visi logi zāles labajā pusē bija atvērti. Daļēji tos sedza izbalojuši dzelteni brūngani aizkari. Varēja dzirdēt autobusu rūkoņu un šņācienus. Te bija to galapunkts.

Pēc nepieciešamo procesuālo formalitāšu nokārtošanas vārdu ievadrunai deva prokuroram Tompkinsam. Tas bija četrdesmit četrus gadus vecs kalsnējs vīrietis ar tumšiem matiem. Viņš bija izpelnījies ievērību ar to, ka bija panācis vairāk nekā simt notiesājošus spriedumus lietās, kurās piedalījās viņa vadītā ASV tieslietu ministrijas Iekšējās drošības pārvalde.

Gludi skūtais un možais Ābels, ģērbies speciāli prāvai pirktajā jaunajā uzvalkā, uzmanīgi klausījās prokurora vārdos. Viņa seja bija nosvērta, poza mierīga. Tikai brīžiem viņš izdarīja kaut kādas piezīmes savā bloknotā. Ābela izskats parasti atgādināja atturīgu skolotāju, taču pašreiz Donovanam likās, ka viņš savā priekšā redz baņķieri, kas piedalās lietišķā apspriedē.

Austrumu apgabala federālās tiesas ēka ar gotiskajiem tornīšiem atgādināja senlaicīgu cietoksni. Ēkas logi bija vērsti pret namu Nr. 252 Fultonstrītā,_kur līdz arestam bija dzīvojis un strādājis Ābels. Viņa vienkāršā — mākslinieka studija viņam labi noderēja, jo atradās trūcīgajā Bruklinhaitsas rajonā, kur ilgus gadus klusi un noslēgti dzīvoja mākslinieki, rakstnieki un dzejnieki.

Apsūdzība atzīmēja, ka padomju izlūks rīkojies «ārkārtīgi nekaunīgi». Viņš iekārtojies tieši pretī to iestāžu štāba mītnei, kas nodrošina likumības ievērošanu Bruklinā un Long-ailendā. Turpat kaimiņos atradās arī vietējais policijas iecirknis.

Tagad, protams, var strīdēties: pareizi vai nepareizi rīkojies Ābels, izraudzīdamies sev tādus kaimiņus. Taču fakts paliek fakts — četrus gadus viņš sekmīgi un mierīgi strādāja Bruklinas policijas un «visu to iestāžu paspārnē, kas šajā apgabalā nodrošina likumības ievērošanu». Visi apkārtējie iedzīvotāji viņā redzēja tikai vienkāršo mākslinieku Emīlu Goldfusu, un tiem nebija ne mazāko« aizdomu, ka patiesībā viņš nemaz nav tas, par ko uzdodas.

Donovans studiju uzskatīja par Ābela «lielisku aizsegu», bet apsūdzība to skaļi dēvēja par Ābela operatīvo «štāba mītni». Tādēļ arī viņu tiesāja Bruklinā, kur atradās šis «štābs», nevis Manhetenā, kur viņš tika arestēts.

Tompkinss turpināja savu ievadrunu. Četrdesmit minūtes viņš runāja par lietas īpašo nozīmi («ja ņem vērā, ka tas viss noticis mūsu vēstures kritiskā posmā») un izklāstīja apsūdzības akta saturu, apsolīdams visu apstiprināt ar tiešiem un netiešiem pierādījumiem.

«Mēs pierādīsim,» Tompkinss izsaucās, «ka tiesājamais — Padomju valsts drošības dienesta pulkvedis — kopā ar citiem augstu stāvošiem krievu ierēdņiem iedarbināja ārkārtīgi sarežģīto padomju izlūkošanas aparātu, mēģinot iegūt vissvarīgākos mūsu noslēpumus — noslēpumus, kuriem ir milzīga nozīme kā mūsu valstij, tā arī visai brīvajai pasaulei kopumā.»

Ak vai! Kā mēs redzēsim no tiesas izmeklēšanas materiāliem, Tompkinss tā arī to nepierādīja, kaut gan panāca Ābela notiesāšanu. Taču notiesāt un pierādīt ne vienmēr ir viens un tas pats.

Acīm redzot, saprazdams galvenā apsūdzības liecinieka Heihanena pozīcijas vājumu, Tompkinss jau iepriekš mēģināja ietekmēt vērtējumu, kādu zvērinātie dotu viņa liecībām.

«Pamatojoties uz parasto praksi,» viņš sacīja, «es droši varu jums sacīt, ka aizstāvība apstrīdēs šī liecinieka liecības. Un tomēr, kā man šķiet, jums jāatceras sekojošais: šis līdzdalībnieks atteicies no piedalīšanās sazvērestībā. Viņš ir izbeidzis vecos grēkus un runā patiesību.»

Lai kompensētu savas argumentācijas vājumu, prokurors sevišķu uzmanību veltīja lietiskajiem pierādījumiem, kas bija atrasti pie Ābela kratīšanas laikā. Viņš nejuta riebumu pret tādiem juridiski apšaubāmiem pierādījumiem kā Federālā izmeklēšanas biroja «pārtvertā» radiogramma, kas jau pēc Ābela aresta viņam it kā sūtīta no Maskavas. Taču nebija nekādu pierādījumu, ka radio-gramma domāta tieši Ābelam. Vēl vairāk — sakaru nosacījumi, kādos tika pieņemta «pārtvertā» radiogramma, nesakrita ar tiem nosacījumiem, kādi bija Ābelam (cits aicinājuma signāls).

Darbā tika laista arī it kā Ābela rakstīta vēstule Heihanenam, kuru «atrada» Prospekta parkā iemūrētā slēptuvē, ko Federālajam izmeklēšanas birojam bija uzrādījis šis provokators. Uz tiesu ataicinātais eksperts liecināja, ka šī vēstule rakstīta ar Ābelam piederošo rakstāmmašīnu.

Tompkinss to nosauca par «vienu no vissvarīgākajiem pierādījumiem lietā».

Tikai viena bēda: vēstule tika «atrasta»

ilgāku laiku pēc Ābela aresta, kad viņa rakstāmmašīna bija pilnīgā FIB rīcībā. Ar to varēja uzrakstīt jebkuru vēstuli un iemūrēt jebkurā vietā. Var ticēt ekspertam, ka tā rakstīta ar Ābelam piederošo rakstāmmašīnu, taču nekādi pierādījumi, ka to rakstījis pats Abels un ka tā tiešām domāta Heihanenam, netika iesniegti.

Lietisko pierādījumu skaitā figurēja arī karte, kas tiešām aresta laikā tika Ābelam konfiscēta. Tajā bija atzīmes, kuras apsūdzība traktēja kā «ĀSV aizsardzības rajonus». Patiesībā tā bija visparastākā tūristu karte, kurai nebija nekādas militāras nozīmes. Abels tajā vienkārši atzīmēja vietas, kur bija bijis, un viņam pat prātā nenāca, ka dažās no tām ir militāri objekti.

Bet gluži nekādā sakara ar Ābelu nebija monētai ar tukšo vidu, kuru pirms četriem gadiem bija atradis avīžu zēns. Starp citur jāsaka, ka tiesa tai veltīja diezgan daudz laika.

Jebkuram juristam ir pilnīgi skaidrs, cik tamlīdzīgi «pierādījumi» ir nedroši, taču uz nepieredzējušajiem zvērinātajiem tie atstāj spēcīgu iespaidu. Ne jau velti viens no viņiem pēc prāvas paziņoja: «Te tika uzrādīti ļoti daudzi pierādījumi, un FIB materiāli izskatījās iespaidīgi.»

Pieredzējušais jurists Tompkinss, bez šaubām, zināja un saprata, kādu iespaidu uz zvērinātajiem atstāj apsūdzības iesniegtie lietiskie pierādījumi. Viņš apgalvoja, ka ir «pārliecināts par to, ka apsūdzība pierādījusi savas pozīcijas patiesīgumu ne tikai bez saprātīgām, nepieciešamām šaubām, bet vispār bez jebkādām šaubām».

Aizsteidzoties notikumiem priekšā, pateiksim, ka aizstāvība vairākkārt protestēja pret tāda veida pierādījumu izmantošanu, taču tiesnesis Baierss vienmēr šos protestus noraidīja, paziņodams, ka «zvērinātie pateiks, vai šim materiālam ir kāda nozīme kā pierādījumam».

Savā divdesmit minūšu ilgajā ievadrunā (tās sagatavošanai tika patērētas desmit stundas) Ābela aizstāvis Donovans centās zvērinātajiem iedvest, ka, pieņemot savu verdiktu, viņi nedrīkst vadīties no savām attieksmēm pret PSRS vai pret komunismu, bet tikai atbildēt uz jautājumu — vai neapgāžami pierā

dīta Ābela vaina konkrētos, viņam uzrādītos «noziegumos»[5].

Donovans sacīja, ka Ābela lieta ir ne tikai ckstraordināra, tā ir unikāla. Pirmo reizi amerikāņu vēsturē ārzemju izlūkam, kas strādā tādas valsts labā, ar kuru Amerikas Savienotajām valstīm formāli ir miera attiecības, draud nāves sods.

Donovans lūdza zvērinātos atcerēties, ka apsūdzības galvenais trumpis — liecinieks Heihanens — pats izdarījis tos pašus pārkāpumus, kādus izdarījis tiesājamais, tomēr pagaidām ne par vienu no tiem nav saukts pie kriminālatbildības. Viņam, tāpat kā Ābelam, draud nāves sods, un viņa vienīgā cerība uz iecietību saistīta ar to, lai padarītu iespējami nozīmīgāku to informāciju, kādu viņš, runājot viņa vārdiem, grib nodot ASV valdībai.

Donovans aicināja zvērinātos vienmēr atcerēties, ka no tā, kā viņi izpildīs savus pienākumus, var būt atkarīga cilvēka dzīvība.

Ābels jau iepriekš atteicās no liecības.

Pēc amerikāņu likumiem tiesājamā liecība tiek pielīdzināta liecinieka liecībai, bet lieciniekam obligāti jāatbild uz visiem jautājumiem, kādus uzdod abas puses. Pilnīgi skaidrs, ja Ābels piekristu tiesā dot liecību, viņš sevi nostādītu ārkārtīgi neizdevīgos apstākļos.

Ar tepiķi pārklātajā liecinieku paaugstinājumā uzkāpa Heihanens. Viņa pratināšana turpinājās vairākas dienas, no kurām vismaz divas pagāja, pētot viņa biogrāfiju. Apsūdzība pacentās izvilkt no Heihanena visu, ko viņš tikai varēja pateikt.

Prokurors Tompkinss visu laiku uzdeva uzvedinošus jautājumus. Aizstāvība vairākkārt protestēja, taču bez rezultātiem. Tiesnesis Baierss paziņoja, ka nesaskata prokurora uzvedinošajos jautājumos neko «kaitīgu», jo tie «ekonomē laiku».

Sīki stāstīdams par izlūkošanas darba tehniku un par dažādiem faktiem, kas apstiprināja Ābela piederību pie padomju izlūkdienesta, Heihanens tomēr nevarēja pateikt neko konkrētu ne par atomu un militārās informācijas nodošanu Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai, ne par šādas informācijas vākšanu. Te «viņa apgalvojumi bija izplūduši un tos neapstiprināja precīzi noskaidroti dati — datumi, laiks, noteikta atrašanās vieta un konkrētas personas», raksta Dono-vans. Tā, piemēram, uz vienu no Donovana jautājumiem ar lūgumu precizēt notikuma laiku Heihanens atbildēja, ka tas bijis pavasarī, «jo lija lietus», taču tūlīt arī atzina, ka «tas varēja būt arī rudenī», jo rudenī «arī līst».

Tādējādi Heihanena liecība apstiprināja tikai apsūdzības akta trešo punktu (atrašanās ASV teritorijā kā ārzemju lielvalsts aģentam bez reģistrēšanās), kas draudēja maksimāli ar pieciem gadiem ieslodzījuma cietumā.

Ar lielām pūlēm Tompkinsam — Baiersam piepalīdzot — tomēr izdevās izvilkt no šī liecinieka, ka Ābela uzdevumā viņš mēģinājis iegūt informāciju, «kas attiecas uz ASV nacionālo drošību», tas ir, «militāro informāciju vai slepenu informāciju par atomieročiem». Tā bija iekalta likuma formula — neko-konkrētāku Heihanens nepateica un arī nevarēja pateikt.

Tā tas bija ar apsūdzības galveno liecinieku. Daudzie pārējie liecinieki vēl jo mazāk varēja pateikt ko konkrētu par Ābela izlūkošanas darbību. Labākajā gadījumā viņi apstiprināja atsevišķus faktus un lietiskos: pierādījumus, kas atkal liecināja par Ābela piederību pie padomju izlūkdienesta, bet ne vairāk. Liecinieki, kas personiski pazina Ābelu, vienmēr par viņu deva vispozitīvākās-atsauksmes.

Lūk, liecinieku vietā parādījās Silver-mens — mākslinieks, kas dzīvoja Ābelam kaimiņos Fultonstrītā.

Tiesnesis Baierss: Vai jūs kādreiz esat apsprieduši viņa (Ābela. — A. T.) reputāciju ar citiem cilvēkiem?

Silvermens: Jā, pavisam noteikti.

Tiesnesis Baierss: Attiecībā uz viņa patiesīgumu?

Silvermens: Jā, tas bija nevainojams.

Tiesnesis Baierss (atkārto): Nevainojams?

Silvermens: Jā.

Donovans: Vai kādreiz nedzirdējāt par tiesājamo kaut ko sliktu?

Silvermens: Nē.

Tiesnesis Baierss: Un šīs sarunas bija par cilvēku, kuru sauca par Goldfusu?

Silvermens: Jā.

