Marss Džims

Sazvērestība triljonu vērtībā

Džims Marss

Sazvērestība triljonu vērtībā

Visaptverošas krāpšanas apstākļos patiesības atklāšana kļūst par revolucionāru darbību.

Džordžs Orvels

Satura rādītājs

Ievads ......................................

I DAĻA: ZOMBIJU NĀCIJA

Ekonomiskā lejupslīde..........................

Sociālisms un individuālisma zaudēšana ............

Tējas dzeršana................................

Jaunā pasaules kārtība..........................

Nevienprātība savējo rindās......................

II DAĻA: KA RADĪT ZOMBIJUS

POLITISKIE HAKERI............................

Arējā tirdzniecība un obligācijas ..................

Meļu aizdevumi...............................

Gramms un deregulācija ........................

Amerikas samazināšana.........................

Parādu vergi .................................

Stimulu pakete................................

Pirms sabrukuma..............................

Banku stresa testi..............................

Nepiedienības un nāve..........................

Bagātie kļūst bagātāki ..........................

Valsts parāds - privātā peļņa.....................

Kā tas viss sākās ..............................

Augļošana ...................................

Ticība naudai un parāds ........................

Federālo rezervju sistēmas anomālija...............

Finanšu stabilitātes padome......................

Starptautisko norēķinu bankas aizkulisēs ...........

Mēģinājumi revidēt federālās rezerves . . . Federālās valdības vīzdegunība ........

deģeneratīva pārtika un ūdens ..

Slikts ēdiens un gudra izvēle...........

Melīgi apgalvojumi un atsaukumi ......

Augšanas hormoni..................

Pārtikas un zāļu pārvaldes dzimšana

ģenētiski modificēta pārtika ..........

Codex Alimentarius.................

Ūdens ar fluorīdu piedevu ............

Skumjas pārdomas par veselības aprūpi . .

MIKOPLAZMAS UZBRUKUMS........

Nacistu un japāņu bioloģiskais karš.....

Mikoplazmas un prioni ..............

Līča kara sindroms .................

Depopulācijas pūliņi ................

Mākslīgi radītais AIDS...............

Mirušie mikrobiologi................

Doktora Raifa atklājums.............

IEDZĪVOTĀJU NOZĀĻOŠANA ........

Farmācijas milži....................

Tiešā patērētāju uzrunājošā reklāma

Aspartāms........................

Bērnu nozāļošana...................

PSIHIATRIJA UN EIGĒNIKA..........

Psihiatrijas vēsture..................

Eigēnika ..........................

Konservatīvisma psiholoģija ..........

Vispirms jānozāļo sievietes un bērni.....

GRIPA UN CITAS CŪCĪGAS IDEJAS ____

Lielie farmācijas giganti atpērkas.......

Palīgviclas un skvalēns...............

1921. gada pandēmija Kanzassitijā .....

Bailes no gripas ....................

Milzīgais ar marihuānu pieķerto skaits . .

NOTRULINĀTĀ IZGLĪTĪBA......

Oklahomas skolu pētījums.......

Video paaudze................

Bīstamā mācība...............

Strādnieki, nevis domātāji .......

Tviksteri ....................

III DAĻA: KA KONTROLĒT ZOMBIJUS

MEDIJU KONTROLE UN BAIĻU IEDVEŠANA .........

Valdības diktētas ziņas............................

Iebiedēšanas taktika..............................

Pretterorisma likums .............................

Lāzers vai elektrošoka pistole ......................

Policijas taktika un Federālā ārkārtējo situāciju vadības

aģentūra (FEMA) .............................

Ar teroristu zīmogu apzīmogotie....................

Obamas uzruna skolām...........................

LĪDERU KONTROLE.............................

Padomes kabinets ...............................

F.rti iekārtotie apkalpotāji .........................

Palīdzība Hamās teroristiem .......................

Obamas “civilā armija”...........................

ACORN un SEIU................................

TIPS un citi okšķeri..............................

Konfiscēto aktīvu fonds...........................

Ķīmiskās sliedes.................................

Globālā spietošana...............................

POLICEJISKA VALSTS............................

Parauglikums par valsts medicīniskās aprūpes pilnvarām

ārkārtas situācijās.............................

Valdības nometnes...............................

ELMA nometne.................................

Uzņēmums American Police Force...................

Likums Posse Comitatus ..........................

Nepilnīgā robežapsardze ..........................

Stratēģiskās ietekmes birojs........................

Zvēresta turētāji.................................

Naida noziegumi ................................

Progresīvo aizsardzības projektu izpētes aģentūra (DARPA) .

Elektroniskā novērošana ............................

Burvju lampa, Fluent, dTective un Encase...............

Likums par nacionālo identifikāciju....................

Mikroshēma jūsu plecā .............................

Echelon un TEMPEST..............................

2009. gada kibernētiskās drošības likums ...............

Izvēlieties skaitli! ..................................

Iekšzemes drošība .................................

Lidmašīnās neielaižamo personu saraksts ...............

L.ūriķi no Transporta drošības administrācijas............

Drošības dienestu ļaunprātīga izmantošana..............

Fotogrāfi ugunslīnijā ...............................

Jūs filmē.........................................

IV DAĻA: KA ATBRĪVOT ZOMI3IJUS: TRĪS BRĪVĪBAS KASTES

KARTONA KASTE KĀ POLITISKU RUNU PLATFORMA . . .

Neiegrožoti ziņu dienesti ............................

Atgriešanās pie pamatvērtībām izglītībā.................

Māj mācība.......................................

Rūpes par veselību.................................

VĒLĒŠANU URNA.................................

Federālo rezervju sistēmas revīzija.....................

Kongresa atlaišana.................................

Vēlēšanu novērotāji un papīra biļeteni..................

Desmitā labojuma izpilde............................

Nevardarbīga nepakļaušanās.........................

Trīsdesmit seši dziedinoši līdzekļi sagrautai sabiedrībai .....

Uzvara pār fašismu ................................

MUNĪCIJAS KASTF.................................

Ieroču un munīcijas pārdošanas uzplaukums.............

Ievads

Vienu tirānijas epizodi var izskaidrot ar nejaušu untumu kādā dienā, bet nepārtraukta apspiešana, kas uzsākta noteiktā laikā un tiek nemitīgi īstenota, mainoties tikai ministriem, pārlieku skaidri liecina par apzinātu, sistemātisku mūsu paverdzināšanas plānu.

Tomass Džefersons

MūsdiknAs Džefersona vārdi skanētu šādi: “Gadījuma rakstura tirānijas izpausmes varētu attaisnot kā acumirklīgu amatpersonu spriešanas spēju zudumu, bet pastāvīga šādu darbību virkne, ko īsteno gan demokrātu, gan republikāņu valsts pārvaldes struktūru pārstāvji, nepārprotami liecina par apzinātu un sistemātisku plānu paverdzināt reiz brīvos amerikāņus.”

Būt zombijam nozīmē būt iekaltam smagās verdzības važās - važās, kas nepieļauj apzinātu rīcību. Zombijus gan psihiski, gan fiziski kontrolē ārējs spēks - vienalga vai ras būtu vīruss, kas viņiem liek alkt asiņu, vai vūdū maģija. Zombijs nav ne dzīvs, ne miris, parasti viņu kontrolē kāds cits, gluži kā vecajās Holivudas filmās. Zombiji klīst apkārt, lielākoties neapjaušot apkārtējo pasauli; viņu mērķus, ņemot talkā alķīmiju vai elektromagnētismu, pašu zombiju vietā ir nosprauduši citi. Vecajās šausmu filmās aktieri Bela Lugoši (liela Lugosi) un Džons Karadains (John Carradine) vadīja zombijus, piespiežot viņus rīkoties pretēji cilvēka iedabai.

Taču tagad zombiji ir visur. Viņi ir ļoti ienesīgi filmu, grāmatu, komiksu un datorspēļu varoņi. Vai zombiju popularitāte ir tikai sagadīšanās, vai arī amerikāņiem zombiji patīk tāpēc, ka atgādina, kā mēs uztveram paši sevi - kā tik tikko dzīvus un nedomājošus radījumus?

Daudzi mūsdienās veic savus ikdienas darbus, nemaz neaizdomājoties un neapjaušot, kāpēc viņi to dara. Varbūt šos cilvēkus nejūtīgus padarījušas zāles vai pastāvīgā radio un televīzijas iedarbība? I.ai kas būtu pie vainas, liels skaits amerikāņu daudzējādā ziņā atgādina zombijus.