Lai izprastu apsūdzības tupmāko pozīciju un tiesas spriedumu, zināmu interesi izraisa

tikai liecinieks Roudss. Mēs jau minējām par Heihanena liecību, ka Ābels viņam uzdevis sameklēt Roudsu. Bet Roudsam bija brālis, kurš it kā strādāja par inženieri atomrūpnīcā kaut kur Džordžijas štatā. Lūk, ja nu izdotos sameklēt Roudsu, turklāt vēl, ja izdotos ar Roudsa palīdzību piesaistīt viņa brāli sadarboties ar padomju izlūkdienestu, tad iznāktu atomspiegošana. Pie šī diedziņa tad arī apsūdzība pieķērās.

Tomēr, kā mēs jau zinām, Heihanens Roudsu neatrada, un tādēļ visi šie daudzie «ja nu» vienkārši palika karājamies gaisā.

Lūk, kāds izskatās izvilkums no stenogrā-fiskā pieraksta par to, kā Donovans nopratina Roudsu.

Norādīdams uz Ābelu, Donovans Roudsam vaicāja, vai viņš jebkad agrāk ir redzējis šo cilvēku. Roudss stingri atbildēja: «Nē, ser.» Tikpat stingrs un kategorisks «nē» sekoja uz jautājumiem par Heihanenu un citām apsūdzības aktā minētajām personām.

— Vai kāds Padomju Krievijas pārstāvis ir bijis saistīts personiski ar jums Savienotajās Valstīs?

— Nē, cik es zinu, nē, ser.

— Vai jūs esat kādam no krieviem, kas atradies Savienotajās Valstīs, nodevis ziņas par ASV nacionālo aizsardzību?

— Nē, ser.

— Vai esat kaut kad Savienotajās Valstīs saņēmis tamlīdzīga rakstura ziņas, lai tās nodotu kādam no krieviem?

— Nē, ser.

Donovans (pievērsdamies tiesnesim): Jūsu godība, es iedrošinos atjaunot savu lūgumu par to, lai izslēgtu visas šā cilvēka liecības.

Tiesnesis Baierss: Lēmums paliek spēkā.[6]

Roudsa skaidrās un kategoriskās atbildes neatstāja šaubas par to, ka viņam nav nekāda sakara ar Ābela lietu. Un tomēr, kā mēs vēlāk redzēsim, tieši uz Roudsu prokurors balstīja savus pierādījumus par Ābela vainī-gumu visnopietnākajās viņam uzrādītajās apsūdzībās.

No pēdējā vārda Ābels atteicās. Kam viņam tas bija vajadzīgs? Lūgt saudzību viņš nedomāja, ko nožēlot nebija, bet pārējo bija pateikusi aizstāvība.

Pēc desmit dienu ilgas lietas izskatīšanas, 1957. gada 24. oktobrī, sākās pušu debates.

Pirmais ar noslēguma runu uzstājās aizstāvis. Mums, padomju cilvēkiem, tas var likties neparasti, taču tādi ir amerikāņu tiesu procedūras noteikumi.

Savas runas sagatavošanai Donovans izmantoja piezīmes, kuras Ābels bija izdarījis prāvas laikā. «Cauri visām Ābela piezīmēm,» Donovans rakstīja, «vijās doma par to, ka prāvas gaitā tiesai netika iesniegti nekādi pierādījumi, kas apstiprinātu faktu par militārās nozīmes informācijas iegūšanu un nodošanu. Tas viss eksistē tikai kā neapstiprinājies pieņēmums, nevis kā pierādījums.»

Ābels izsmēja pozīciju, kādu bija ieņēmusi apsūdzība, kas Roudsa personā saskatīja

vērtīgu potenciālu aģentu. Viņš sacīja, ka tamlīdzīgam apgalvojumam ir hipotētisks raksturs un tas «vienādi var attiekties uz jebkuru cilvēku, piemēram, uz FIB priekšnieku Hū-veru vai — vēl pamatotāk — uz aizsardzības-ministru».

Pierādījumu, kā mēs redzējām, tiešām nebija. Tādēļ Donovans, kurš tagad bija piecēlies no savas vietas un piegājis tuvāk zvērinātajiem, ar to arī sāka savu runu.

Vairākkārt Donovans aicināja zvērinātos neaizmirst «veselo saprātu».

«Pirmkārt,» viņš sacīja, «kādas apsūdzības tika izvirzītas?

Pirmā apsūdzība, īsi sakot, reducējas uz apsūdzību sazvērestībā nolūkā nodot informāciju par nacionālās aizsardzības un atomenerģijas jautājumiem.

Tāpēc arī es jums uzdodu jautājumu un uzdošu to atkal un atkal lietas izskatīšanas gaitā: kādi pierādījumi jums šajā punktā tika iesniegti?

Kad mēs ķērāmies pie lietas izskatīšanas,» advokāts turpināja, «mēs, bez šaubām, gaidījām pierādījumus, kas liecinātu par to, ka šis cilvēks ieguvis svarīgus militārus noslēpumus, atoma noslēpumus.

Es jums vaicāju, atcerēdamies to, kas te notika pēdējās divās nedēļās, — kādi pierādījumi, kas liecinātu par tamlīdzīgas informācijas nolaupīšanu, jums tika uzrādīti?»

Papildinot to, kas par Heihanenu jau bija teikts aizstāvības ievadrunā, Donovans atzīmēja, ka tas ir melis, kas par saviem meliem saņem atlīdzību no ASV valdības. Savus apgalvojumus Donovans apstiprināja, atsaukdamies uz Heihanena pretrunīgajiem paziņojumiem. Tā, piemēram, savā ziņojumā Federālajam izmeklēšanas birojam 1957. gada jūnijā Heihanens apgalvoja: «Es nenodarbojos ar spiegošanu un nesaņēmu ne no viena nekādas spiegošanas vai slepenas ziņas,» — bet tiesā, atbildēdams uz apsūdzības uzdotajiem jautājumiem, Heihanens liecināja, ka viņa uzdevums bijis «palīdzēt Markam (Ābelam. — A. T.) spiegošanas darbībā» un ka viņš mēģinājis iegūt «informāciju, kas skar ASV nacionālo drošību» (kur, kad, kādu — nav zināms).

Roudsa liecības un liecības par Roudsu Donovans savā runā noraidīja kā tādas, kam nav nekāda sakara ar apsūdzēto.

Aicinādams zvērinātos būt godprātīgiem un taisnīgiem, Donovans lūdza, lai tie noklausītos prokurora runu, tiesneša slēdzienu un pēc tam apspriežot savu lēmumu, visu laiku sev uzdotu vienu galveno jautājumu: kur gan ir informācija, kas skar Amerikas Savienoto Valstu nacionālo aizsardzību? Aizstāvība izteica pārliecību, ka apsūdzības akta pirmajā un otrajā punktā zvērinātie pieņems ver-diktu — nevainīgs.

Prokurors Tompkinss sāka savu runu, brīdinot zvērinātos, ka viņu uzdevums ir tikai noteikt, vai tiesājamais ir vainīgs vai nevainīgs, bet jautājums par soda mēru pilnīgi ietilpst tiesneša kompetencē. Šis aizrādījums, acīm redzot, bija izteikts, lai nomierinātu zvērināto sirdsapziņu, jo Donovans visu laiku viņiem bija atgādinājis, ka no viņu verdikta var būt atkarīga Ābela dzīvība.

Nav nepieciešams izklāstīt visu prokurora runu, kas ilga apmēram stundu. Viņš uzturēja apsūdzību visos punktos. Acīm redzamo barjeru, ko apsūdzībai sagādāja fakts, ka trūka konkrētu pierādījumu, kas liecinātu par slepenu ziņu vākšanu no nodošanu, Tom-pkinss pārvarēja, atsaucoties uz to, ka «sazvērestības dalībnieku darbībai obligāti nav jābūt sekmīgai» un ka «mēs nedrīkstam sēdēt ar klēpī saliktām rokām un pieļaut, lai kāda persona iegūtu mūsu noslēpumus .. . Mēs varam nepieļaut to* lai noziegums notiktu.»

Šajā ziņā savu lomu prokurora runā nospēlēja arī liecinieks Roudss. Kas par to, ka Hei-hanens viņu nebija atradis! Bet varēja taču atrast (daudzie «ja nu» un «ja būtu», kas pavadīja šo pieņēmumu, nemaz neuztrauca prokuroru).

«Manā noslēguma runā,» uzrunādams zvērinātos, Tompkinss sacīja, «jums bieži nāksies dzirdēt tādus vārdus kā «neapstrīdami» un «neapgāžami»; tas izskaidrojams ar to, ka to faktu vidū, kurus jūsu izskatīšanai iesniedza apsūdzība, man nav zināms neviens būtisks fakts, kuru kāds būtu apstrīdējis vai mēģinājis apstrīdēt»

Te nu prokurors pieļāva acīm redzamus sagrozījumus. Kā gan tā varēja runāt, ja aizstāvība apstrīdēja gan nelikumīgā ceļā iegūtos lietiskos pierādījumus, gan Heihanena liecību, bet Roudsa liecību noraidīja pavisam.

Lai ietekmētu zvērinātos, apsūdzība atkal laida darbā savu galveno trumpi — lietiskos

pierādījumus. Vicinādams elektrolampiņas bateriju ar tukšu vidu, Tompkinss patētiski izsaucās: «Tā nav spēļlietiņa, ar ko izklaidēties. Lēdijas un džentmeņi, tas ir ierocis graušanai ierocis mūsu valsts iznīcināšanai! Tāds ir šīs sazvērestības mērķis.»

Nobeigumā Tompkinss sacīja, ka Ābela noziegums «saistīts ar draudiem civilizācijai, ar draudiem mūsu valstij un visai brīvajai pasaulei». (Lūk, kādas briesmīgas apsūdzības iztrūkstošo konkrēto pierādījumu vietā tika iesmērētas zvērinātajiem.) Atkārtodams savu apgalvojumu par «sabiedrības un valdības» tiesībām uz pašaizsardzību, viņš pieprasīja,, lai Ābels tiktu atzīts par vainīgu visos viņam uzrādītās apsūdzības punktos un saņemtu visstingrāko sodu.

Pienāca 25. oktobra rīts. Dot savus novēlējumus zvērinātajiem bija kārta tiesnesim Baiersam.

Šajā dienā Donovans savā dienasgrāmatā ierakstīja, ka nepielūdzamais un kategoriskais Mortimers Baierss «valdīja» tiesas sēdes zālē. «Baierss prāvā uzdeva toni. Visi orientējās pēc viņa, un zvērinātie godbijīgi raudzījās viņā.»

Tātad Baierss piecēlās, lai pēdējo reizi uzdotu toni zvērinātajiem.

Sākumā vajadzēja parādīt «objektivitāti».

«Pašas sazvērestības pastāvēšanai,» Baierss paziņoja, «vēl neseko kriminālatbildība, jo cilvēki, kas iesaistījušies sazvērestībā nolūkā pārkāpt likumu, var apdomāties. Viņi var pārdomāt; viņi var atteikties no sava sākotnējā plāna. Tādēļ likums prasa, lai, saucot pie

«atbildības par sazvērestību, būtu uzrādīta ne tikai sazvērestības pastāvēšana, bet ari tas, ka v^iens vai vairāki sazvērestības dalībnieki veikuši vienu vai vairākus pasākumus, lai realizētu savus plānus vai sazvērestību, t. i.r pasākumus, kas attiecas uz «atklātiem aktiem».»

Taču Baierss nebūt nedomāja veicināt Ābela attaisnošanu. Pakāpeniski savos novēlējumos viņš aizvien vairāk un vairāk noveda •zvērinātos pie tā, lai viņi neņem vērā nekādus apstākļus, kas varētu mīkstināt apsūdzētā likteni. «Vecais vilks» Baierss jau vairākus vairākus desmitus gadu bija nosēdējis Austrumu apgabala tiesneša krēslā un prata savu darbu pietiekami smalki.

Pirmām kārtām viņš zvērinātajiem atgādināja, ka nav nemaz obligāti jāpierāda visi «atklātie akti». Jāpierāda viens vai varbūt daži, bet ne visi plānā paredzētie «atklātie akti», ne visa «atklāto aktu» summa. Faktam, ka nozieguma mērķis nav sasniegts, nav nekādas nozīmes, lai noteiktu to, vai noziegums noticis vai nav noticis.

Tālāk, mēģinādams mazināt to pozitīvo iespaidu, kādu uz visiem klātesošajiem atstāja Ābels, Baierss aicināja zvērinātos «nepadoties emocijām — aizspriedumiem un simpātijām».

Tādā pašā nolūkā Baierss apšaubīja tiesā nolasīto, Ābelam adresēto viņa sievas un meitas vēstuļu īstumu, lai gan pat prokurors tās neapstrīdēja.

Baierss bija spiests atzīt, ka attiecībā uz pašas sazvērestības, tās dalībnieku, mērķu,

k

uzdevumu un objektu pastāvēšanu tiesas rīcībā ir tikai viens pierādījums — Heihanena liecība. Viņš ir viens no sazvērestības dalībniekiem, taču saskaņā ar amerikāņu justīcijas sistēmu līdzdalībnieka liecība ir «pilnīgi pieņemama».

Pēc tam tiesnesis īsi aplūkoja citus pierādījumus un izskaidroja zvērinātajiem viņu pienākumus.

Zvērinātie aizgāja apspriesties.

Visas prāvas laikā Ābela smadzenes un rokas pastāvīgi strādāja. Viņš izdarīja piezīmes, lai pēc tam tās apspriestu ar savu aizstāvi. Vai arī zīmēja. Viņš uzskicēja zvērinātos, tiesnesi Baiersu, apsūdzētāju Tompkinsu un tiesas kalpotājus.

Reportieri rakstīja, ka viņš uzvedas kā novērotājs, kas nav ieinteresēts prāvas rezultātos. Tā, protams, bija liela kļūda.

«Tikai dzelzs pašdisciplīna ļāva viņam sēdēt klusējot un mierīgi, neparādot ne mazākās pazīmes, ka viņš cieš fiziskas (kuņģa slimība. — A T.) un emocionālas mocības,» rakstīja Donovans, kas labāk par citiem pazina savu aizstāvāmo.

Ābelu ielenca reportieri.

— Mister Ābel, ko jūs gribētu teikt sakarā ar jūsu prāvu?

— Es gribētu izmantot šo iespēju, lai izteiktu atzinību tiesas ieceltajiem advokātiem par to, kā viņi veica manu aizstāvību. Es gribu viņiem pateikties par to kolosālo darbu, kādu viņi veica manā labā, un par parādīto prasmi un spējām.

Korespondenti aizjoņoja nodot Ābela paziņojumu savām redakcijām. Viņš tagad palika viens ar savām domām. Laiks ritēja mokoši lēni, bet Ābels prata gaidīt. Pati profesija jau izlūkam māca izturību un pacietību. Nākas gaidīt, kad beidzot ieradīsies sengaidītais Centra kurjers, gaidīt nepieciešamās instrukcijas, gaidīt labvēlīgus apstākļus saņemtā uzdevuma izpildīšanai, gaidīt ... Eh! Vai gan maz ko vēl nākas gaidīt. Taču šī, ja tā var izteikties, «gaidīšana darbā» nekādā ziņā nav salīdzināma ar sava kriminālsprieduma gaidīšanu, it sevišķi sprieduma, kas var izrādīties arī nāves spriedums.

Trīsarpus stundas ilga šīs mocības. Beidzot parādījās zvērinātie un viņu vecākais Dablins pasludināja verdiktu.

Atmetuši emocijas un pretēji sirdsapziņai, uz kuru neatlaidīgi aicināja aizstāvis, zvērinātie pieņēma verdiktu — vainīgs.

Pēc aizstāvības lūguma zvērinātos aptaujāja katru atsevišķi. Un atkal divpadsmit reizes tiesas zālē atskanēja «vainīgs».

Ābels visu laiku sēdēja pilnīgi mierīgs. Viņa sejā nepakustējās ne muskulītis, kad viņš dzirdēja šos bezgalīgos, atbalsij līdzīgos — vainīgs, vainīgs ...

Aizstāvība iesniedza priekšlikumu noraidīt verdiktu kā tādu, kas ir pretrunā ar pierādījumiem. Tiesnesis šo priekšlikumu noraidīja un nolika sprieduma pasludināšanas termiņu uz 15. novembri.

«Jautājums par kriminālspriedumu šajā lietā nerada nekādas grūtības, ja runa ir par apsūdzēto kā par personu ...

... Rodas vienīgi jautājums, kā rīkoties ar apsūdzēto, lai spriedums maksimāli atbilstu Amerikas Savienoto Valstu interesēm pašreiz un tuvākajā nākotnē,» tā Baierss motivēja savu lēmumu.

Vēl divdesmit garas, moku pilnas gaidu dienas. Pat Ābelam tas bija daudz.

Atlaizdams zvērinātos, tiesnesis sacīja, ja viņš būtu bijis viens no viņiem, tad būtu pieņēmis tādu pašu verdiktu. Baierss tagad neuzskatīja par vajadzīgu kaut vai ārēji parādīt savu objektivitāti. Ābelam tas nevēstīja neko labu.

Dienu pirms sprieduma pasludināšanas Do-novans nosūtīja Baiersam vēstuli, kurā nopamatoti pierādīja lietderību Savienoto Valstu interesēs saglabāt Ābelam dzīvību. Pirms tam viņš šos jautājumus bija apspriedis Vašingtonā ar «ieinteresēto» iestāžu un resoru pārstāvjiem, ieskaitot tieslietu ministriju.

Pirms sprieduma pasludināšanas vēstuli nolasīja tiesas sēdē un ierakstīja protokolā.

Donovans atkal un atkal atkārtoja, ka trūkst pierādījumu, kas liecinātu par to, ka apsūdzētais vācis un nodevis tālāk informāciju, kas skar ASV nacionālo aizsardzību. Vēstulē tāpat bija norādīta nepieciešamība, pasludinot spriedumu, ņemt vērā, ka ārzemēs strādā ASV pilsoņi, ka var gadīties «atbilstoša ranga» amerikāņa arests Padomju Savienībā un rasties vajadzība apmainīties ar ieslodzītajiem. Taču būtiskākais, šķiet, bija ceturtais punkts, kurā bija izteikta cerība, ka, saglabājot Ābela dzīvību, paliek iespēja «dažādu jaunu apstākļu izveidošanās rezultātā»

panākt no viņa «sadarbošanos» ar ASV valdību. Donovans uzsvēra, ka ASV nacionālās intereses prasa, lai Ābels «zināmu laika pos- I ma robežās paliktu mūsu rīcībā». S

Ja jau aizstāvība par spriedumu konsultē- ļļ jās ar «ieinteresētām» iestādēm un resoriem, ' tad jādomā, ka to pašu divdesmit dienas darīja arī apsūdzība un tiesnesis Baierss. ļļ

Ar vārdu sakot, prokurors atkal pieprasīja 3 bargu spriedumu, taču šajā formulējumā nā- 1 ves sods netika pieminēts, un tiesnesis Baierss piesprieda Ābelam trīsdesmit gadus ieslodzī- ļ juma cietumā^

Tajā laikā Ābelam bija 55 gadi, un trīsdes- ļ mit gadi faktiski nozīmēja mūža ieslodzījumu. Tieši šādu laiku Baierss uzskatīja par pašu «saprātīgāko», lai pielauztu Ābelu uz Dzimtenes nodevību.

Kad pēc sprieduma pasludināšanas Donovans nokāpa tiesas ēkas pagrabā un iegāja kamerā, kur atradās Ābels, starp viņiem notika šāds dialogs:

— Ja jūsu apelācijas sūdzība tiks apmierināta un spriedumu atcels, kas tad notiks ar mani? — Ābels vaicāja.

— Rūdolf, — Donovans atbildēja, — ja manas pūles izrādīsies sekmīgas un jūs atbrīvos, tad, iespējams, man pašam vajadzēs jūs nošaut. Neaizmirstiet, man vēl joprojām ir jūras kara izlūkdienesta komandera^7 pakāpe.

Ābels ievilka kuplu cigaretes dūmu, izpūta gaisā un mierīgi sacīja:

— Zināt, es domāju, ka jūs tā ari izdarītu.

Tā viņi «jokoja» pēc sprieduma.

Taču joki paliek joki, bet Donovans arī nopietnībā neaizmirsa, ka ir ne tikai advokāts, bet arī izlūks. Mums nav datu par to, vai Donovans izpildīja kādu uzdevumu, vai arī rīkojās patstāvīgi, kā saka, tīri «profesionālās interesēs», bet jau ar pirmo dienu, tiekoties ar savu aizstāvāmo, viņš nepalaida garām izdevīgu brīdi, lai ieteiktu Ābelam piekrist «sadarboties ar ASV valdību» (tas ir, ar tās pretizlūkošanu). Viņš pats par to raksta, cenzdamies visur uzsvērt, ka, aizstāvēdams Ābelu, vienmēr turpinājis rūpēties par Amerikas Savienoto Valstu nacionālajām interesēm.

Reiz, cerēdams padarīt Ābelu runīgāku, Donovans viņam sacīja:

— Pēc manām domām, Rūdolf, Krievija jūs kā izlūku no sava rēķina ir norakstījusi un jūs esat pamests savā varā.

— Es jums nepiekrītu, — Ābels asi iebilda, — es neesmu «norakstīts», un man ir nepatīkami, ka jūs tā runājat.

Donovans raksta, ka šajā jautājumā viņu starpā vienmēr bijušas nopietnas domstarpības.

Donovana aprēķins, acīm redzot, bija vienkāršs; viņš domāja, ka tur, kur panākumus nespēja gūt FIB darbinieki, kurus Ābels nicināja un neieredzēja, ar labiem panākumiem var darboties advokāts, kas iemantojis sava aizstāvārnā simpātijas un atzinību.

Taču arī advokāts, tiklīdz viņš sāka runāt kā izlūks, saņēma tādu pašu mierīgu un stingru atteikumu kā FIB darbinieki. Gribēdams

izbeigt tāda veida sarunas, Ābels Donovanam sacīja: «Es savu lēmumu pieņēmu jau tajā pirmajā pusstundā viesnīcā «Latam» un nekad no tā neatkāpšos.»

... Apspriedis jautājumus, kas bija saistīti ar spriedumu, Donovans atvadījās no sava aizstāvāmā. Mājā viņš steidzās atvērt savu dienasgrāmatu un pierakstīt visas šīs prāvas kulminācijas dienas peripetijas. Pieraksts beidzās ar vārdiem: «Kā cilvēkam, kas gatavojas trīsdesmit gadus pavadīt ieslodzījumā cietumā ārzemēs, Ābelam piemita pārsteidzošs miers.»

Taču tas, kas tā pārsteidza Donovanu, bija vienkārši uzvedības norma. Ābela tēvs — strādnieks boļševiks — bija Ļeņina audzēknis un līdzgaitnieks «Cīņas savienībā strādnieku šķiras atbrīvošanai». Arī pats Rūdolfs Ābels bija izgājis labu skolu Sarkanajā Armijā un Ļeņina komjaunatnē, bija komunists un pieredzējis čekists, tādēļ nevarēja pat iedomāties, ka iespējams runāt un rīkoties arī kaut kā citādi. Viņam nevajadzēja atcerēties tādus jēdzienus kā padomju pilsoņa un komunista gods un pašcieņa: tie viņam bija asinīs.

Pēc prāvas Donovans bieži tikās ar savu aizstāvāmo. «Es viņā atradu aizraujošu sarunu biedru, kas ar savu intelektuālo godīgumu attieksmē pret jebkuru jautājumu prata atraisīt domas,» Donovans raksta un piebilst: lai gan viņi daudz runājuši par lietu, «Rūdolfs aizvien mazāk atgādināja klientu vai cilvēku, ko sodījusi tiesa».

Reiz Donovans Ābelam paziņoja, ka «amerikāņu sabiedrība ir pilnīgi apmierināta ar prāvas rezultātiem un bargais spriedums to nomierinājis».

— Man ļoti patīkami uzzināt, — Ābels ar sarkasmu sacīja, — ka esmu devis amerikāņu «sabiedrībai» iespēju izbaudīt tamlīdzīgas apmierinājuma jūtas.

APELĀCIJA. CIETUMS ATLANTĀ

Donovans Ābelam paziņoja, ka apelācijas sūdzības iesniegšana ir saistīta ar risku. Ja lietu nodošot jaunai izskatīšanai un zvērinātie atkārtoti viņu atzīšot par vainīgu, tad tiesnesis, jādomā, varot piespriest nāves sodu.

— Es riskēšu, — Ābels sacīja.

Tā bija atbilde, ko dod cīnītājs, kurš nenoliek ieročus, kamēr vien ir vismazākās iespējas cīņu turpināt.

Apelācijas sūdzības sagatavošanai vajadzēja trīs mēnešus. Tikai 1958. gada 15. februārī tā beidzot tika iesniegta Ņujorkas Otrā apgabala apelācijas tiesā.

Galvenā uzmanība apelācijas sūdzībā bija pievērsta tam, ka kratīšanas un arestēšanas laikā pārkāptas Ābela konstitucionālās tiesības. Bez tam tika atzīmēts, ka tiesa pieļāvusi, piemēram, tādus procesuālus pārkāpumus kā uzvedinoši jautājumi lieciniekiem, noraidījusi gandrīz visus aizstāvības protestus un lūgumus utt.

Šoreiz amerikāņu Temīda acīm redzami nesteidzās. Liecinieku noskaņojums to vairs neinteresēja. Apelācijas tiesā tie vairs nav vajadzīgi. Pagāja vēl divi mēneši, līdz Ābela aizstāvis guva iespēju izklāstīt tiesai sūdzības būtību, vēl trīs gari mēneši, lai sagatavotu lēmumu, un tikai 1958. gada 11. jūlijā apelācijas tiesa galvenā tiesneša Klarka un izbraukuma tiesnešu Lombarda un Votermena sastāvā vienprātīgi atzina pirmās instances tiesas lēmumu par pareizu.

Par kratīšanu un arestu apelācijas tiesa savā lēmumā atzīmēja, ka neredzot iemesla, kādēļ būtu jāatdala likumīgs arests par pastrādāto noziegumu no deportācijas procedūras. Par procesuāliem pārkāpumiem bija teikts, ka tiesnesis gan esot reizēm pieļāvis kļūdas, taču tām neesot bijis «tik nopietna rakstura», lai būtu nepieciešama jauna lietas izskatīšana. Bet aizstāvības apgalvojumu, ka «apsūdzība nav varējusi pierādīt, ka patiešām notikusi militāru noslēpumu nodošana», tiesneši noraidīja, balstīdamies uz to, ka «cilvēki, kas savāc un nodod tālāk visiem pieejamu informāciju, neuzskata par vajadzīgu izmantot slepenus kodus un priekšmetus ar tukšu vidu».

Atkal tiesas lēmums bija pieņemts uz pieņēmumiem un minējumiem. Tas apstāklis, ka miglainie militārie un atoma noslēpumi, kurus, pēc apsūdzības un tiesas domām, Ābelam vajadzēja kādam nodot, tā arī palika nenoskaidroti un «taisnīgās» tiesas procedūras laikā ne ar ko netika apstiprināti, tiesnešus neuztrauca. «Vajadzēja» — un punkts.