Jēdzienam “zombijs” mūsdienu Amerikā ir aizvien plašāks pielietojums. Adderall ir vienas no jaunākajiem modes untumiem - psihotro-pas zāles uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroma (ADHD) ārstēšanai. Šajā medikamentā vienādā daudzumā ir stimulējošās vielas amfetamīns un dekstroamfetamīns. Šo zāļu izraisīto blakņu vidū vietnē www.ADHDT.org pat minēta zombiju atgādinoša uzvedība.

Vārds “zombijs” tik ļoti iesakņojies mūsu sabiedrībā, ka iespiedies arī zinātnieku kopienas leksikā. 2009. gada maija vidū pētnieki no Teksasas universitātes un Teksasas Lauksaimniecības un mehānikas universitātes organizācijas Texas Agri Life Extension Service Teksasas austrumos ziņoja, ka viņi atraduši veidu, kā ierobežot sarkano skudru invāziju štatā. Viņi atklāja, ka sīkā kuprmuša (Pboridae sp.) no Dienvidamerikas reģiona, no kura Teksasā ieradušās sarkanās skudras, spēj piķējot uzbrukt skudrām un iedēt tajās oliņas. No oliņām skudrās izšķiļas kāpuri un izēd viņu smadzenes, pārvēršot tās radījumos, ko zinātnieki dēvē par “skudru zombijiem”. Aptuveni divas nedēļas skudras bez smadzenēm bezmērķīgi klīst apkārt, līdz viņām nokrīt galvas.

Vārds “zombijs” ne tikai apraksta priekšstatu par mūsu pašu eksistenci, bet arī apzīmē un vēl aizvien var apzīmēt brūkošos mūsu sabiedrības pīlārus, kuru vidū bankas ir visietekmīgākās. Pēdējā finansiālā fiasko laikā bankas, kuru pasīvi pārsniedza aktīvus, tika sauktas par “banku zombijiem”. Kā skaidroja autors Bils Sardi (Bili Sardi), kurš regulāri savus rakstus publicē vietnē LewRockwell.com: “Zombiju bankas nozīmē finanšu institūcijas, kuru saimnieciskā tīrā vērtībā ir mazāka par nulli, bet kuras turpina darboties, jo to nespēju atmaksāt parādus glābj tiešs vai netiešs valdības kredītu atbalsts.” Savā ziņā šīs bankas ir mirušas, bet vēl turpina kustēties dzīves telpā.

Amerika šobrīd ir nokļuvusi ekonomiskajā situācijā, kas tiek salīdzināta ar Lielo depresiju, un kā vienīgais risinājums rādās parāda konsolidācija, samazinot dolāra vērtību un pārvietojot bagātības. Krasi pieaudzis arī mūsu ekonomisko problēmu apjoms. 2008. gada 1. oktobrī valsts parāds bija 10 triljoni ASV dolāru, bet 2009. gadā tas pieauga līdz. 12 triljoniem ASV dolāru, kas bija vēl neredzēts pieaugums viena gada laikā. Ja katrs amerikāņu vīrietis, sieviete un bērns realizētu visus sev piederošos aktīvus, iegūtā summa nespētu nosegt šo parādu.

Plašsaziņas līdzekļi vieglprātīgi mētājas ar vārdu “triljons”. Tomēr vairums cilvēku nespēj īsti aptvert šā skaitļa nozīmi. Triljons kvadrātjūdžu aptvertu 3,7 miljonus štatu Teksasas lielumā (kas plešas aptuveni 270 000 kvadrātjūdžu platībā). Savukārt triljons dolāru viena dolāra banknotēs varētu noklāt ceļu līdz saulei un atpakaļ. Ja bankas, kuru parādi pārsniedz aktīvu vērtību, sauc par “zombiju bankām”, vai tādu valsti, kuras parādi pārsniedz aktīvus, mēs nevarētu saukt par zombiju valsti? Un šo epitetu, iespējams, varētu attiecināt arī uz tās pilsoņiem.

2008. gadā daudzi pieredzēja, kā valsts no nacionālā sociālisma iekārtas pārgāja uz marksistiskā sociālisma iekārtu, kad totalitāro Buša administrāciju pie varas stūres nomainīja Obamas administrācija -administrācija, kas atbalsta sociālistu medicīniskās aprūpes politiku Medicare un bagātības pārdali. Korumpētu politiķu, lielo uzņēmumu ļaunprātības un individuālo brīvību ierobežojošas likumdošanas dēļ Amerikas zombiji nu var zaudēt savu individuālo brīvību. l ie, kas lasījuši grāmatas “Varas ierocis - slepenība” (Rule by Secrecy) un “Ceturtā Reiba dzimšana” (The Rise of the Fourth Reich) sapratīs, ka vispasaules plutokrāti no Volstrītas, Londonas un Šveices vismaz iepriekšējā gadsimta garumā ir manipulējuši ar Rietumu vēsturi, vispirms ar krāpniecisku politisku mahināciju palīdzību Amerikā izveidojot Federālo rezervju sistēmu un pēc tam Krievijā - komunismu, finansējot boļševikus, nevis baltgvardus, kam sekoja nacionālsociālisms (nacistu vara) Vācijā. Šobrīd šie pasaules mēroga finansisti ir sagrābuši varu Savienotajās Valstīs un ievieš valstī tādas izmaiņas, kas vēl pirms diviem gadu desmitiem pilsoņiem liktos neiedomājamas.

20. gadsimta 50. gados Ronalds Rcigans (Ronald Reagan) publiski brīdināja par socializētas medicīnas briesmām. Šā brīža arguments ir tieši sociālais. Informācijas maģistrāle ir pārblīvēta ar skaļu reklāmu, dezinformāciju, informāciju uzmanības novēršanai un propagandu. Ik dienu parādās ziņojumi par aizvien jauniem mēģinājumiem pārveidot tehnoloģijas, veselības aprūpi, izglītību un politisko sistēmu.

Aizvien vairāk amerikāņu ir spiesti saskarties ar mūsdienu dzīves ēnas pusi. Šobrīd mums jāpārcieš Jaunās pasaules kārtības (New World Order) tirānija - pasauli pārkārto neliela grupiņa bagātu finansistu un rūpnieku, kuru centri ir slepenas biedrības, piemēram, Starptautisko attiecību padome (Council on Foreign Relations/CFR). Trīspusējā komisija (Trilateral Commission) un Bilderbergas grupa*. Vērts

“ Jeb konference, kura katru gadu norisinās Bilderbergas viesnīcā I lolandē un kurā pulcējas ietekmīgi uzņēmēji un politiķi no ASV un Eiropas valstīm nolūkā cīnīties pret antiamerikānisko noskaņojumu Eiropā. Te un turpmāk - tulk. piez.

aizdomāties, kā šī Jaunā pasaule ir kļuvusi par kontrolētu sabiedrība un policejisku valsti, kas pastāv finansiāli nestabilos apstākļos un kuru baro korporācijas, kam pieder pārtikas, ūdens un zāļu monopols. Vai mūsu valdība ir fašistiska? Iespējams. Amerikas mantojuma angļu valodas vārdnīca American Heritage Dictionary of English l anguage fašismu skaidro kā “filozofiju vai valdības sistēmu, kas aizstāv vai īsteno galēji labēju diktatūru, parasti apvienojot valsts un uzņēmējdarbības vadību ar karojošu nacionālismu”. Mūsdienās diktatūra, protams, būru galēji kreisa, tomēr nozīmētu varu gan pār valsti, gan korporācijām, kas kontrolē sabiedrības dzīvi.

Daudziem šobrīd liekas, ka Savienotās Valstis iepirkuma ratiņos lielā ātrumā traucas uz elli, ka Savienotās Valstis vairs nav dzīvīga uz konstitucionālu likumdošanu balstīta republika, bet drīzāk pūstoša impērija, kurai iestājusies smadzeņu nāve un kurā varu pārņēmusi dziļi iesakņojusies finanšu elite, kuras mērķis ir sociālistiska iekārta visā pasaulē. Šis uzskats strauji izplatās amerikāņu vidū, lasot laikrakstu virsrakstus un klausoties plašsaziņas līdzekļus. Cilvēki vēlas īstas pārmaiņas, nevis rikai politisku retoriku, bet viņi mulst neizpratnē par to, kurš īsti ir nolaupījis viņu valsti.

Daži amerikāņi aktīvi rīkojas. “Tējas dzeršanās” un masu demonstrācijās Vašingtonā 2009. gada 12. septembrī desmitiem tūkstošu amerikāņu pauda savu neapmierinātību ar valsts nosprausto kursu.