Par šo lēmumu Ābels gluži pamatoti rakstīja: «Apelācijas tiesas lēmums, lai ari plašs, faktiski neskar jautājumu, kuru mēs izvirzījām apelācijā. Vairāki tiesas minētie argumenti ir pretrunā viens otram, bet citi iz-

kropļo mūsu izvirzītos argumentus. Es joprojām uzskatu, ka tiesa nevis atbildēja uz svarīgākajiem jautājumiem, bet tos apgāja.»

Ābela apelācijas sūdzības izskatīšanas piecu mēnešu ilgajai novilcināšanai bija sava apslēpta jēga. Lieta tā, ka pēc amerikāņu likumiem atrašanās laiks izmeklēšanas cietumā Veststrītā, kur pēc tiesas atstāja Abelur netiek ieskaitīts tiesas piespriestā soda izciešanas laikā. Bet pārcelšana uz pārmācības cietumu Atlantā apgrūtinātu Ābela sakarus ar viņa advokātu un radītu citus — ar viņa apelācijas sūdzības izskatīšanu saistītus sarežģījumus. Tas viss nozīmēja vēl jo vairāk bendēt nervus, bet tas savukārt pilnīgi atbilda amerikāņu varas iestāžu centieniem padarīt Ābelu piekāpīgāku un «runīgāku».

Arī atļaujas novilcināšana sarakstei ar ģimeni bija sava veida spiediens uz Ābelu. Viņš. smagi pārdzīvoja to, ka viņam neļauj sarakstīties ar sievu un meitu, un nosauca šo aizliegumu par barbarisku.

Te Donovanā atkal atdzima izlūks. Viņš ierosināja pārrunāt šo jautājumu ar ASV centrālās izlūkošanas pārvaldes direktoru Alenu Dallesu un_viņa ģenerāljuriskonsultu Lariju Haustonu. Ābels neiebilda.

— Šodien ļoti piemērota diena sarunām par to, kā jūs atbrīvot. Šodien pie mums atzīmē Linkolna dzimšanas gadadienu. Šī diena ir oficiāli svētki par godu mūsu slavenajam atbrīvotājam, — Donovans sacīja.

_ — Ja viņš ir jūsu slavenais atbrīvotājs, — Ābels nekavējoties devās pretuzbrukumā, — tad kādēļ šo dienu neatzīmē Dienvidos?

Ideoloģijas un politikas jautājumos uz trīsdesmit gadiem ar brīvības atņemšanu notiesātais gūsteknis nevienam parādā nepalika, arī savam advokātam ne. Tādus piemērus Dono-vans savā grāmatā min daudzus.

Drīz vien pēc šīs sarunas notika Donovana tikšanās ar Alenu Dallesu un LarijuHaustonu. Viņi bija pazīstami kopš laikiem, kad kopā strādāja Stratēģisko dienestu pārvaldē, un tagad sarunājās kā seni draugi.

— Es gribētu, — Donovans sacīja, — lai mums trīs četri tādi cilvēki kā Ābels būtu Maskavā.

Viņš neredzēja iemeslu, kāpēc Ābelam nevarētu ļaut sarakstīties ar ģimeni. Attiecībā uz iespējām izdarīt apmaiņu Alens paziņoja, ka šajā jautājumā viņam jākonsultējas valsts departamentā.

Vecie draugi norunāja, ka visu sarakstīšanos ar padomju vēstniecību, caur kuru vajadzēja nosūtīt Ābela vēstules ģimenei, kontrolēs tieslietu ministrija un Centrālā izlūkošanas pārvalde, kurām Donovans nosūtīs visu vēstuļu kopijas.

Tālāk, šķiet, labāk būs dot vārdu pašam Donovanam. Lūk, kā viņš apraksta necienīgo spēli, kuru tieslietu ministrija un valsts departaments uzsāka jautājumā par atļauju Ābelam sarakstīties ar ģimeni:

«Turpmāko trīs mēnešu laikā notika aktīva sarakstīšanās starp padomju vēstniecību Vašingtonā un manu kantori Viljamstrīta 161. namā, bet Amerikas Savienoto Valstu valdība vēroja, kā mēs jautājumā par to, lai Rūdolfam piešķirtu tiesības sarakstīties, spēlējāmies kā kaķis ar peli. Ja tā būtu bijusi personiska lieta, to varētu atrisināt dažu minūšu laikā. Taču tās bija sarunas starp divām pretim stāvošām pasaules lielvalstīm, kuru starpā valdīja sevišķi vēsas attiecības. Tādēļ tikai 1958. gada jūlijā Rūdolfs varēja uzrakstīt savai sievai vēstuli, bet septembrī tā saņēma «sankciju» un tikai decembrī Jeļena Ābela saņēma no vīra vēstuli — pirmo pusotra gada laikā, kas bija pagājis kopš aresta dienas.»

Tā, lūk, vienkāršu humānisma aktu amerikāņu justīcija pamanījās pacelt starptautisko attiecību augstumos.

1958. gada maija beigās, pārliecinājies, ka viņa apelācijas izskatīšanai nav paredzams gals, Ābels cietuma pārvaldei paziņoja, ka vēlas sākt viņam piespriestā soda izciešanu. Drīz vien viņu pārsūtīja uz federālo pārmācības cietumu Atlantā.

Šis cietums — amerikāņu penitenciārās sistēmas lepnums — uz visiem laikiem iespiedās Ābela atmiņā. Gan portiks, no kura uz abām pusēm stiepjas ēkas spārni. Gan platās kāpnes, pa kurām viņu no mašīnas veda uz ieeju. Gan divi automātiski atveramie un aizveramie vārti. Gan masīvās akmens sienas...

Donovans Atlantas cietumu nosauca par «drūmu, kailu akmens cietoksni» un rakstīja, ka, «ja ieslodzītais nekad agrāk nebija bijis cietumā, tad jau pirmām kārtām pati ēkas forma viņam iedvesa bailes».

Jādomā, ka arī Rūdolfs Ivanovičs Ābels, ienākdams cietuma teritorijā, izjuta tamlīdzīgas jūtas. Viņam te vajadzēja pavadīt trīsdesmit gadus!

Reģistrācija, apskate, pirts. Un Ābels, jau; cietuma apģērbā tērpies, iesoļo karantīnā. Viņš tagad ir ieslodzītais Nr. 80 016. Karantīnā cietumsargi viņam apmācīs un iemācīs cietuma likumus. Tad viņam ierādīs pastāvīgu vietu šajā milzīgajā akmens maisā, kurr neraugoties ne uz ko, tomēr dzīvo, strādār skumst un izklaidējas, draudzējas un ķīvējas, slimo un mirst tūkstošiem cietumnieku.

Ieslodzītie uzņēma viņu savā vidū, taču cietuma administrācija visu laiku baidījās, ka kāds kriminālnoziedznieks, cenzdamies iekarot lētu varoņa «antikomunista» reputāciju,, var mēģināt viņu nogalināt.

Pats Ābels centās par tādām lietām nedomāt. No darba brīvajā laikā viņš aizrautīgi risināja matemātiskus uzdevumus. Starp citu, tā nebija tikai aizraušanās ar nodomu kaut kā nosist laiku un aizmirsties no drūmās īstenības. Matemātika Ābelu bija patiesi aizrāvusi vienmēr, un viņš turpināja nopietni arta nodarboties pat cietumā. Viņš lūdza savu advokātu, lai tas kā ziemsvētku dāvanu atsūta viņam grāmatu par kvadrātformu teoriju vai Leonarda Diksona «Ievadu skaitļu teorijā».

Apelācijas sūdzības sagatavošanas laikā Donovans un Ābels bieži tikās cietumā: sākumā Veststrītā, bet vēlāk Atlantas cietumā.

Līdzās jautājumiem, kam bija tiešs sakars ar aizstāvību, viņi sprieda arī par daudzām citām lietām. Donovans bija vienīgais jcilvēks Amerikas Savienotajās Valstīs, ar ko Ābelam bija atļauts satikties, un, kad advokāts ieradās cietumā, Rūdolfs metās viņam virsū kā izsalkušais maizei. Un jirī Donovans, kā mēs jau minējām, atrada Ābela personā interesantu sarunu biedru.

Viņiem atradās ari kopīgas intereses.

Donovans pastāstīja Ābelam, ka viņš uzrakstījis nelielu pētījumu jautājumā par izlūkdienestu. Šo pētījumu Donovans bija sastādījis pamatodamies uz savu pieredzi darba Stratēģisko dienestu pārvaldē kara laikā, kā ari piedaloties pastāvīga amerikāņu izlūkdienesta tīkla izveidošanas plāna izstrā-šanā pēckara periodam.

Pētījumam nebija slepens raksturs. Donovans to izmantoja, uzstādamies civilās auditorijas priekšā, «cīnīdamies», kā viņš izteicās, «par to, ko iepazinis, darbojoties nelaiķa Stratēģisko dienestu pārvaldes direktora ģenerālmajora Viljama Donovana («Mežonīgā Bila»)[8] gudrajā vadībā».

Ābelu tas ieinteresēja, un Donovans viņam atnesa vienu savas lekcijas eksemplāru.

Pēc nedēļas Donovans saņēma Ābela rakstiskas piezīmes. Visnopietnāko kritiku dabūja tā lekcijas daļa, kas skāra informācijas novērtēšanu.

«Jums kā juristam,» Abels rakstīja, «ir zināms, cik grūti izveidot patiesu priekšstatu par notikumiem, pamatojoties uz šo notikumu aculiecinieku liecībām. Cik daudz gan grūtākam jābūt uzdevumam dot novērtējumu politiskiem notikumiem, ja informācijas avots ir

cilvēki, kuru politiskie uzskati uzliek zināmu zīmogu tam, ko viņi runā. Daļa briesmu informācijas novērtēšanā slēpjas tajā apstāklī, ka paši cilvēki, kas nodarbojas ar šo novērtēšanu, var to iztulkot atbilstoši saviem uzskatiem un pārliecībai.»

Tas, protams, tika teikts attiecībā uz politiskās un stratēģiskās izlūkošanas_vispārējiem uzdevumiem, taču tieši tad, kad Ābels šīs rindas rakstīja, viņš no personiskās pieredzes pārliecinājās par to patiesīgumu. Vajadzēja tikai paņemt amerikāņu laikrakstus un pārlūkot atskaites un rakstus par viņa lietu.

Vācu izlūkdienests pirmā un otrā pasaules kara laikā ar tendenciozas informācijas palīdzību mēģināja ietekmēt politikas izstrādāšanu. «Tā ir viena no vislielākajām kļūdām, kādu vien var pieļaut izlūkošanas dienests,»-Ābels rakstīja.

Donovans nekomentē šīs Ābela, protams, gluži personiskās piezīmes. Viņš vienkārši min šo gadījumu, lai parādītu, ka viņiem bija kopīgas «profesionālas» intereses.

Taču viņu kopīgās intereses nebeidzās tikai ar izlūkošanas jautājumiem.

Tā kā Donovans pārzināja Bruklinas muzeju un bija Ņujorkas mākslas komisijas loceklis, viņu starpā bieži izraisījās strīdi par mūsdienu mākslu. «Viņš sevi parādīja kā lielisku un tajā pašā laikā dzēlīgu modernisma kritiķi,» Donovans rakstīja. Šie strīdi beidzās ar to, ka Ābels cietumā uzrakstīja un nodeva Donovanam lekcijas «Māksla šodien» tekstu. Donovanam lekcija iepatikās, un viņš apsolīja to iesniegt mākslas komisijai izskatīšanai.

_ Māksla, tāpat kā matemātika, palīdzēja Ābelam pārciest ieslodzījuma grūtības. Cietumā viņš nolēma papildināt savas teorētiskās zināšanas arī šajā laukā. Kad pienāca nākamie ziemsvētki, viņš palūdza Donovanu, kuru bija izvēlējies par savu ziemsvētku Santa Klausu, atsūtīt viņam četras mārciņas piena šokolādes un «Mākslas sociālo vēsturi» četros sējumos.

_ Praktiskie amerikāņi nekautrējās izmantot Ābela mākslinieka talantu un viņa tehniskās zināšanas. Cietuma administrācija atcerējās, ka tās rokās ir ne tikai padomju izlūkdienesta pulkvedis Ābels, bet arī tā dubultnieks — Bruklinas mākslinieks Emīls Goldfuss. Rūdolfu Ābelu norīkoja par cietuma lietišķās mākslas izstrādājumu darbnīcas vadītāju. Ar viņam piemītošo apzinīgumu un aizrautību Ābels ķērās pie darba. Viņš ātri apguva sev jauno zīda grafiku un ne tikai apguva, bet izstrādāja savu tehnoloģisko procesu, kas ievērojami uzlaboja zīda grafikas etīdu kvalitāti.

Uz ziemsvētkiem Ābels cietumnieku vajadzībām izgatavoja vairāk nekā divus tūkstošus ziemsvētku atklātņu septiņos dažādos veidos, to skaitā arī spāņu un ebreju valodā. Viņš bija ļoti apmierināts, ka viņa daiļrade visiem patika. Atklātnes ātri vien izķēra.

Kādā no saviem apciemojumiem Donovans saņēma atļauju apskatīt cietumu. Atlantas cietums uz viņu atstāja drūmu iespaidu. Uz šī vispārējā fona lietišķās mākslas darbnīca, kur, kā izteicās Donovans, «pār visu valdīja pulkvedis», viņam iepatikās. Turpat bija

iekārtota ari Ābela nelielā personiskā «mākslas studija». Studijā atradās vairākas eļļas tehnikā gleznotas labas gleznas un zīda grafikas etīdes, kas bija darinātas pēc Ābela ļaunās tehnoloģijas.

Faktu, ka Ābelam ļāva nodarboties ar radošu darbu, kaut arī cietuma apstākļos, var uzskatīt par tieslietu ministrijas «medus rausi». Taču ministrija neaizmirsa arī «pātagu». 28. jūlijā tā atkal aizliedza Ābelam sarakstīties ar savu ģimeni, motivēdama aizliegumu ar smieklīgu ieganstu, ka savās vēstulēs viņš it kā «sūta Padomēm informāciju».

Kādu gan informāciju varēja nosūtīt cilvēks, kas atradās cietumā jau vairāk nekā divus gadus? Un kā viņš to varēja izdarīt, ja visas viņa vēstules izgāja rūpīgu divkāršu kontroli — cietuma cenzūru un FIB, un vēl trešo slepeno pārbaudi Centrālajā izlūkošanas pārvaldē!

Šis bezjēdzīgais un cietsirdīgais aizliegums Ābelā radīja tādu niknuma uzliesmojumu, kādu agrāk neviens nebija manījis. Ar sarkasmu viņš Donovanam rakstīja: «Šīs valdības vēstules stils manī izraisīja milzīgu sajūsmu. Šī vēstule ir šedevrs.» Ābels šo aizliegumu novērtēja kā papildu sodu un jaunu spiedienu uz viņu, lai mēģinātu salauzt viņa gribu un piespiestu «sadarboties».

Ābels lūdza, lai Donovans dara visu iespējamo šī diskriminējošā pasākuma atcelšanai. Taču Donovans, kas iepriekš bija saņēmis oficiālu tieslietu ministrijas norādījumu, atbildēja: «Pēc mūsu likuma atļauja sarakstīties jums ir privilēģija, nevis tiesības. Es nevaru

iedomāties nekādus praktiskus pasākumus, ko varētu veikt sakarā ar šo jautājumu.»

Neko nevarēja darīt. Taču Ābelam bija grūti samierināties ar tādu netaisnību.

Savā plašajā atbildes vēstulē viņš apsūdzēja Amerikas varas iestādes liekulībā. Starp citu, viņš rakstīja: «Kas attiecas uz

manu sarakstīšanos, man grūti būt objektīvam, jo, gluži dabiski, man ir sāpīgi pazaudēt visas saites ar savu ģimeni. Es nevaru nedomāt, ka šis pasākums tiek uzskatīts par papildu sodu bez tā, ko man piespriedis tiesnesis.

Kā jūs rakstāt, ieslodzītajam sarakstīšanas ar ģimeni ir privilēģija. Tomēr sarakstīšanos atbalsta administrācija, un tas ir minēts cietuma statūtos.»

Tālāk Ābels norādīja, ka parasti ieslodzītajiem aizliegums sarakstīties ir tikai soda mērs par cietuma režīma neievērošanu, taču uz viņu tas neattiecas. Tādējādi ne pēc praktiskiem apsvērumiem, ne juridiski, ne arī morālā ziņā aizliegumu sarakstīties ar ģimeni nevarēja attaisnot.

Donovans šīs piezīmes nosauca par «saprātīgām». Taču visi Ābela argumenti palika kā saucēja balss tuksnesī. Un ko gan, taisnību sakot, varēja izdarīt Donovans? Panākt šī administratīvā rīkojuma atcelšanu tiesas ceļā? Tas būtu pilnīgi bezprecendenta un veltīgs mēģinājums, kas varētu tikai kaitēt Ābelam, kad notiktu gaidāmā viņa apelācijas atkārtotā izskatīšana Augstākajā tiesā.

Vajadzēja samierināties. Tomēr Rūdolfs Ābels vēl ilgi pārdzīvoja šo muļķīgo aizlie-

gumu. Viņš neatbildēja uz divām Donovana vēstulēm, ko vēlāk izskaidroja ar to, ka viņam esot «pārgājusi apetīte uz vēstulēm».

Ābelam piemita neapšaubāms talants ātri nodibināt kontaktu ar cilvēkiem. Teiksim, nav nemaz tik viegli pakļaut savai ietekmei gangsteru bandas vadoni, neapvaldīta jak-stura cilvēku, kas radis pavēlēt citiem. Ābelam tas izdevās.

Reiz viņa kamerā parādījās jauns arestants. Tas bija Vinsents Skuilants, kuru pazina ar iesauku «Džimijs».

Skuilantu uzskatīja par izspiedēju karali, un bandītu vidū viņam bija liela autoritāte, jo viņa krustēvs bija Alberts Anastazija, kas vadīja «firmu», kura nodarbojās ar slepkavību organizēšanu, protams, par pieklājīgu samaksu. Taču reiz, 1957. gada oktobrī, Anas-taziju nošāva, kad viņš sēdēja friziera krēslā. Pēc tam «Dzimija» lietas sāka iet lejup, un beigu beigās viņš nonāca cietumā.

Skuilantu šis apsāklis ļoti sarūgtināja. Sākumā viņš skraidīja pa kameru kā iesprostots zvērs. Beigu beigās tas Ābelu sāka uztraukt, jo traucēja viņam risināt matemātiskos uzdevumus.

Ābels nolēma apslāpēt Skuilanta emocionālo satraukumu ar fizisku nogurdināšanu. Un Skuilants piekrita Ābela padomam — pamatīgi iztīrīt kameru, «lai tādējādi saglabātu savu fizisko formu».

Uzraugs, izdzirdis Skuilanta vēlēšanos tīrīt kameru, izturējās pret to skeptiski, tomēr mazgāšanai nepieciešamo birsti un pulveri

Ābels nesteidzīgi sakārtoja savas brilles un atbildēja:

iedeva. Ar izbrīnu viņš vēroja, kā «Džimijs» katru dienu stundām berza kameras sienas un grīdu.

Lai kaut kā kompensētu viņa centību, Ābels apsolīja iemācīt Skuilantam franču valodu, Un bez jebkādiem mācību līdzekļiem viņi guva diezgan labus rezultātus.

■— Sakiet, lūdzu, Rūdolf, — Donovans vaicāja, — kādēļ tādam pērtiķim kā Skuilants vajadzīga franču valoda?

— Atklāti sakot, Donovana kungs, es arī pats nezinu. Bet ko gan citu es ar šo puisi varu iesākt?

Pēc kāda laika Skuilantu pārcēla uz citu cietumu, un Ābels nožēloja, ka paspējis viņam iemācīt tikai aktīvos franču darbības vārdus.

Tā nepārtrauktā darbā, spītējot spiedienam, kāds uz viņu dažādos veidos pastāvīgi tika izdarīts, aizritēja Ābela dienas Atlantas cietumā. No dienām veidojās mēneši, no mēnešiem — gadi, bet viņa lietas izskatīšana vēl aizvien turpinājās. Tagad tā jau bija Augstākajā tiesā, uz kurieni pēc Ābela pieprasījuma Donovans bija nosūtījis apelācijas tiesas lēmuma pārsūdzību.

ASV AUGSTĀKAJĀ TIESĀ

1958. gada 13. oktobrī ASV Augstākā tiesa piekrita izprasīt Ābela lietu, taču reducēja savu iejaukšanos līdz divu to konkrēto jautājumu izskatīšanai, kas attiecās uz

konstitucionālajiem ierobežojumiem, izdarot kratīšanu un arestu.

1. Vai var uzskatīt par pieļaujamu kratīšanu bez ordera, ja tā saistīta ar arestu, kas izdarīts, pamatojoties uz imigrācijas nevis kriminālo likumdošanu?

2. Vai kratīšanas laikā iegūtos priekšmetus var uzskatīt par lietiskiem pierādījumiem, ja tie nav saistīti ar arestu, kas izdarīts, pamatojoties uz imigrācijas dienesta izdotu orderi vai priekšrakstu?

Sākās jauns posms, kurā aizstāvība un apsūdzība sastādītos rakstos un pretrakstos izklāstīja Augstākajai tiesai savu nostāju šajos jautājumos.

1959. gada 25. februārī ASV Augstākā tiesa sāka noklausīties Ābela lietu. Prezidēja pats Augstākās tiesas priekšēdētājs Vorens. Bez viņa lietas izskatīšanā piedalījās Augstākās tiesas locekļi: Bleks, Frankfurters, Duglass, Klarks, Harlans, Brenans, Vitekers un Stjuarts. Pavisam deviņi cilvēki.

Apsūdzības vārdā uzstājās Savienoto Valstu tieslietu ministra vietnieks Dž. Renkins.

Donovans atkal atkārtoja savus argumentus par to, ka tiesa nav tiesiska izmantot lietiskos pierādījumus, kas gūti bez likumiska pamata izdarītas kratīšanas rezultātā.

— Šā cilvēka tiesāšanu par noziegumu, kas sodāms ar nāves sodu, balstoties uz pierādījumiem, kuri iegūti tamlīdzīgā ceļā, — Donovans sacīja, uzrunādams tiesnešus, — vienkārši jāsalīdzina ar nekomplicētajiem, bet mums obligātajiem Ceturtā labojuma priekšrakstiem: «Tautas tiesības uz personas, dzīvokļa, dokumentu un īpašuma aizsardzību pret nepamatotām kratīšanām vai arestiem nedrīkst pārkāpt...»

Aizstāvība īpaši pieprasīja, lai tiesas izskatāmajam jautājumam tiktu piešķirta principiāla nozīme neatkarīgi no tā, kā lieta pašreizējā momentā tiek izskatīta.

Arī apsūdzība turējās pie savas vecās tēzes, apgalvodama, ka nav vajadzīgs šķirot arestus, kas izdarīti deportācijas nolūkos, no arestiem par pastrādātajiem noziegumiem. Tātad, Renkins secināja, «jābūt kaut kādām (!?) pilnvarām izdarīt kratīšanu sakarā ar arestu pēc imigrācijas iestāžu ordera».

Tieslietu ministra vietnieks uzsvēra, ka izskatāmā lieta ir saistīta ar nacionālās aizsardzības jautājumiem.

Pēc pušu uzstāšanās tiesa pieņēma apelāciju izskatīšanai.

23. martā (autors apzināti min datumus, lai lasītājam būtu vieglāk izsekot visu no padomju likumdošanas viedokļa neticamo vilcināšanu, ar kādu Ābelam vajadzēja sastapties amerikāņu tiesā) Augstākā tiesa pieņēma lēmumu šajā lietā no jauna noklausīties abas puses 12. oktobrīf!?). Jā, jā. Tā nav pārrakstīšanās un nav arī drukas kļūda; abas puses no jauna uzklausīt paredzēja pēc septiņiem mēnešiem!

Pat Donovans, kurš parasti mīlēja slavināt amerikāņu tiesas procedūru un bija visai atturīgs, ja amerikāņu tiesa tika kritizēta, šoreiz neizturēja. Viņš lēmumu nosauca par «vismaz samērā neparastu», «dīvainu» un pat «neizprotamu».

Taču Ābelam neatlika nekas cits, kā atkal gaidīt.

Viņš nolēma nokārtot vienu otru personiska rakstura jautājumu un lūdza Donovanu, lai tas nosūta viņa mantas ģimenei. Lai apsūdzība gadījumā, ja spriedums tiktu atcelts, nevarētu paziņot, ka kopā ar mantām pāri okeānam aizpeldējuši kaut kādi lietiskie pierādījumi, uzmanīgais Donovans pieprasīja, lai tieslietu ministrija iepriekš uzmanīgi apskata visas mantas un dod oficiālu atļauju tās nosūtīt.

FIB darbinieki, «parādīdami lielu māku», kā ironizēja Donovans, ar acīm redzamu apmierinātību «sāka atārdīt, atplēst, izraut, izkratīt, izvilkt, pāršķelt» Ābela mantas. Ābela kabatas portfelī viņiem «izdevās atklāt» mazu, kā cigarešu papīrs plānu filmas gabaliņu, uz_kura bija uzrakstīti pieczīmju skaitļi.

Kad Ābels to uzzināja, viņš sākumā uztraucās.

— Jūs mani pamatīgi satraucāt, — viņš teica Donovanam un padomājis piebilda:

— Es neatceros, ka būtu tādu lietu atstājis šajā kabatas portfelī. Man tas viss liekas ļoti aizdomīgi; es gribu teikt: kādēļ gan viņi pēc astoņpadsmit mēnešiem izdara tādu atklājumu?

Ābela lietā atradums neko jaunu neienesa, jo FIB_atrasto tekstu atšifrēt vienalga nespēja. Taču Ābelu satrauca doma, vai tas nav izdarīts tādēļ, lai kaut kādā veidā Augstākās tiesas priekšā sakompromitētu aizstāvību.

Un tomēr «atradums» tika izmantots, lai lietu atkal novilcinātu. Pagāja septiņi mēneši, pirms ministrija deva savu atjauju un mantas tika nosūtītas. Bet kādā izskatā! Un ne jau visas. Tā, piemēram, kā ziņoja FIB, «pēc ģitāras apskates, kuras nolūks bija atklāt mikro-punktus, tā kļuva pilnīgi nederīga». Pilnīgi sabojāts tika arī fotoaparāts.

_ Karstā maija dienā Donovans apmeklēja Ābelu Atlantas cietumā, lai vēlreiz ar viņu apspriestu jautājumu par lietas jauno noklausīšanos.

Donovans ar izbrīnu atzīmēja, ka, neskatoties uz stingro režīmu, Ābels kaut kādā veidā saņem informāciju no ārpuses. Vismaz viņš Donovanam ierosināja, lai tas, gatavodamies jaunām cīņām Augstākajā tiesā, apmeklē FIB muzeju tieslietu ministrijas ēkā, kur organizēta izstāde sakarā ar viņa lietu, kā arī iepazīstas ar FIB direktora Edgara Hūvera grāmatu «Maldināšanas^meistari», kurā Hūvers atzīst, ka pulkvedi Ābelu «pēc FIB pieprasījuma» arestējuši imigrācijas iestāžu pārstāvji. Donovans šo padomu pieņēma, un Hūvera atzinums tika izmantots aizstāvības rakstā, kuru sagatavoja lietas atkārtotai izskatīšanai Augstākajā tiesā.