Kā lai nosauc valsti, kas šķiet tikai vāja reiz tik spēcīgās republikas atblāzma, kuras iedzīvotājus notrulina pretrunīgas izglītības programmas, sazāļo nemitīgi augošā farmācijas nozare un valsts tur savā pakļautībā ar pastāvīgiem terorisma un ekonomisko sabrukuma draudiem?

Vai tā nebūtu zombiju nācija? Nācija, kas darbojas biznesā, politikā, veselības aprūpes un izglītības jomā, bet bez jebkādas dzīvības dzirksts, enerģijas vai entuziasma.

Lūk, tas ir īstenais šausmu stāsts.

Kas notika? Kā notika šāda nācijas pārvērtība? Vai vainīga tikai elek-torāta neuzmanība, pārtikušas un pašapmierinātas sabiedrības dabiskā evolūcija, uzņēmumu vadītāju pārmērīgā alkatība un peļņas kāre? Vai arī cēlonis varētu būt sazvērestība?

I DAĻA ZOMBIJU NĀCIJA

Redzu tuvākajā nākotnē tuvojamies krīzi, kas liek man zaudēt drosmi un trīcēt par manas valsts drošību. Kara rezultātā tronī celtas korporācijas, un sekos augsta līmeņa korupcijas laikmets, un naudas vara valstī paildzinās savu valdīšanu, izmantojot cilvēku aizspriedumus, līdz visa bagātība būs koncentrējusies dažās rokās un Republika būs iznīcināta.

Piedēvēts Ābramam Linkolnam

Ekonomiska lejupslīde

AM KRIKAI pienākuši grūti laiki.

To kā cēloni minēja finanšu ministrs Timotijs Cieitners (Timothy Geithner), runājot par Amerikas finanšu sistēmas sabrukumu 2010. gada sākumā, kad bez pēdām izgaisa mājsaimniecību uzkrājumi 5 triljonu ASV dolāru apmērā. Aptuveni vienam no astoņiem hipotekārajiem aizdevumiem iestājās saistību neizpilde vai tūlītēja realizācija. Tiek lēsts, ka 2012. gadā piespiedu izsolē tiks pārdoti desmit miljoni māju. Viens no astoņiem pieaugušajiem un viens no četriem bērniem šobrīd pārtiek no valdības izsniegtajām pārtikas kartītēm.

Visas šīs problēmas vēl pastiprināja augstais bezdarba īpatsvars. Saskaņā ar Associated Press ziņojumu viens no pieciem amerikāņiem ir bez darba vai nestrādā atbilstoši savai kvalifikācijai, un sagaidāms, ka šis skaits 2010. gadā pieaugs, izraisot augstāko bezdarba līmeni kopš Otrā pasaules kara.

Ķildas un neapmierinātība aug augumā, un tās ir saistītas ar ekonomikas bēdīgo stāvokli. Ja ekonomiku iztēlojamies kā zombija rokas, tad šīs rokas ir savažojis parāds.

Čārlzs К. Roulijs arks К. Rowley) ir ekonomikas profesors Džordža Meisona universitātē un Lokija institūta ģenerāldirektors Virdzīnijas štata pilsētā Fērfaksā. Daudzi viņu uzskata par nozīmīgāko domātāju politiskajā un ekonomiskajā jomā. Savā rakstā Lielbritānijas laikrakstam Daily Telegraph Roulijs skaidroja: “ASV ekonomika cieš no augošās parādsaistību kultūras, kuru aizvien vairāk jau kopš 2001. gada piesārņo federālā valdība un kas ir dramatiski ietekmējusi privāto mājsaimniecību rīcību.” Viņš ari uzdeva populāru jautājumu: “Ja pārlieku lieli valsts parādi rada milzu problēmas, kāpēc jāpalielina valsts parāds? Kāpēc jāmudina mājsaimniecības stigt vēl dziļākos parādos?” Ļaunu vēsti Roulija pareģojums: “Pilnīgi iespējams, ka ASV pieredzēs tādu ekonomisku sabrukumu, kas to no pirmās pasaules valsts ierindos trešās pasaules valstu vidū, līdzīgu Argentīnas sabrukumam, kuru izraisīja nacionālsociālista Huana Perona (Juan Per on) valdība.” Citiem vārdiem sakot, ja ASV valdība neatradīs veidu, kā dzīvot savu iespēju robežās, kā to spiestas darīt lielākā daļa ģimeņu, valsts var kļūt par trešās pasaules valsti, kuras pazīmes ir pārtikas, ūdens un patēriņa preču trūkums un sociālistiska valdība.

Viens no bez ievērības atstātajiem finanšu krīzes aspektiem ir ievērojams nodokļu ieņēmumu kritums arī tad, ja Obamas administrācija un Kongress palielina tēriņus, lai stimulētu ekonomiku. Saskaņā ar CNN ziņām līdz 2009. gada augusta beigām federālā valdība bija iekasējusi par 25 procentiem mazāk nodokļu nekā tādā pašā astoņu mēnešu laikposmā 2008. gadā. Kongresa Budžeta pārvalde prognozēja, ka nodokļu ieņēmumi nokritīsies līdz 14 procentiem no iekšzemes kopprodukta, kas ir smags kritums zem vēsturiski vidējiem 18,3 procentiem. Turklāt ieņēmumi no uzņēmumu ienākuma nodokļa samazinājās par 20 procentiem, savukārt uzņēmumu ienākuma nodokļa ieņēmumi -pat par 56 procentiem. Prognozes attiecībā uz 2010. gadu nebija daudz iepriecinošākas.

Valsts ieņēmumu kritums skāris arī pašvaldības. Aizvien pieaugošais bezdarbs trīsdesmit divos štatos ir izsmēlis bezdarba apdrošināšanas fondus, un tie nesasniedz ieteicamo federālo līmeni, kas nozīmē, ka šiem štatiem būs vajadzīgi milzīgi federālie aizdevumi, lai tie turpinātu atbalstīt bez darba palikušos. Indianas štata Vigo apgabala amatpersonas 2009. gada vidū paziņoja, ka vairs nevar atļauties apglabāt mirušu cilvēku, ja šim mirušajam nav ietaupījumu, apdrošināšanas vai ģimenes uzkrājumu bērēm. Atlantā pilsoņu grupa ir mēģinājusi apturēt pilsētas plānus nojaukt atlikušos pašvaldības mājokļus. Vairāk nekā divdesmit apgabali Mičiganas štatā asfaltētos ceļus nomainījuši pret grants ceļiem, lai ietaupītu naudu, kā ziņo Mičiganas apgabalu ceļu asociācija.

Žurnāls The Wall Street Journal vēsta, ka 90 procenti visu ASV uzņēmumu ir ģimenes uzņēmumi vai atrodas to kontrolē. Finanšu krīze ir piespiedusi daudzus aizvērt savas durvis. Darbaspēka statistikas birojs lēš, ka laika posmā no 2007. gada ceturtā ceturkšņa līdz 2008. gada ceturtajam ceturksnim bankrotējuši aptuveni četri miljoni uzņēmumu ar deviņpadsmit vai mazāk darbiniekiem.

Amerikas sabiedrībai 2009. gadā izdevās pat palielināt savus ietaupījumus, taču valdības nekontrolētie tēriņi uz deficīta rēķina sabotēja viņu pūliņus. Grāmatas “Drošs pret bankrotu” (Crash Proof) autors Pīters Šifs (Peter Schiff) skaidro: “Vienkāršā patiesība ir tāda, ka valdības parāds ir mūsu parāds. Tāpēc, ja ģimenei uz sava dzīves līmeņa rēķina izdodas ietaupīt papildu 1000 dolāru katru gadu, bet valdība uzņemas jaunas parādsaistības, apgrūtinot katru mājsaimniecību ar vēl 20000 dolāru (katras ģimenes aptuvenā daļa no 1,8 triljonus lielā fiskālā deficīta 2009. gadā), tad šī ģimene galu galā ir parādā par 19 000 dolāru vairāk nekā gada sākumā!”

Socialisms un individuālisma zaudēšana

Socialisms ir atslēgvārds, lai izprastu to, kas ir noticis ar Ameriku. Vairums vārdnīcu “sociālismu” skaidro kā kolektīvo īpašumu, ražošanas līdzekļu pārvaldīšanu un preču un pakalpojumu sadali. Šādu līdzekļu pārvaldīšanai neizbēgami ir vajadzīga centralizēta vara.

Komunistu līderis Vladimirs iļjičs Ļeņins pareģoja strādnieku paradīzi, kur “katrs cilvēks brīvprātīgi iesaistīsies darbā atbilstoši savām spējām un katrs saņems pēc savām vajadzībām”. Bet, kā pats Ļeņins atzīmēja, pirms cilvēks var brīvi saņemt no Valsts, šim cilvēkam ir jāpakļaujas Valstij.

“Visu mūžu mēs cīnījāmies pret indivīda cildināšanu,” teica Ļeņins. Atbalsojot pirmo Rietumu globālistu idejas, kuri finansēja boļševikus 1917. gada Krievijas revolūcijas laikā, Ļeņins apgalvoja: “Sociālisma mērķis ir ne tikai likvidēt cilvēces pašreizējo iedalījumu mazās valstiņās un tautu izolāciju, ne vien satuvināt rautas, bet arī sapludināt rās.” Iespējams, viņš ari paredzēja metodes Amerikas Republikas iznīcināšanai, teikdams: “Drošākais veids, kā iznīcināt valsti, ir samaitāt tās valūtu.” Un: “Dodiet man četrus gadus bērnu mācīšanai, un manis sētā sēkla nebūs iznīdējama.”

Bijušais finanšu ministra vietnieks Pols Kreigs Roberts (Paul Craig Roberts) traktātā par brīvības galvenajiem principiem sacīja: “Cilvēks, kurš piedzima pirms gadsimtu (19. un 20. gadsimta) mijas, bija privātpersona. Sis cilvēks bija piedzimis pasaulē, kur viņa esamību apliecināja fiziskā klātbūtne vien, bez dokumentiem, veidlapām, atļaujām, licencēm, rīkojumiem, ievesto un izvesto valūtu sarakstiem, identifikācijas kartēm, bankas kartēm, pārtikas kartītēm, caurlaides zīmogiem, muitas deklarācijām, aptaujas anketām, nodokļu veidlapām, pārskatu kopijām, sociālās apdrošināšanas numura vai citiem viņa esības, dzimšanas, pilsonības, statusa, ticības un pārliecības apliecinājumiem, tiesībām būt, ieiet, iziet, pārvietoties, strādāt, tirgoties, pirkt, dzīvot... Daudziem cilvēkiem privātpersonas šķiet pati par sevi saprotama parādība, un manis teikto viņi uzskatīs par pārspīlējumu. Bet privātpersonu nav Padomju Savienībā vai Ķīnā, kur valsts vara ir absolūta un kur par mākslai un literatūrai ir jākalpo valsts interesēm...”

Robertss minēja piemēru, kā birokrātija saēd Amerikas pilsoņu brīvību: “[20. gadsimta 70. gados] ASV apgabala tiesnesis Vilburs Ouenss (Wilbur Owens) lika Džordžijas universitāšu sistēmas Valdes locekļu padomei izmantot akadēmiskā personāla piespiedu nosūtīšanu uz. citām sistēmas iestādēm, lai panāktu rasu līdzsvaru akadēmiskā personāla vidū. Kamēr vien skolotāju ncbrīvprātīgā pārcelšana notika vienas pilsētas robežās un aprobežojās ar sākumskolas un vidusskolas skolotājiem, mani liberālie kolēģi to uzskatīja par sociālu progresu. Bet, tiklīdz sākās starppilsētu piespiedu pārcelšana, viņi to nodēvēja par fašismu. Tiesa, līdz liberālisma progresam 20. gadsimta 60. gados valdības īstenota darbaspēka pārvirzīšana šajā gadsimtā bija Hitlera un Staļina režīmu prerogatīva. Cilvēki nereti statisma^1 ideju sekas aptver tikai tad, kad tās skar viņu pašu personu.”

Taču Amerikas ādas ģērēšana neaizsākās tikai 20. gadsimta 70. gados. Tā ilgusi daudzus gadu desmitus. Atcerēsimies karikatūru laikraksta

Chicago Tribune redakcijas slejā 1924. gadā ar nosaukumu “Plānveida ekonomika vai plānveida iznīcība?” Zīmējumā redzami vīrieši, saukti par “Jaunajiem mazajiem pirkstiņiem no Kolumbijas un Hārvardas”, kuri ar lāpstām sviež naudu no ratiņiem ar uzrakstu “Pasaules prātīgākās valdības resursu izšķērdēšana”. Zem ratiņiem sēž nošņurcis Ļevs Trockis un raksta: “Rīcības plāns attiecībā uz ASV: Tērējiet! Tērējiet! Tērējiet, kā ieganstu minot atgūšanos (no krīzes) - Gāziet valdību -Postā vainojiet kapitālistus - Metiet Konstitūciju mēslainē un pasludiniet diktatūru!” Šo karikatūru tikpat labi būtu varējis uzzīmēt arī kāds konservatīvs mūsdienu karikatūrists.

Daži vecāki pilsoņi varbūt atcerēsies pacifista Normena Matūna Tomasa (Norman Mattoon Thomas) vārdus, kurš laikā no 1928. gada līdz 1948. gadam sešas reizes kandidēja prezidenta vēlēšanās zem Amerikas sociālistiskās partijas karoga: “Bet, dēvējot to par “liberālismu”, viņi pieņems visus sociālistu programmas elementus, līdz kādu dienu Amerika būs sociālistiska valsts, nemaz neapjaušot, kā tas noticis.”

Kādā intervijā 1948. gadā Tomass paziņoja, ka aiziet no Amerikas politikas, jo gan demokrātu, gan republikāņu partijas ir pilnībā pārņēmušas sociālistu platformu, tāpēc vairs nav nekādas vajadzības pēc alternatīvas sociālistiskās partijas. Ne mazums cilvēku redz, ka tas, ko Savienotajās Valstīs kādreiz dēvēja par “lienošo sociālismu”, šobrīd ir Vašingtonas oficiālā politika. Šo priekšstatu atspoguļo paziņojums uz žurnāla Newsweek 2009. gada 16. februāra numura vāka: “Mēs tagad visi esam sociālisti.” Daudzi amerikāņi nepatikā saviebās, kad nacionalizēja banku un automašīnu nozares. Viņi baidījās, ka ar to vēl nebeigsies.

Tējas dzeršana

SAKOT ar 2009. gada aprīli, protesti pret “nekontrolētajiem” valdības tēriņiem, karu Irākā un Afganistānā un ķildām ap veselības aprūpi izplatījās visā valsti, pilsoņiem pulcējoties uz tā dēvētajiem “tējas dzeršanas” mītiņiem. Apzīmējuma izcelsme saistāma ar 1772. gada Bos-tonas tējas dzeršanu, kad amerikāņu kolonisti Bostonas ostā iemeta tējas kravu, protestējot pret britu valdības “nodokļu iekasēšanu bez nozares pārstāvju piekrišanas”. Daudzi mūsdienu viedie ir atzīmējuši: “Ja kolonisti domāja, ka “nodokļu iekasēšana bez nozares pārstāvju piekrišanas” ir slikta, rad viņiem būtu vajadzējis redzēt, ko nozīmē “nodokļu iekasēšana AR nozares pārstāvju piekrišanu”.”

2009. gadā protesta gars iemājoja arī vairāku pilsētu pašvaldībās, kur bļāva uz kongresmeņiem, kas bija devušies vasaras brīvdienās, un no kurienes viņus padzina vēlētāji, kurus bija sadusmojis tas, ko viņi uzskatīja par prezidenta Obamas sociālistisko veselības aprūpes plānu un valdības vispārējās ļaunprātības apliecinājumu. šis sabiedrības masveida protestu pacēlums turpinājās arī 2010. gadā, kad plašumā vērsās tējas dzeršana un niknas protesta demonstrāciju pret tā sauktajām sociālistiskajām atbalsta programmām, krīzi veselības aprūpes sistēmā, uzņēmumu glābšanu un ASV ekonomikas iznīcināšanu, bet par to visu mēs vēl runāsim.

Jaunā pasaules kārtība

Daudzi noraizējušies pilsoņi pievērsās alternatīvām radio sarunu programmām un internēta emuāriem, lai ko vairāk uzzinātu par globā-listu plānu pārņemt varu pasaulē, ko prezidents Džordžs H. V. Bušs (George H. W. Bush) nosauca par “Jauno pasaules kārtību”. Šo jēdzienu reiz izmantoja Ādolfs Hitlers (Adolf Hitler). Pašpasludinātie globālisti ir tie cilvēki, kuri uzskata, ka ir pārāki par sīkmanīgu nacionālismu. Šie vīrieši un sievietes planētu Zeme uzskata par savu ietekmes sfēru. Daudziem Savienotās Valstis šķiet viņu pašu daudznacionālo korporāciju neienesīga filiāle. Globālisti atbalsta seno Ilumināru filozofiju “mērķis attaisno līdzekļus”, lai gan vairums nonievātu jebkādu saistību ar šo seno slepeno biedrību vai nacistiem, kuri šo filozofiju iedzīvināja politiskās galējībās.