Pēc apsūdzības lūguma Ābela lietas atkārtota izskatīšana Augstākajā tiesā vēlreiz tika pārcelta un 1959. gada 12. oktobra vietā sākās tikai 9. novembrī.

Lai neatkārtotos, neizklāstīsim atkal aizstāvības un apsūdzības pozīcijas. Pašos pamatos tās bija tādas pašas kā agrāk.

— Apstiprinot šo spriedumu, tiesa dos iespēju valsts ierēdņiem ignorēt prasību, lai

7t

jebkurā krimināllietā, ieskaitot ari lietas, kas saistītas ar deportāciju, būtu kratīšanas orderis, — Donovans atkārtoja.

Kas attiecas uz apsūdzību, tad jāsaka, ka, atbildot uz tiesneša Vitekera jautājumu, tieslietu ministra vietnieks bija spiests atzīt, ka kratīšana būtu bijusi nelikumīga, ja tās patiesais mērķis būtu bijis iegūt pierādījumus par Ābela izlūkošanas darbību. Taču kratīšanai, runājot viņa vārdiem, it kā «tiešām bija mērķis iegūt materiālus, lai varētu pamatot izsūtīšanas lietu», un, kā saka, tā nu gadījies, ka meklējuši vienu, bet uzdūrušies kaut kam citam, vēl nopietnākam.

Te nu apsūdzība noslīdēja līdz tiešiem meliem un acīm redzamai faktu falsifikācijai. FIB darbinieki, kas piedalījās kratīšanā, un pats viņu šefs Hūvers taču apstiprināja, ka Federālais izmeklēšanas birojs zinājis, ko grib un kādēļ grib.

Tas pats bija teikts arī imigrācijas pārvaldes priekšnieka ģenerālleitnanta Džozefa M. Svinga paziņojumā, ko publicēja laikraksts «Herald Tribune». Viņš apgalvoja, ka, arestējot Ābelu, bija labi zināms, kas viņš tāds ir. Tāpat Svings stāstīja, ka Ābels arestēts pēc pretizlūkošanas (FIB) lūguma, tas ir, apstiprināja tieši to, uz kā savu argumentāciju pamatoja aizstāvība.

Donovanam par izbrīnu, apsūdzības pārstāvji pēkšņi paziņoja, ka daži aizstāvības izvirzītie argumenti nav izvirzīti prāvas gaitā tiesnesim Baiersam un tādēļ Augstākajai tiesai tie nav jāizskata. Donovans tādu nostādni viegli atspēkoja, parādīdams zīmītes eksemplāru, ko bija iesniedzis apgabaltiesā. Tajā bija minēti tie paši argumenti.

«Apsūdzība ķērās pie tāda neparasta paņēmiena,» Donovans rakstīja Ābelam, «jo, acīm, redzot, bija izmisuma stāvoklī. Tas, bez šaubām, bija mēģinājums dot tiesai iespēju apiet aizstāvības izvirzīto jautājumu, jo tiesa, protams, gribēja apstiprināt spriedumu, bet tai bija ārkārtīgi grūti noraidīt mūsu juridisko argumentāciju.»

Šis Donovana secinājums izrietēja no Augstākās tiesas jaunā, pavisam neparastā lēmuma — «pieņemt lietu «atkārtotai konsultācijai»»(?!)

To uzzinājis, Ābels Donovanam rakstīja: «Mani, dabiski, interesē jautājums par to, kad Augstākā tiesa pasludinās savu lēmumu, taču es cenšos, lai tas mani pārāk nesatrauktu. Reizēm man tas izdodas, bet ir brīži, kad es uztraucos.» Šīs skopās rindas Donovanam vēlreiz lika pabrīnīties par sava aizstāvāmā aukstasinību.

Un tomēr Augstākā tiesa spriedumu apstiprināja.

Taču, lai to izdarītu, tai bija vajadzīgi vēl gandrīz pieci mēneši. Kā saka — pārdomām. Tiesas sēde notika 1960. gada 28. martā, un lēmums tika pieņemts tikai ar vienas balss vairākumu — piecas balsis pret četrām.

Savā būtībā tiesas lēmums sakrita ar tiesneša Baiersa domām un pamatojās uz to, ka «uzskatīt Imigrācijas un naturalizācijas pārvaldes sadarbību ar FIB, ja nav kaut kāda ļauna nodoma vai nodevības, nozīmētu ignorēt visus tiesiskos aspektus sadarbībā starp vienas un tās pašas tieslietu ministrijas diviem resoriem, kuri ģenerālprokurora vispārējā vadībā nodarbojas ar dažādu likumības aspektu ieviešanu».

Atkal atkāpšanās no tiešā jautājuma par kratīšanas un mantas aresta nelikumību. Kratīšanas ordera taču tomēr nebija!

Tādēļ arī dalījās Augstākās tiesas locekļu balsis. Vieni uzskatīja par nepieciešamību katrā ziņā, kaut arī apejot likumu, notiesāt Ābelu, bet citiem no ASV nacionālo interešu viedokļa svarīgāka šķita precīza konstitūcijas ievērošana nekā viena padomju izlūka soda ilgums. Kā redzam, uzvarēja pirmais viedoklis. Taču tie tiesas locekļi, kas tam nepiekrita, uzrakstīja īpašas domas divos variantos.

Pirmais variants atspoguļoja visu četru (šai skaitā arī Augstākās tiesas priekšsēdētāja Erla Vorena) viedokli, bet otru — papildu variantu uzrakstīja tiesas loceklis Duglass un to atbalstīja Bleks.

Tiesas loceklis Brenans, kas bija pirmo īpašo domu autors, uz vairākuma argumentāciju atbildēja šādi:

«Šī aresta procedūra, par kuru te bija runa, kā diena no nakts atšķiras no tāda aresta procedūras, kas izdarīts par pastrādātu noziegumu. Ja tam vēl tiek pievienota iespēja izdarīt vispusīgu kratīšanu bez ordera, tad mēs ar to pašu koncentrējam izpildu orgānu pārstāvju rokās visu varas pilnību pār personu un tās īpašumu.» Tālāk viņš piezīmēja, ka tāda «kārtība» paver ceļu patvarībai un ļaunprātībām un ka tas nav savienojams ar ASV konstitūcijas Ceturtā labojuma prasībām.

Bet tiesas loceklis Duglass savās īpašajās domās izteicās vēl kategoriskāk. Konstatējis stingri pierādīto faktu, ka «aresta un kratīšanas virzošais spēks bija FIB aģenti» un ka Federālajam izmeklēšanas birojam «bija pietiekami laika, lai saņemtu kratīšanas orderi», un ka tā vietā viņi izmantoja administratīvo orderi, tā «pārkāpdami kā imigrācijas un pilsonības, tā arī tiesību bilu», kura sastāvdaļa ir arī Ceturtais labojums, viņš noslēgumā rakstīja:

«Tā ir traģēdija, ka mēs atbalstām tāda veida tiešu rīcību, jo tādējādi Ceturtā labojumā paredzētā aizsardzība tiek izskausta no svarīgas mūsu dzīves jomas ...»

Duglasa īpašajās domās ir ari šādi rūgti vārdi: «Slavenu noziedznieku lietas, kā ari sīku likumpārkāpēju lietas var kļūt par precedentu nederīgai tiesu praksei. Ja sajūta, ka apsūdzētais ir vainīgs, dominē pār izmeklēšanu, tad dažreiz pat tiesneši zaudē modrību un pieļauj, ka policija bez aplinkiem dara to, ko nav sankcionējusi konstitūcija ... Zināmos mūsu vēstures posmos un zināmās tiesas prāvās tāda prakse grāva mūsu likumības normas. Ļaunums, kāds nodarīts šajā lietā, var likties piedodams. Taču praksei, ko radījis tāds precedents, var būt tālejošas sekas, bezgalīgi kaitīgas un postošas. Šajā ziņā spilgts piemērs ir šīs tiesas lēmums. »

Tiesas locekļiem, kuri balsoja pret sprieduma aprobēšanu, uzbruka buržuāziskā prese. Lielum lielais laikrakstu vairākums viņus iztēloja gandrīz vai par kaut kādas «sarkano» sazvērestības līdzdalībniekiem, kuri «vienkāršas formalitātes» dēļ gatavi palaist brīvībā «Kremļa aģentu».

Sājā sakarībā Donovans bija spiests teikt: «Grūti saprast, kā pieauguši amerikāņi var piekārt Ceturtajam labojumam «vienkāršas formalitātes» izkārtni.»

Bet ko gan runāt par presi, ja tādu uzskatu par likumību tagad bija svētījusi Savienoto Valstu Augstākā tiesa!

Par Augstākās tiesas lēmumu Ābels uzzināja no radiopārraides tajā pašā dienā — 1960. gada 28. martā. Viņš tūlīt uzrakstīja savam advokātam, ka ar nepacietību gaida viņa domas par šo lēmumu. Ābels savukārt uzskatīja, ka, «ņemot vērā balsošanas raksturu, var ierosināt lietas pārskatīšanu». Vēstules beigās bija dažas nomierinošas rindiņas Do-novanam: «Es saprotu, cik jūs esat sarūgtināts par rezultātu, taču uzskatu, ka ir apstākļi, kas šo triecienu mīkstina.»

— Neizdibināmais Rūdolfs! — saņēmis šo vēstuli, Donovans izsaucās. — Pēc diviem gadiem un deviņiem mēnešiem viņš tikko kā zaudējis savu lietu un tagad izsaka man savu līdzjūtību.

Pēc dažām dienām, satiekoties ar Dono-vanu personiski, Rūdolfs Ābels precīzi novērtēja Augstākās tiesas lēmumu. «Tas mani nepārsteidza,» viņš sacīja. «Es neticēju, ka lieta tiks izskatīta uz likuma pamatiem. Es to uzskatu par politisku lēmumu.»

1960. gada 20. aprīlī pēc Ābela pieprasījuma Donovans iesniedza Augstākajā tiesā lūgumu izskatīt lietu no jauna. Bez kādām cerībām uz panākumiem. Donovans rakstīja, ka viņa lūgums «kalpo to miljonu Savienoto Valstu iedzīvotāju interesēm, uz kuriem attiecas likums par imigrāciju un naturalizāciju un kuru personiskā brīvība ar Ābela lietā pieņemto lēmumu tagad bargi un netaisnīgi ierobežota».

16. maijā Augstākā tiesa atteicās apmierināt šo lūgumu. Ābela krimināllietā tika pielikts pēdējais punkts.

Tā kā pie Ābela piekļūt nevarēja, korespondenti ielenca viņa aizstāvi.

«Nav nemaz ko runāt,» Donovans rakstīja, «ka jautājumā par tiesisko normu piemērošanu es biju vienis prātis ar tiem tiesas locekļiem, kuri palika mazākumā, kaut arī es sapratu tiesas nevēlēšanos atbrīvot apsūdzēto. Un tomēr es atteicos atklāti kritizēt Augstākās tiesas lēmumu, atkārtodams, ka Ābels «tika pakļauts pienācīgai likumīgai procedūrai».»

Tā beidzās «pienācīgā likumīgā procedūra», kas faktiski izvērtās par tiesas patvaļu. Var izdarīt īsu rezumējumu.

Nemaz nerunājot par ASV konstitūcijas Ceturto labojumu (atstāsim šo «formalitāti» uz amerikāņu tiesas sirdsapziņas), skaidri redzami bija arī citi rupji likuma pārkāpumi pēc būtības, kas ļauj runāt par to, ka ar Ābelu kā ar politisku pretinieku notika vienkārša izrēķināšanās, ko tik tikko apslēpa iztiesāšanas vīģes lapa.

Fakts paliek fakts, ka apsūdzība nevarēja tiesai uzrādīt nevienu konkrētu pierādījumu, kas liecinātu par slepenām ziņām, kuras Ābels it kā esot savācis un nodevis Padomju

Savienībai. Neviens nevarēja pateikt, no kā vai no kurienes Ābels tādas ziņas saņēma, kur, kad un kam tās nodeva. Tādējādi, faktiski, tikai par to, ka, «būdams ārzemju lielvalsts aģents, atradies ASV teritorijā bez reģistrēšanās valsts departamentā», Ābels likumā paredzētā maksimālā soda — piecu gadu brīvības atņemšanas vietā saņēma trīsdesmit gadus.

No elektriskā krēsla viņu pirmām kārtām izglāba paša vīrišķība: atteikšanās liecināt par savu praktisko darbību. Liela nozīme bija arī tam apstāklim, ka amerikāņu tiesai visu laiku bija jārēķinās ar to, ka analoģiskos apstākļos Padomju Savienībā var nokļūt arī amerikāņu pilsoņi.

Prāva beidzās._ Taču nebeidzās mēģinājumi pierunāt Ābelu kļūt par nodevēju. Tieši otrādi, pēc Augstākās tiesas lēmuma šie mēģinājumi atjaunojās ar vēl lielāku spēku.

Pie viņa cietumā pasāka «viesoties» FIB darbinieki. Viņi mēģināja izdibināt, vai Ābels pēc tam, kad pārliecinājies, ka viņa lieta ir galīgi zaudēta, nav kļuvis runīgāks.

Vēlreiz savu laimi nolēma pārbaudīt arī izlūks Donovans.

Iepriekš konsultējies «tieslietu ministrijā» (lasi: Federālajā izmeklēšanas birojā) un katrā ziņā Centrālajā izlūkošanas pārvaldē (ne jau velti viņš šajā lietā nodibināja kontaktu ar Alenu Dallesu) un, runājot viņa vārdiem, «pamatīgi sagatavojies», Donovans ieradās pie Ābela, lai apspriestu iespēju samazināt soda laiku.

Ābels izskatījās novājējis, nomocījies. Apģērbs bija kļuvis par lielu. Cietums viņu bija padarījis vecāku, taču viņš, kā vienmēr, izturējās moži. Vispirms viņš steidzās Donovanu pārliecināt, ka ir pilnīgi vesels.