Savā grāmatā “Ēnu elite” (Shadow Elite) Džanīna Vedela (Janine Wedel) globālistus nosauca par “elastīgajiem censoņiem” (flexions) -pārnacionālas elites pārstāvjiem - “virzītājiem un bīdītājiem, kuri vienlaikus kalpo kā uzņēmējdarbības konsultanti, ideju ģeneratori, runasvīri televīzijā un valdības padomnieki ļunļ spieto ap organizācijām, kas izmanto viņu pakalpojumus. Sadalīts ir ne rikai viņu laiks. Arī viņu lojalitāte nereti ir elastīga.”

Neraugoties uz “elastīgo censoņu” izsmieklu lietišķajos plašsazi-ņas līdzekļos un uzpirkto politiķu vidū, ļaunā pasaules kārtība tomēr pastāv, un tai bieži ir visai tālejoši plāni. Prezidents Tomass Vudro Vilsons (Thomas Wudrow Wilson) rakstīja, ka lielākā daļa naudas, ko Savienotās Valstis Krievijas revolūcijas laikā sūtīja uz. Krieviju, tika boļševikiem - komunistu priekštečiem. Šos naudas līdzekļus ziedoja Rokfelleri (Rockefellers) un citi Volstrītas kapitālisti, viņu vidū Džei-kobs Šifs (Jacob Schiff), Eliu Rūts (Elihu Root), Džons Pīrponts Morgans (John Pierpont Morgan) un Harimanu (Harriman) ģimene. Viljams Averels Harimans (William Averell Harriman) kļuva par ASV vēstnieku Padomju Savienībā Otrā pasaules kara laikā). Šie cilvēki un vēl daudzi citi nodrošināja Starptautisko attiecību padomes sākotnējo finansējumu.

Kad šie paši globālisti nobijās no vispasaules komunisma (viņiem bija vajadzīgi atsevišķi valstu vai ekonomiskie bloki, lai sarīdītu tos citu pret citu un radītu nepieciešamo spriedzi nolūkā gūt maksimālu peļņu un kontrolēt situāciju), viņi metās atbalstīt nacionālsociālismu Vācijā. Vācijas armijas izlūkdienesta aģents Ādolfs Hitlers saņēma finansējumu, lai izveidotu bastionu aizsardzībai pret komunistu vilni, paplašinot viņa Nacionālsociālistisko vācu strādnieku (nacistu) partiju, kas savukārt iesēja Otrā pasaules kara sēklu. Trīs ievērojami amerikāņi, kuri nodrošināja spēcīgu finansiālu atbalstu nacistiem, bija National City Hank (tagad - Citicorp) bankas priekšsēdētājs Džons l)ž. Makklojs (John J. McCloy); Schroeder Bank bankas pārstāvji Alens Dalless un viņa brālis Džons Posters Dalless; un Preskots Bušs (Prescott Bush) - korporācijas Union Banking Corporation un kuģniecības Hamburg America direktors. Interesanti atzīmēt, ka pēc Otrā pasaules kara Makklojs kļuva par okupētās Vācijas augstāko komisāru; Džons Fosters Dalless kļuva par prezidenta F.izcnhauera valsts sekretāru; Alens Dalless kļuva par visilgāk savā amatā nokalpojušo C1P direktoru; bet Bušs, būdams Konetikutas štata senators, deva lielu ieguldījumu CIP dibināšanā. Atzīmēšanas vērts ir arī fakts, ka gan Makklojs, gan Dalless darbojās prezidenta Lindona Džonsona (Lyndon В. Johnson) izveidotajā Vorena komisijā (Warren Commission), kuras nolūks bija izmeklēt prezidenta Džona Kenedija (John P. Kennedy) slepkavību. Pēc Otrā pasaules kara globālistu dienas kārtībā bija Apvienoto Nāciju Organizācijas izveidošana. Pirmie mēģinājumi izveidot starpnacionālu organizāciju - Tautu savienību jeb Nāciju līgu - izgāzās, jo ASV Senāts nosprieda, ka ratifikācija nozīmētu Amerikas suverenitātes zaudēšanu.

Niks Rokfellers (Nick Rockefeller) - Pasaules ekonomiskā foruma dalībnieks un Starptautisko attiecību padomes loceklis - garāmejot kādā komentārā, iespējams, ir izpaudis Jaunās pasaules kārtības nodomus. Kā stāstījis nelaiķis Holivudas producents Ārons Ruso (Aaron Russo), Rokfellers viņam sacījis: “Galamērķis ir ievietot visos mikroshēmas, lai kontrolētu visu sabiedrību, lai baņķieri un elite kontrolētu visu pasauli.”

Džordža Herberta Vokera Buša (George Herbert Walker Hush) prezidentūras laikā sekretāra vietniece mājokļu jautājumos Katrīna Ostina Fitsa (Chatherine Austin hitts) rakstīja 2009. gada sākumā: “2001. gada rudenī es piedalījos privātā investīciju konferencē Londonā, uzstājoties ar priekšlasījumu “Tiesiskuma mīts jeb kā darbojas nauda: koncerna Hamilton Securities iznīcināšana”. Priekšlasījumā bija dokumentēta mana pieredze ar Vašingtonas un Volsrrītas partnerattiecībām, kuru rezultātā mākslīgi tika izraisīts krāpniecisks mājokļu un parādu burbulis, no ASV nopludinātas milzīgas naudas summas; “privatizācija” izmantota kā sava veida pirātiska darbība - aizbildinoties ar ekonomikas sildīšanu, valdības aktīvi tiek piešķirti privātiem investoriem par cenu, kas ir mazāka nekā tirgus vērtība, savukārt privātās saistības vēlāk tiek nodotas valdībai, pašam privātajam investoram ne ar ko neriskējot. Konferencē uzstājās ievērojami referenti, kas stāstīja par privatizāciju Austrumeiropā un Krievijā. Kamēr uz. mums raudzījās britu senči, mēs citu pēc cita klausījāmies stāstus par globālo privatizāciju 20. gadsimta 90. gados Ziemeļamerikā, Dienvidamerikā, Eiropā un Āzijā.”

Fitsa atkārtoja Rokfellera teikto par Jauno pasaules kārtību, kur vara pieder globālajai elitei. Viņa sacīja: “Viens mozaīkas gabaliņš atbilda citam, un mūsu kopējais vēstījums bija šausmīgs - bankas, korporācijas un investori katrs savā pasaules nostūrī bija vieni un tie paši spēlētāji. Tā bija salīdzinoši maza grupiņa, kuras klātbūtne bija pastāvīgi jaušama Krievijā, Austrumeiropā un Āzijā, un to atbalstīja vienas un tās pašas labi zināmās auditorfirmas un advokātu biroji. Viens ir skaidrs - gaidāms globāls finanšu apvērsums.”

l eģendārais ziņu dienesta CBS Neies vadītājs Volters Kronkaits (Walter Cronkite), bieži saukts par “Amerikas visuzticamāko cilvēku”, arī atklāja savus uzskatus, ka valsti pārvalda neliela elite. Neilgi pirms viņa nāves 2009. gada jūlijā Kronkaitam jautāja, vai Amerikā ir valdošā šķira. “Baidos, ka ir gan,” viņš atbildēja. “Nedomāju, ka la labi kalpo demokrātijai, bet tā ir taisnība - domāju, ka tāda ir. Valdošā šķira ir bagātnieki, kuri īstenībā pārvalda mūsu rūpniecību, mūsu tirdzniecību un mūsu finanses. Un šie cilvēki spēj tik izveicīgi manipulēt ar demokrātiju, ka patiesībā kontrolē demokrātiju, manuprāt.”

Kamēr ar sabiedrības lielāko daļu manipulē un tās uzmanību novērš politiskās partijas un komerciālie plašsaziņas līdzekļi, neviens nespēj pat atpazīt, kur nu vēl iebilst pret šo elitāristu Jauno pasaules kārtību, kuras dzinulis ir korporatīvie, ģimenes un šķiras savstarpējie sakari un kopējās intereses.