Donovans Ābelam paziņoja, ka ir iespēja samazināt soda izciešanas laiku, taču «to var izdarīt tikai tajā gadījumā, ja tiesai būs zināms, ka jūs tiešām sadarbojaties ar valdību». «Viss tiks turēts noslēpumā,» Donovans apsolīja. «Es varu minēt jebkurus citus dibinātus iemeslus, lai iesniegtu lūgumu atklātā sēdē, taču saskaņā ar mūsu praksi tiesnesim jāzina, ka jūs sadarbojaties. Citādi sākotnējais spriedums netiks izmainīts.»

— Par to nevar būt ne runas. Es nekad to nedarīšu, — Ābels atbildēja.

ATGRIEŠANAS

Dzimtene neatstāja Ābelu nelaimē.

1962. gada 10. februāra saltā rītā uz Gli-nikes tilta, kas pie Potsdamas ezera savieno (un arī šķir) Vācijas Demokrātiskās Republikas galvaspilsētu ar Rietumberlīni, notika Rūdolfa Ābela apmaiņa pret Padomju Savienībā notiesāto amerikāņu spiegu Frensisu Pauersu.

Taču Rūdolfa Ābela ceļš uz brīvību bija garš un savā ziņā dramatisks ...

1960. gada 7. maijā Ābels atradās savā kamerā Luisbergas cietumā (Pensilvānijas štatā). Viņš bija iegrimis iemīļotajā nodarbībā: risināja matemātiskus uzdevumus. Pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja viegla čaboņa.

Mazajā durvju lodziņā viņš ieraudzīja sarullētu avīzi.

Tas bija patīkams pārsteigums.

Sakarā ar Ābela lietas izskatīšanu Augstākajā tiesā viņš uz kādu laiku tika pārcelts uz Ņujorku un Luisbergas cietumā nokļuva, atgriežoties pa etapu no Ņujorkas uz Atlantu.

Luisbergas cietumā pārsūtāmajiem ieslodzītajiem bija noteikts stingrs režīms. Jau vairāk nekā nedēļu Ābelam nebija nekādu ziņu par tof kas notiek aiz cietuma sienām.

Ābels ātri atvēra avīzi, un viņa uzmanību tūlīt piesaistīja ar milzīgiem burtiem iespiestais virsraksts: «Virs Sverdlovskas, PSRS, notriekta lidmašīna U-2.» Zemāk, mazākiem burtiem, bija rakstīts: «... Pauersu, lidotāju, sagrābuši krievi. Viņam draud tiesa kā spiegam.»

Pauersa lidmašīna tika notriekta 1. maijā, taču Amerikas Savienotajās Valstīs veselu nedēļu neviens neko nezināja par Frensisa Pauersa arestu. Protams, CIP un Pentagons prezidentam ziņoja, ka izlūklidmašīna, ar kuru viņš lidoja, pazudusi un no uzdevuma nav atgriezusies. Bet kas ar lidmašīnu bija noticis? Vai tā notriekta vai cietusi avāriju, vai pilots ir dzīvs, un, ja dzīvs, tad kur viņš atrodas? Uz šiem jautājumiem neviens nevarēja atbildēt līdz brīdim, kamēr Maskavā nebija publicēta attiecīga infomiācija.

Ar to arī izskaidrojams, kādēļ ziņojums, kuru Rūdolfs Ābels patlaban satraukti lasīja un pārlasīja, parādījās amerikāņu laikrakstos tikai 7. maijā.

Tajā bridi Ābels vēl nevarēja iedomāties, cik svarīga loma viņa personiskajā liktenī būs notikumam ar Pauersu. Tomēr fakts, ka padomju varas iestādes arestējušas amerikāņu lidotāju spiegu, bija viens no variantiem, kāds bija paredzēts tiesnesim Baiersam adresētajā vēstulē, kurā Donovans pamatoja nepieciešamību ASV interesēs saglabāt Ābela dzīvību. Dabiski, ka Rūdolfs Ābels neviļus to atcerējās. Taču dzīves pieredze un veselais saprāts sacīja: nevajag par ātru ļauties cerībām, kuras var izrādīties nereālas.

Daudz kas šajā situācijā pagaidām palika nezināms. Kāds būs Pauersa tiesāšanas rezultāts? Vai kāds izrādīs iniciatīvu, izvirzot jautājumu par viņa apmaiņu pret Pauersu? Uz kādiem noteikumiem? Vai pretējā puse šos noteikumus atzīs par pieņemamiem? Vai politiskais stāvoklis būs labvēlīgs vai nelabvēlīgs? Beidzot — vai ASV valdībai Pauerss ir vajadzīgs?

Neko no tā Ābels nezināja un tādēļ, atgriezies federālajā cietumā Atlantā, centās ātrāk nodoties jau ierastajam darbam cietuma darbnīcā un savām parastajām cietuma nodarbībām, lai mazāk būtu jādomā par jautājumiem, kuru atrisināšana nebija no viņa atkarīga.

Tomēr amerikāņu presē jau tūlīt pēc ziņojuma par U-2 bojā eju Pauersa un Ābela vārdi tika minēti līdzās.

11. maijā prezidents Eizenhauers pēc dažiem neveikliem mēģinājumiem iztēlot U-2 par meteoroloģisku uzdevumu lidmašīnu, bet PSRS robežu pārkāpšanu — par nejaušību («nomaldīšanos») bija spiests atzīt, ka šiem lidojumiem ir apzināts izlūkošanas raksturs. Viņš uzvēmās par to visu atbildību un atgādināja Ābela lietu.

Prezidenta paziņojumu uzņēma kā signālu.

Visos laikrakstos atkal bieži jo bieži parādījās Ābela fotogrāfijas un raksti par viņu. Bet Ņujorkas laikraksta «Daily News» redakcijas rakstā bija tieši ierosināts apmainīt Ābelu pret Pauersu.

Apmēram tajā pašā laikā Abels Atlantas cietumā saņēma neparastu vēstuli. Frensisa Pauersa tēvs Olivers Pauerss viņam ziņoja, ka lūgšot savu valdību, lai tā atbrīvo Rūdolfu Ābelu, ja viņš savukārt speršot soļus, lai atbrīvotu viņa dēlu.

Abels atbildēja īsi: ASV valdība viņam aizliegusi sarakstīties ar ģimeni, un tādēļ viņš nevarot tā lūgumu izpildīt. Ābels šīs vēstules nodeva Donovanam un lūdza tās nosūtīt savas sievas advokātam.

Donovans šo vēstuļu kopijas nodeva FIB un CIP rīcībā un, kā viņš raksta, «pēc valdības ieteikuma» nodeva telegrāfa_ aģentūrām īsu ziņojumu par Pauersa un Ābela vēstulēm. Protams, tas tika darīts tādēļ, lai neoficiālā ceļā šo informāciju darītu zināmu Maskavai un varētu pasekot, kāda būs reakcija.

Kad Abels uzzināja, kā Donovans izrīkojies ar viņa vēstulēm, viņš nosūtīja tam zīmīti ar kategorisku protestu. Ābels negribēja, lai apmaiņas iniciatīva it kā piederētu viņam.

1960. gada 24. jūnijā Ābels negaidīti saņēma priecīgu vēsti: tieslietu ministrija bija atcēlusi savu aizliegumu un atļāva sarakstīties ar ģimeni (Donovans raksta, ka tas tika darīts, lai atvieglinātu izšķirt jautājumu par Ābela apmaiņu pret Pauersu).

Trīs nedēļas vēlāk Maskavā, Arodbiedrību nama Kolonnu zālē, sākās tiesas prāva, kurā Frensiss Pauerss bija apsūdzēts spiegošanā ASV labā. Tiesas zālē bija ari Pauersa vecāki — Olivers un Ida Pauersi, sieva Barbaja un no Savienotajām Valstīm atbraukušais viņu advokāts. Ārzemju diplomātiem un žurnālistiem bija iespēja savām ausīm noklausīties apsūdzētā liecību par spiegošanu CIP labā, kā arī savām acīm aplūkot lietiskos pierādījumus, kas šo liecību apstiprināja. Viss bija noformēts pienācīgā kārtībā, atbilstoši padomju kriminālajai un kriminālprocesuā-lajai likumdošanai, un Pauersa vaina pierādīta pilnīgi.

Pauersam draudēja nāves sods, taču padomju tiesa aprobežojās ar samērā vieglu spriedumu. Viņu notiesāja ar brīvības atņemšanu uz 10 gadiem, pie tam tikai pirmie trīs gadi bija jāpavada ieslodzījumā cietumā, bet pārējie 7 gadi — labošanas darbu kolonijā.

Amerikāņu laikrakstos par Pauersa prāvas gaitu tika izvērsta kārtējā pretpadomju kņada. Tika rakstīts par to, ka padomju tiesa «nav objektīva», advokāts «nav principiāls», apsūdzētajam «nav nekādu tiesību» utt., u. tml. Ābels šajā sakarībā Donovanam rakstīja:

«Es nespēju saprast, kā Pauersam piespriesto soda mēru salīdzinājumā ar man pie-sprietajiem trīsdesmit gadiem var nosaukt par «ļoti bargu» spriedumu. Ar kādiem vārdiem gan tad var raksturot manu spriedumu? Šaubos, vai tiesnesis Baierss spētu atrast piemērotas definīcijas!

Reizēm es domāju par to, kāda reakcija būtu šejienes kongresā, presē, radio un televīzijā, ja Kanzasā būtu noticis kaut kas līdzīgs incidentam ar U-2 un ļaundara lomā šajā lugā būtu bijis krievu lidotājs?»

Tomēr arī Donovans, tiklīdz sastapa Ābelu, atļāvās dažādus naidīgus izlēcienus pret padomju tiesu (vēlāk viņš tos atkārtoja savā grāmatā). Tad Ābels viņam atkal uzdeva jautājumu:

— Sakiet, kāds būtu bijis ASV tiesas spriedums, ja virs kādas pilsētas Savienoto Valstu centrā Pauersa lidojumam analoģiskos apstākļos būtu parādījies padomju lidotājs?

Donovans neatbildēja.

Kaut arī iniciatīva par apmaiņu bija amerikāņu, tomēr lieta stipri ieilga. Vašingtonā strīdējās. Tieslietu ministrija un tās sistēmā iekļautais Federālais izmeklēšanas birojs novilcināja apmaiņu un pretojās tai, cerēdami, ka Ābelam apniks sēdēt cietumā un viņš pastāstīs tiem par savu darbību Amerikas Savienotajās Valstīs. Turpretim Centrālā izlūkošanas pārvalde, acīm redzot, gribēja ātrāk sagaidīt Pauersu, lai uzzinātu sīkumos to, kas galu galā bija noticis 1960. gada 1. maijā virs Sverdlovskas.

«Valdībai vajadzīgi deviņi mēneši, lai izdarītu to, ko jūs, advokāti, kas nodarbojaties ar privāto praksi, paveicat trīs nedēļās,» tā Do-novanam sacīja viens no viņa draugiem, ieteikdams būt pacietīgam.

Ņemot vērā apmaiņas perspektīvu, amerikāņu pretizlūkošana vēlreiz mēģināja iegūt Ābela piekrišanu sadarboties, pirms tai, iespējams, vajadzētu viņu atbrīvot. Šoreiz Ābelu šantažēja ar draudiem, ka viņa nepiekāpības gadījumā maiņa var nenotikt. Taču, kā liecina Donovans, nelikās, ka pulkvedis kjūtu runīgāks. Viņš šķita sevišķi kareivīgi noskaņots.

__ Lēni, izejot visas cenzūras instances, norisa Ābela sarakstīšanās ar ģimeni un viņa ģimenes sarakstīšanās ar Donovanu. Lai lietu paātrinātu, Ābela sieva mēģināja griezties tieši pie prezidenta, taču no tā nekas neiznāca.

Pagāja vēl gads. Laikraksti pamazām pārstāja rakstīt gan par Ābelu, gan par Pauersu. To slejas aizņēma jauni notikumi, jaunas sensācijas. Tikai Atlantas federālajā cietumā viss palika pa vecam. Tiesa gan, bija nomainīts cietuma priekšnieks Vilkinsons. Viņu iecēla par ASV Cietumu_ pārvaldes priekšnieka vietnieku, taču Ābela stāvokli tas nekādi neietekmēja. Dzīve plūda vienmērīgi, stingri, pa gultni, kas nosprausta uz visiem laikiem.

Tādēļ jo negaidītāks 1961. gada decembra beigās Rūdolfam Ābelam bija izsaukums pie cietuma priekšnieka. Ābels ne ar kādiem lūgumiem pie priekšnieka nebija griezies un tagad, sēžot uzgaidāmajā telpā, mēģināja uzminēt, kādēļ pēkšņi viņš tam ievajadzējies. Par to, kas notika tālāk, pastāstīsim ar paša Ābela vārdiem:

«Beidzot iegāju iekšā, un priekšnieks mani laipni uzaicināja apsēsties. Viņš pasniedza

man aploksni, uz kuras augšējā laba stūra bija uzrakstīts: «Atvērt R. I. Ābela klāt

būtnē.» Es atdevu aploksni atpakaļ, viņš to atvēra un izņēma citu; paskatījies tajā, viņš to pasniedza man. Uz otras aploksnes bija rakstīts: «Pēc izlasīšanas iznīcināt.» Es atkal atdevu aploksni, un priekšnieks to atvēra. Viņš izņēma salocītu papīra lapiņu, ieskatījās tajā un pasniedza man.

Vēstule bija no Donovana. Viņš rakstīja, ka pošoties braukt uz Austrumberlīni kā ASV valdības neoficiāls pārstāvis, lai vestu sarunas par apmaiņu, un lūdza, lai es uzrakstot sievai vēstuli, kurā būtu izskaidrots viņa brauciena iemesls, ar lūgumu nodrošināt, lai viņu atbilstoši uzņemtu padomju vēstniecības pārstāvji.