Kamēr Amerikas īstie valdnieki netiks atpazīti un konfrontēti, no roku lauzīšanas, vēstuļu rakstīšanas un demonstrācijām nebūs nekādas jēgas.

Nevienprātībā savējo rindās

2008. c;aoa finanšu katastrofa parādīja, ka Jaunajā pasaules kārtībā valda neliels haoss, vēl pirms tas tika nepārprotami konstatēts, l ai gan Obamas administrācijā netrūkst vīru un sievu, kuriem ir labi sakari ar bagātajiem un varenajiem, kā redzēsiet, kontrole pār Savienoto Valstu ekonomisko un sociālo stāvokli, šķiet, slīd laukā no viņu rokām. Pat Čikāgas universitātes akadēmiskā personāla rindās, kuru daudzi uzskata par globālistu domāšanas centru, jūtama nevienprātība. Universitātes profesors Roberts L.ukass (Robert E. Lucas), 1995. gada Nobela prēmijas ekonomikā ieguvējs, paziņoja, ka Obamas administrācijas stimulēšanas plāns ir “ekonomikas parodija”, savukārt viņa kolēģis finanšu zinātņu profesors Džons Kokreins (John H. Cochrane) apgalvoja, ka tā pamatā ir diskreditētas “pasakas”. Viņu sauciens atgādināja jēdzienu “vūdū ekonomika”, kuru Džordžs H. V. Bušs izmantoja, iebilstot pret Ronalda Reigana (Ronald Reagan) brīvās uzņēmējdarbības plāniem republikāņu prezidenta pirmsvēlēšanu sanāksmēs 1980. gadā.

Pols Krugmans (Paul Krugtnan), laikraksta New York Times eksperta viedokļa sleju autors un 2008. gada Nobela piemiņas prēmijas ekonomikas zinātnē laureāts, rakstīja: “Cik es saprotu, profesionālie ekonomisti alojas, jo ekonomisti kā kopums visiem spēkiem cenšas noturēt iespaidīgiem skaitļiem apvītu idealizētu priekšstatu par patiesību. Līdz Lielajai depresijai vairums ekonomistu nespēja atteikties no vīzijas, ka kapitālisms ir ideāla vai teju ideāla sistēma. Šo priekšstatu sagrāva masu bezdarbs, taču atmiņas par Depresiju izbalēja, ekonomisti no jauna iemīlējās vecajā, idealizētajā priekšstatā par ekonomiku, kur racionāli indivīdi darbojas ideālos tirgos, tikai šoreiz to izskaistināja smalki vienādojumi... šīs profesijas neveiksmju galvenais iemesls bija alkas pēc visaptverošas, intelektuāli elegantas pieejas, kas vienlaikus dotu ekonomistiem iespēju demonstrēt savu izveicību matemātikā.

Diemžēl šī romantikas apdvestā un sterilā ekonomiskā vīzija lika vairumam ekonomistu ignorēt visu, kas var noiet greizi. Viņi izlikās neredzam cilvēka racionālā prāta ierobežojumus, kas bieži noved pie burbuļiem un kraha; institūciju problēmu amoka skrējienam; tirgu -īpaši finanšu tirgu - nepilnībām, kuru dēļ ekonomikas darbības mehānisms var negaidīti un neprognozējami sabojāties; un briesmām, kas rodas, kad regulatori netic regulējumam.”

Sazvērestības teoriju piekritēji kopš seniem laikiem tikuši izsmieti par saviem apgalvojumiem, ka Lielo depresiju izraisīja baņķieri globālisti. Krugmans pamatoja šo argumentu ar stāstu par kādu ASV Federālo rezervju bankas direktoru padomes pašreizējā priekšsēdētāja Bena Bernankes (lien Berttanke) apgalvojumu. “Miltona Frīdmana (Milton hriedman) 90. gadu jubilejā, runājot par Lielo depresiju, Bernanke paziņoja: “Jums taisnība. Mēs to izdarījām. Mēs ļoti atvainojamies. Bet, pateicoties jums, tas vairs neatkārtosies.” Sausais atlikums - lai novērstu depresijas, ir vajadzīga rikai gudrāka centrālā banka.”

Tātad mēs redzam, ka tiek īstenots plāns sabotēt ASV ekonomiku un ieviest sociālistisko sistēmu - vienalga, Obamas marksistisko sociālismu vai Buša nacionālsociālismu - tiem, kuri ir pietiekami bagāti vai vareni, lai kontrolētu valsts centrālās pārvaldes aparātu, tas acīmredzot nav svarīgi.

Šie globālisti, kuri gadu desmitiem, ja ne gadu simtiem, ir manipulējuši ar pasaules vēsturi, īsteno plānu, kura nolūks ir pārvērst reiz brīvo un plaukstošo Savienoto Valstu Republiku par sociālistisku valsti, kuru apdzīvo notrulināti un trūcīgi zombiji, izsūknējot valsts naudas uzkrājumus sausus.

Tā nudien ir sazvērestība triljoniem dolāru apmērā.

II DAĻA. KĀ RADĪT ZOMBIJUS

Jebkāds sociālisms ir saistīts ar verdzību.

Herberts Spensers, britu rakstnieks, ekonomists un filozofs, 1884

В Kivi cilvēki var doties 11/, jebkuru vietu jebkurā sev tīkamā laikā. Viņi var uzsākt uzņēmējdarbību vai apgūt jaunu profesiju, vai pat doties atvaļinājumā tik ilgi, cik vien vēlas. Drošs paverdzināšanas veids ir gādāt, lai cilvēks būtu parādā. (>alu galā, ikviens, kurš nevar darīt kaut ko no iepriekš uzskaitītajām brīva cilvēka iespējām, tāpēc ka viņam ir hipotekārais kredīts, visdažādākie rēķini un nepieciešamība katru mēnesi saņemt algu, būtu jāuzskata par sava veida vergu - parādu vergu.

POLITISKIE HAKERI

Valdība nav saprāts; tā nav daiļrunība, tas ir spēks. Gluži kā uguns, tā ir bīstams kalps un briesmīgs saimnieks.

Džordžs Vašingtons

I’oiitiķus mums vajadzētu uzskatīt par zombiju nācijas galvenajiem pārstāvjiem. Politiķis ir nepieciešams sabiedrotais jebkurā vispāriz-platirā un augsta līmeņa sazvērestībā. Mūsdienu Amerikā finanšu vara ir nesaraujami saistīta ar politisko varu. Šī spēcīgā kombinācija sastopama Federālo rezervju sistēmā, Vašingtonas un Volstrītas gaiteņos un pat biznesa ziņās par politiķiem un finanšu sfēru.

Amerikāņiem nav vajadzīgs zinātniskais grāds ekonomikā, lai saprastu, ka valsts ir bankrotējusi. Pēc viskonservatīvākajām aplēsēm Amerikas parāds ir vairāk nekā 70 triljoni ASV dolāru salīdzinājumā ar iekšzemes kopproduktu 13 triljonu dolāru vērtībā. Turklāt tur nav pieskaitīts toksisko*' atvasināto finanšu instrumentu parāds 300 triljonu vai pat vairāk ASV dolāru apmērā.

Ārējā tirdzniecība un obligācijas

Starptautiskās tirdzniecības deficīts ik gadu valsts rezerves noplicina par 30 līdz 150 miljardiem ASV dolāru, un tā tas notiek pēdējos divdesmit gadus. Turklāt globalizācijas kustība ir ne tikai novājinājusi, bet daudzējādā ziņā pat iznīcinājusi mūsu rūpniecību, derīgo izrakteņu ieguvi un lauksaimniecību. Pēc Otrā pasaules kara Savienotajās Valstis nav uzbūvēta neviena jauna tēraudlietuve.

Parāds ir fundamentāls jautājums, lai izprastu mahinācijas, kas izraisījušas pašreizējo ekonomisko krīzi. I.īdz 2008. gadam rūpniecība, banku sektors, valdība, mājsaimniecības un indivīdi bija iegrimuši līdz ausīm parādos. Parāda dzēšana radīs sabiedrību, kura izskatīsies daudz citādāka, nekā mēs to iepriekš esam redzējuši. Laikraksta The New York Times 2009. gada 9. maija numura pirmajā lapā atzīmēts: “Spēkus, kas ļāva un pat kūdīja patērētājus mazāk krāt un vairāk tērēt -ātrie kredīti, straujais aktīvu vērtības pieaugums - varētu uz visiem laikiem izmainīt finanšu krīze, kas izraisīja ekonomikas lejupslīdi.” Laikraksta Times rakstā minētie “spēki” nozīmē uzpūstas algas, kas ir viena no nedaudzajām iespējām, kuras uzņēmumiem atlikušas, lai samazinātu izdevumus un līdzsvarotu budžetu.