Es pateicu priekšniekam, ka uzrakstīšu attiecīgu vēstuli, un mēs norunājām, ka pusdienas pārtraukumā es viņam savu sūtījumu nodošu. Šī vēstule sievai tika nogādāta rekordlaikā — divās trīs dienās parasto trīsdesmit dienu vietā. Drīz vien saņēmu atbildi, ka sieva veic visus vajadzīgos pasākumus.

Mašīna sāka griezties!»[9]

īstais iemesls Donovana braucienam uz Eiropu tika turēts lielā slepenībā. Radinieki un paziņas domāja, ka viņš dodas uz Londonu savu klientu — apdrošināšanas sabiedrību uzdevumā. Acīm redzot, pastāvēja bažas, ka Savienotajās Valstīs var atrasties spēki, kuri pēdējā brīdī var izjaukt vai arī stipri apgrūtināt realizēt prezidenta Kenedija lēmumu par apmaiņu.

Turpretim Donovana bažas par grūtībām, ar kādām nāksies sadurties padomju vēstniecībā, izrādījās, bija nepamatotas. Tur visus ar apmaiņu saistītos jautājumus viņš nokārtoja dažās dienās.

_ Tad beidzot pienāca brīdis, kuru Rūdolfam Ābelam bija jāgaida gandrīz piecus gadus.

— Ābel, paņemiet mantas. Nāciet lejā.

Uzraugs pagaidīja, kamēr Ābels savāc savu vienkāršo cietuma bagāžu, un pavadīja viņu uz dežuranta istabu.

— Jums jābrauc uz Ņujorku, — cietuma priekšnieks sacīja.

Ābelam iedeva uzvalku, aizveda pie friziera. Mapi ar zīmējumiem un matemātiskiem aprēķiniem paņēma cietuma priekšnieka vietnieks. Apsolīja aizsūtīt pēc pārbaudes.

Tad Ābelu pastiprinātas apsardzes pavadībā nosūtīja uz Ņujorku, bet no turienes ar speciālu kaujas lidmašīnu — uz Rietum-berlīni.

Viņam neteica, uz kurieni viņu ved. Lidmašīna mainīja virzienu. Un tomēr, kad Vilkin-sons Ābelam vaicāja, vai jviņam ir priekšstats par lidojuma mērķi, Ābels pārliecināti atbildēja: «Uz Eiropu,» — un klusēdams norādīja uz logu. Vilkinsons saprata, ka Ābels paspējis noteikt lidmašīnas kursu pēc zvaigznēm.

Berlīnē Ābelu aizveda uz ASV okupācijas karaspēka kazarmām un ievietoja virssardzē, no kurienes iepriekš visi arestētie bija aizvesti. Virssardze atradās ēkas pagrabā. Tur bija divi dzelzs būri ar gultām. Vienā no tiem ievietoja Ābelu, ko pārģērba pidžamai līdzīgā uzvalkā. Atnesa ēdienu. Tas bija draņķīgs, un Ābels neēda.

Viņš atlaidās gultā un caur būra režģiem aplūkoja divus savus apsargus.

«No kā viņi baidās?» Ābels nodomāja. Bija pilnīgi skaidrs, ka notiks apmaiņa. «Laisties lapās» nebūtu nekādas jēgas.

«Vai tiešām viņi domā, ka es mēģināšu izdarīt pašnāvību! Stulbeņi!»

Ar šīm domām Rūdolfs Ābels iemiga un gulēja diezgan labi, .jo garajā ceļā bija ļoti noguris.

Agri no rīta ieradās Donovans un pastāstīja, ka apmēram pēc stundas notiks apmaiņa.

— Vai jūs nebaidāties atgriezties mājās? — Donovans vaicāja.

— Protams, nē, — sekoja ātra atbilde.

Drīz vien Donovans un Vilkinsons devās

uz vietu, kur bija paredzēta apmaiņa.

Tūlīt aiz viņiem no sava pēdējā cietuma izveda arī Ābelu un iesēdināja automašīnā. Abās pusēs apsēdās milzīgi konvojnieki, kuru augums pārsniedza divus metrus, bet svars — 130 kilogramus. Bez tiem mašīnā atradās vēl viens cilvēks, kurš kopā ar Ābelu bija atlidojis no ASV.

Kad mašīna jau brauca pa Berlīnes ielām, viņš atkārtoja jautājumu, kuru bija jau uzdevis lidmašīnā.

— Jūs, pulkvedi, nebaidāties, ka jūs izsūtīs uz Sibīriju?

— Kāpēc? — Ābels atjautāja.

— Padomājiet, vēl nav par vēlu, — amerikānis turpināja.

Ābels tikai iesmējās un novērsās no viņa. Gandrīz piecus gadus viņam neliek mieru ar vienu un to pašu. Kaut ko runāt bija pretīgi. Un nebija arī nekādas jēgas.

Mašīna nobremzēja pie tilta. Pie uzejas uz tā liela izkārtne angļu, vācu un krievu valodā ziņoja: «Jūs izbraucat no amerikāņu zonas.»

Tilta otrā galā Ābels ieraudzīja grupiņu privātās drēbēs ģērbušos cilvēku un viņu vidū kādu savu vecu darba biedru. Tilta vidū Donovans sarunājās ar padomju pārstāvjiem.

_ Viens no amerikāņiem, kas bija pavadījis Ābelu, piegāja pie viņiem un drīz vien deva signālu tuvoties.

Nesteidzīgiem soļiem Ābels devās uz tilta vidu.

«Spēcīgu apsargu ielenkts, parādījās Rūdolfs I. Ābels. Viņš bija novārdzis un izskatījās vecāks par saviem sešdesmit diviem gadiem. Atrašanās Amerikas cietumā bija atstājusi viņā manāmas pēdas. Tagad, pašā pēdējā brīdī, viņš turējās, tikai pateicoties izkoptai iekšējai pašdisciplīnai,» tādas atmiņas par pēdējo tikšanos ar savu aizstāvamo palikušas Donovanam.

Iepretim Ābelam, pie baltās svītras, kas sadalīja precīzi uz pusēm Glinikes tiltu, starp diviem vīriešiem stāvēja jauns, slaids sārtvaidzis puisis.[10] «Pauerss,» Ābels noprata, pirmo un pēdējo reizi dzīvē uzmanīgi aplūkodams cilvēku, kura liktenis tik negaidīti bija savij ies ar viņa paša likteni.

Ābels palūkojās pulkstenī. Bija astoņi un 45 minūtes.

«PSRS pārstāvis krievu un angļu valodā skaļi nosauca: «Apmaiņa!» Vilkinsons izņēma no portfeļa kādudokumentu, parakstīja to un pasniedza man. Ātri pārlasīju — tas liecināja par manu atbrīvošanu un to bija parakstījis prezidents Džons F. Kenedijs! Es paspiedu roku Vilkinsonam, atvadījos no Donovana un gāju pie saviem biedriem. Pārkāpu balto robežas svītru ... un mani apkampa mani biedri. Kopā gājām uz tilta galu, iekāpām mašīnā un pēc īsa brīža piebraucām pie nelielas mājas, kur mani gaidīja sieva un meita.

Bija beidzies četrpadsmit gadus ilgais komandējums!»

Tā sev piemītošajā atturīgajā, pat pasausajā tonī Ābels apraksta savas atbrīvošanas brīdi.

Ar to faktiski arī varētu beigt mūsu stāstu par amerikāņu tiesas patvaļu un padomju pilsoņa vīrišķību amerikāņu tiesas priekšā. Taču lasītājam tiesības jautāt par pulkveža turpmāko likteni.

Ābels pārradās mājās pie savas ģimenes. Viņa iepriekšējos valdības apbalvojumus papildināja Sarkanā Karoga ordenis, kuru viņš saņēma par vīrišķību un izturību, kas parādīta sarežģītā stāvoklī šķiras ienaidnieka priekšā.

Neskatoties uz saviem 70 gadiem un izciestajiem pārbaudījumiem, Rūdolfs Abels vēl ir možs un turpina darboties PSRS valsts drošības nostiprināšanas laukā, kurā strādājis visu mūžu. Savu bagāto pieredzi viņš nodod jaunajiem čekistiem.

Atcerēdamies pārdzīvoto, Ābels stāsta, ka visu laiku, kamēr viņš atradies amerikāņu cietumā, viņam palīdzējusi pārliecība par to, ka Dzimtenē tiek darīts viss iespējamais, lai viņam palīdzētu. Bet aizraušanās ar matemātiku un mākslu, pastāvīgs darbs palīdzēja saglabāt garīgo līdzsvaru, pārciest cietuma dzīves grūtības.

Bet Heihanens? Kas notika ar šo nodēvē-ju?

Pec Ābela notiesāšanas viņš galīgi nodzērās. 1964. gada 17. februārī «New York Journal American» un citi amerikāņu laikraksti ziņoja, ka Heihanens «gājis bojā noslēpumainā autokatastrofā uz kāda no ASV ceļiem».

Neviens pēc viņa neskuma.

Nomira arī Donovans. Rūdolfs Ābels viņu atcerējās ar sirsnību, jo uzskatīja, ka Donovans izdarījis visu, kas bija viņa kā advokāta spēkos, un godīgi aizstāvējis sava aizstāvārnā intereses. Lai _kaut kā personiski pateiktos Donovanam, Abels 1962. gada augustā bez honorāra aizsūtīja viņam nelielu dāvanu un vēstuli.

«Dargais Džim!

Lai gan neesmu vecu grāmatu kolekcionē-tājs un neesmu arī jurists, es tomēr domāju, ka divas vecas, XVI gadsimtā izdotas grāmatas par tiesību jautājumiem, kuras man izdevies atrast, ir pietiekami retas, lai būtu vērtīgs papildinājums Jūsu kolekcijai. Lūdzu, pieņemiet tās kā pateicību un atzinību par visu, ko esat manis labā darījis.

Ceru, ka Jūsu veselība necietīs no pārāk lielās darba slodzes.

Patiesi Jūsu Rūdolfs.»

Vēstulei bija pievienotas divas retas grāmatas — «Justiniāna kodeksa komentāri» latīņu valodā.

_ Donovans ļoti lepojās ar šo dāvanu un Ābela vēstuli nesaīsinātu publicēja savā grāmatā ...

Man pretī sēž Rūdolfs Ābels.[11] Kā vienmēr, viņš gludi noskuvies, ir jauneklīgi kalsens un možs. Viņš iedziļinājies manu piezīmju lasīšanā un nemana, ka tēja jau atdzisusi.

Bet man prātā nāk Vladimira Iļjiča_ Ļeņina vārdi, kurus viņš teica Viskrievijas Ārkārtējās komisijas darbinieku koncertmītiņā 1918. gada 7. novembrī. Iļjičs uzsvēra, ka galvenais, kas tiek prasīts no čekista, ir uzticība.

Un vēl nāk prātā VCIK lēmums par F. Dzer-žinska apbalvošanu ar Sarkanā Karoga ordeni. Tajā, starp citu, bija teikts, ka Dzer-žinskis strādnieku šķiras intereses vienmēr stādījis «augstāk par visiem citiem apsvērumiem un jūtām».

Es skatos Ābelā un domāju: lūk, viens no daudzajiem čekistiem, kurus šo tradīciju garā audzinājusi partija.

Jā, galvenais, kas tiek prasīts no čekista, ir uzticība. Uzticība partijai, savai Dzimtenei, savai tautai.

SATURS

Arsenljs VasIHļa d. Ttikov»

Rūdolfs Ābels AMERIKĀŅU TIESAS PRIEKŠA Redaktors R. Inķis.

Māksl, redaktors A. Krēsliņš. Tehn. redaktore D. Radziņa. Korektore E. Ieviņa.

Nodota salikšanai 1972. g. 3. lūliiā. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 19. oktobri. Tipogrāfijas krīta papīrs Nr. 2, formāts 70 X90/32. 3,0 fiz. iespiedi.; 3,51 uzsk. iespiedi.; 3,52 Iz-devn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 11 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25286/Mp-407. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Jelgavas tipogrāfijā Jelgavā, Raiņa, ielā 27. Pasūt. Nr. 1968

1

Visi Ābela lietas oficiālie dokumenti citēti no iepriekš minētās D. Donovana grāmatas.

2

Lielā žūrija — tiesas kolēģija, kas izlemj jautājumu par nodošanu tiesai.

3

Ar šo vārdu Heihanens pazina Ābelu.

4

Vēlāk apsūdzībai kļuva zināms, ka ar Maktagas meitu draudzējas kāds FIB darbinieks. Lai nedotu iemeslu apelācijai, viņa tomēr tika noraidīta.

5

Termins «noziegums» attiecībā uz Ābelu, protams, tiek lietots tikai no amerikāņu likumdošanas un amerikāņu juristu viedokļa.

6

Donovans jau iepriekš bija lūdzis izslēgt no lietas Roudsa liecības kā tādas, kurām nav nekāda sakara ar Ābelu, taču lūgums tika noraidīts.

7

Commander (angļu.) — atbilst apmēram trešā ranga kapteiņa militārajai pakāpei.

8

Ābela advokāta Džeimsa Donovana uzvārdā brālis.

9

«HeAeAH» № 15 3a 1970 r.

10

No cietuma Pauerss savai ģimenei rakstīja: «Pret mani izturas daudz labāk, nekā varēja gaidīt. Es saņemu vairāk ēdamā, nekā varu apēst, un daudz guļu ... Tāpat eju pastaigāties svaigā gaisā katru dienu, kad nav lietus.»

11

Rūdolfs Ābels miris Maskavā, 1971. gada 15. novembri, 69. dzīves gadā. (Tulk. red.)

Content

Tiškovs Arsēnijs Rūdolfs Ābels amerikāņu tiesas priekšā

1