Mēs tātad pieredzam vairāk nekā divus gadu desmitus ilgušā restruk-turizācijas procesa kulmināciju. Ja dzīves līmenis daudzās bijušajās diktatūrās, piemēram, Krievijā un Ķīnā, ir uzlabojies, tad Savienotajās Valstīs, pateicoties šiem Jaunās pasaules kārtības plutokrātu kontrolētajiem “spēkiem”, tas ir pasliktinājies.

Vai ir iespējams, ņemot vērā pastāvīgu naudas pārdali starp valstīm, ka ekonomikas krahs nebija nejaušs? Daži cilvēki apgalvo, ka tā sauktā “glābšana” nav nekas cits kā lielākā bagātību pārdale Rietumu vēsturē - izmisīgas pūles nostiprināt amerikāņu dolāru. Turklāt apdraudēts ir ne tikai ASV dolārs, bet arī Savienoto Valstu obligācijas. Uz dolāru balstīto draud Net obligāciju ienākošā plūsma pēc augstākā punkta sasniegšanas 2007. gada sākumā, kad to aptuvenā vērtība bija

Ar apšaubāmiem aktīviem nodrošinātas parādsaistības.

950 miljardi USD, nokritās līdz zemākajam punktam 2009. gadā -gandrīz 200 USD miljardiem, kas liecina par neuzticēšanos ASV naudai. “Vienkāršāk par vienkāršu - ārvalstu kreditori aiziet no Savieno-lajām Valstīm,” sarkastiski rakstīja analītiķis Džims Villijs (Jim Willie).

Villijs turpināja: “ASV dolāra pārvaldītāji NEAPLIKCINA ļoriģi-nalais uzsvars] kontroli, disciplīnu, neko tādu, kas kaut attāli līdzināms godīgumam vai pastāvībai... Ja ASV Federālo rezervju banka neuzpirktu vairumu ASV Valsts kases |vērtspapīru| emisiju, ilgtermiņa procentu likmes strauji un biedējoši pieaugtu |hiperinflācija]... Viņi nopietni apdraud ASV dolāru. Veimāras Republika vairs nav aiz kalniem!.... Ķīnas finanšu tirgus liek ASV tirgum strauji mainīt kursu. Skumji un traģiski - ASV dolārs ir iestidzis dubļos, laika trūkumā, gai-dyt ārvalstu kreditoru gaļas cirvi.”

Šo gaļas cirvi vicina gan Ķīna, kurai pieder pasaules lielākās ārvalstu valūtas rezerves, gan Krievija; un abas ir aicinājušas noteikt jaunu vispasaules valūtu, aizstājot dolāru rezervju veidošanā.

Viena no maz zināmām, taču biedējošākajām 2008. gada finanšu i. tinami sekām bija 2009. gada ziņojums, ka Ķīnas Valstij piederošo ak-11vii uzraudzības un administrācijas komisija (SASAC) varētu atbalstīt iespēju, ka lielie uzņēmumi nepilda līgumsaistības saskaņā ar atvasinātajiem vērtspapīriem, kurus tie 2008. gadā bija nopirkuši no starp-tautiskajām bankām. Ķīnas uzņēmumi noslēdza līgumus, lai pasargātu sevi no pieaugošajām patēriņa preču cenām, taču, ja tie nepildītu šos līgumus, tas būtu smags trieciens investīciju bankām, kas cer pārdot vel vairāk atvasināto vērtspapīru riska ierobežošanai Ķīnā, kas ir pasaulē visstraujāk augošā nozīmīgākā ekonomika un lielākais patēriņa preču pircējs.

Cita problēmas šķautne ir fakts, ka tā nauda, kuru Ķīna tērē obligācijām un atvasinātajiem vērtspapīriem, ir nauda, kuru tā nevar aizdot mums. “Ja Ķīna patiesi gribētu veicināt vietējo patēriņu, vislabākais veids būtu pārtraukt uzpirkt mūsu parādu. Vēl labāk - viņi varētu pārdot sev jau piederošās ASV Valsts kases obligācijas un peļņu izdalīt pilsoņiem tērēšanai,” rakstīja rakstnieks un investīciju firmas Euro Pacific Capital prezidents Piters Šifs Peter Shiff). “Tomēr Obamas administrācija pamatīgi lobē ķīniešus, lai pierunātu viņus iesaistīties un nopirkt jaunas valsts kases obligācijas par rekordlielām summām. Obama nespēj nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Viņš nevar paziņot, ka vēlas, lai ķīnieši tērē vairāk, bet tad lūgties Ķīnas valdību, lai atņem ķīniešu patērētājiem naudu un aizdod to ASV Valsts kasei. Galu galā Obama saņems tieši to, ko publiski sakās vēlamies, bet no kā klusībā baidās. Ķīnas valdība nāks pie prāta un pārtrauks pirkt Valsts kases obligācijas. Tas izraisīs ASV dolāra sabrukumu, taču ļaus Ķīnas pilsoņiem pilnībā baudīt sava darba augļus.”

Tomēr laikā, kad Ķīnas vienkāršie ļaudis sāk vairāk pirkt paši savu produkciju, tas nozīmē, ka mazāk produktu ir pieejami eksportam uz Ameriku. Un, tērējot vairāk naudas par pārtiku un pakalpojumiem, būs mazāk naudas, ko aizdot Amerikai. Tas varētu tikai padziļināt ekonomisko krīzi.

Situācija, kādā Savienotās Valstis šobrīd nokļuvušas, daudzējādā ziņā ir sliktāka nekā 20. gadsimta 30. gados. Krahu piedzīvojušo banku skaits ir lielāks nekā Lielās depresijas laikā, bet bezdarbs ir sasniedzis tā laika līmeni. Taču, atšķirībā no 30. gadu cilvēkiem, no kuriem daudzi bija dzimuši lauksaimnieku ģimenēs un prata sagādāt sev iztiku, mūsdienu Amerikas iedzīvotāji prot vienīgi lūgt valdību apmierināt viņu pamatva-jadzības. Vai tas varētu nozīmēt, ka valdības regulēts sociālisms nudien ir dienas kārtības jautājums, kas slēpjas aiz izperinātā pēdējo gadu finansiālā kraha?

Atšķirība starp mūsdienām un Lielo depresiju ir galvenokārt naudas vērtībā. 20. gadsimta 30. gados ASV pieredzēja monetāro depresiju. Nauda saglabāja savu vērtību, jo to vienkārši bija grūti iegūt, un zemās cenas tikai atspoguļoja naudas trūkumu. Mūsdienu Amerikas depresiju raksturo inflācija. Cenas turpina celties uzskrūvētā naudas pieplūduma dēļ. Jo vairāk naudas ir apgrozībā, jo mazāka ir rās vērtība.

Meļu aizdevumi

Misūki Universitātes Juridiskās fakultātes ekonomikas un tiesību zinātņu profesors Viljams Bleks (William К. Шаек) Kanzassitijā nāca klajā ar ideju, ka 2008. gada ekonomisko krīzi izraisīja visparastākā alkatība un nekompetence. 20. gadsimta 80. gados Bleks vadīja apsūdzību pret neliešiem saistībā ar krājaizdevu apvienību sabrukumu. Pēc Bleķa teiktā, hipotekāro aizdevumu sabrukumu izraisīja AAA kategorijas obligāciju emisija, kuru pamatā nebija pārbaudītu ienākumu, aktīvu vai darba tiesisko attiecību. Obligācijas nodēvēja par “meļu aizdevumiem”.

Bleks norādīja, ka meļu aizdevumi bija maldinoši un krāpnieciski, un iesaistītās bankas to lieliski apzinājās.

“Krāpšana ir maldināšana. Un krāpšanas būtība ir: “Hs izraisu tevī uzticēšanos un tad nododu šo uzticēšanos, piespiežot tev atdot man kaut ko vērtīgu.” Tādējādi nav efektīvāka līdzekļa uzticības sagraušanai ka krāpšana, jo īpaši ja krāpj augstākā sabiedrība, un tieši tas mums le notiek,” Bleks stāstīja PBC kanāla komentētājam Bilam Moijcrsam (Hill Moyers) 2009. gada aprīlī. “Buša administrācija būtībā iznīcināja uzraudzību, tāpēc var rīkoties nesodīti, ja neviens neskatās, un tieši tā ari notika. Kam jūs pievērstu uzmanību? Jūs pievērstu uzmanību specializētajiem aizdevējiem. Aizdevējiem, kuri galvenokārt nodarbojas ar paaugstināta riska sub-prime) un tā sauktajiem Alr-A (riskantajiem Alternative А-paper) hipotekārajiem aizdevumiem, meļu aizdevumiem... Viņi zināja, ka tā ir krāpšana.”

Bleks apgalvoja, ka meļu aizdevumi bija iespējami tāpēc, ka netika pārbaudīta aizdevuma prasītāju sniegtā informācija. Viņš sacīja, ka nereti aizdevuma pieprasītājiem ieteica, ka labāku darījumu varētu noslēgt, ja viņi pārspīlētu savus ienākumus, darba pieredzi un aktīvus. “Mēs zinām, ka viņi to ieteica aizņēmējiem,” stāstīja Bleks.

Viņš norādīja, ka federālā krājbanka IndyMac, kas krahu piedzīvoja 2008. gada 1 1. jūlijā, specializējās meļu aizdevumos - 2006. gadā tā pārdeva šāda veida aizdevumus 80 miljardu ASV dolāru vērtībā, ladējādi radot vairāk zaudējumu nekā 80. gadu krājaizdevu krīzes laikā.

Visa pamatā bija krāpšana. Bleks skaidroja: “Bija zināms, ka meļu aizdevumi ir neparasti slikti. Bet tie saņēma AAA pakāpes novērtējumu. Ranžējuma AAA pakāpei vajadzētu nozīmē, ka kredītrisks ir nulle. Tādejādi tu iegūsti kaut ko ļoti riskantu, taču tiek radīta ilūzija, ka nav itin nekāda riska. Tā pati par sevi ir krāpnieciska rīcība. Atkārtoju -Buša valdīšanas laikā neviens nelikās ne zinis. Kad pēc pilnīga tirgus sabrukuma beidzot pievērsa uzmanību, viņi atklāja krāpšanas pazīmes teju vai ikvienā lietā.”

Bleks un citi sliktos aizdevumus ir pielīdzinājuši finanšu piramīdai jeb “Ponci shēmai”, par kuru tika apsūdzēts Volstrītas investīciju konsultants Bērnijs Medofs (Bernie Madoff). “Visi pirka kaķi maisā, kas bija pārsiets ar glītu, sārtu lenti, un uz sārtās lentes bija rakstīts “AAA”,” stāstīja Bleks.

Lai gan nav neviena konkrēta likuma, kas aizliegtu meļu aizdevumus, Bleks argumentēja, ka iesaistītie baņķieri zināja, ka apliecinājumi ir maldinoši un aizdevumi nemūžam netiks atmaksāti. Aizdevumi balstījās uz maldināšanu, kas ir noziedzīgas krāpšanas juridiskās definīcijas pamatā. Kāpēc neviens nav ticis apsūdzēts par šo krāpšanas darbību? Saskaņā ar Bleķa teikto, federālie izmeklētāji nesāka sīki pētīt lielākos aizdevējus, kamēr tirgus nebija faktiski sabrucis, neraugoties uz savlaicīgajiem brīdinājumiem.

“2004. gada septembrī FIB publiski brīdināja par hipotekārās krāpšanas epidēmiju, kas, ja netiks apturēta, izraisīs vismaz tikpat smagu krīzi kā krājaizdevu krahs,” Bleks apgalvoja.

Bet izmeklēšana netika uzsākta. Kara pret terorismu dēļ Buša Tieslietu departamenta piecsimt balto apkaklīšu - FIB speciālistu - tika nozīmēti terorisma apkarošanai, un viņus neviens neaizstāja. Tāpēc Bleks atzīmēja: “| Hipotekāro kredītu krāpšanas] izmeklēšanā ir iesaistīta vien piektā daļa no FIB aģentu skaita, kas izmeklēja Krājaizdevu apvienību krīzi.”

Gramms un deregulacija

Aizsardzībai pret “banksteriem” (kas ir nicinošs apzīmējums, apvienojot vārdus “baņķieri” un “gangsteri”) tika radīts Cilāsa un Stīgala likums (Glass-Steagall Act)*, kas stājās spēkā 1944. gadā pēc valdības izmeklēšanas, kurā atklājās, kā tā laika lielākās bankas nelielas savējo grupiņas interesēs bija aplaupījušas klientus. Likums nodalīja parastos banku darījumus (norēķini, krājkonti un komerciāli aizdevumi) no spekulatīvajām investīciju banku operācijām (augsta riska ieguldījumu fondiem, atvasinātajiem vērtspapīriem un Volstrītas investīcijām) no likuma viedokļa un noteica otra darbības virziena -banku investīciju operāciju - regulēšanu.

Saskaņā ar bijušā ASV Preču nākotnes līgumu tirdzniecības komisijas (11S Commodity Futures Trading Commission/CFTC) bijušās priekšsēdētājas Brūkslijas Bornas (lirooksley Horn) teikto, Klintona valdīšanas sākumā viss aizsargājošais regulējums tika likvidēts. 2003. gada

*■ 193.1. gada Banku likums, kas nosaukts tā atbalstītāju Kongresā - senatora Kartera Glāsa (Carter Class) no Virdžīnijas štata un Henrija Stīgala (Henry В. Steagall) no Alabamas - vārdā. Taču ar jēdzienu Glāsa un Sigala likums nereti tiek apzīmēti 1933. gada Banku likuma četri panti, kas ierobežoja komercbanku dnr bību ar vērtspapīriem un to saistību ar vērtspapīru firmām.

intervijā žurnālam Washington lawyer viņa paziņoja: “Viena milzīga problēma bija milzīgais ārpusbiržas (over-the-counter/OTC) atvasināto finanšu instrumentu pieaugums. OTC atvasinātos finanšu instrumentus normatīvie akri pirmo reizi pieļāva 1993. gadā - regulējuma izņēmums, kuru Vendija Lī Gramma Wendy Lee Cirānim) pieņēma kā savu pēdējo normatīvo akru ASV Preču nākotnes līgumu tirdzniecības komisijas priekšsēdētājas amatā. Tādējādi tika pieļauts ikgadējs komercdarbības pieaugums, kas šobrīd tiek lēsts vairāk nekā simt triljonu dolāru vērtībā, rēķinot līgumu nominālvērtību visā pasaulē. Alans (irīnspans (Alan Greenspan) sacījis, ka šā tirgus pieaugums bija visbūtiskākais finanšu tirgus attīstībā 20. gadsimta 90. gados. Tirgus tikpat kā netika regulēts un daudzkārt pārsniedza tirdzniecību biržā ar nākotnes līgumiem. Komisijai bija noteikta nomināla vara tirgū, bet nebija nekādu mehānismu, lai nodrošinātu noteikumu ievērošanu. Piemēram, konkurences aizsardzības normatīvais regulējums tika saglabāts, taču nebija nepieciešama nekāda atskaite. Tirgus bija miglā tīts. Nedz komisijai, nedz kādam citam federālajam regulatoram nebija ne jausmas par tirgū notiekošo!”

Kamēr Gramma kundze vadīja ASV preču nākotnes līgumu tirdzniecības komisiju no 1988. gada līdz 1993. gadam, šī institūcija noteica Enron izņēmuma stāvokli tirdzniecībā ar enerģētikas atvasinātajiem finanšu instrumentiem. Gramma vēlāk atkāpās no CFTC priekšsēdētajas amata un ieņēma amatu Enron valdē, kur viņa vadīja Revīzijas komiteju. Milzīgā enerģētikas korporācija Enron, kuras bankrots 2001. gada nogalē bija līdz šim lielākais ASV vēsturē, noslauca vairāk nekā 10 miljardus ASV dolāru no saviem akcionāriem, un šīs katastrofas rezultātā tika pieņemti jauni normatīvie akri, lai uzlabotu publiskā apgrozībā esošu uzņēmumu finanšu atskaišu ticamību. Ar uzņēmuma sabrukumu saistītās liela apmēra krāpšanas dēļ vairāki Enron vadītāji, ieskaitot dibinātāju Kenetu Leju (Kenneth Lay) un prezidentu Džefriju Skilingu (Jeffrey Skilling), tika sodīti ar brīvības atņemšanu. Grāmatvedības firma Arthur Andersen tika atzīta par vainīgu Enron dokumentu sasmalcināšanā un galu galā tika likvidēta, kā rezultātā astoņdesmit pieci tūkstoši cilvēku zaudēja darbu.

Piebildīsim, ka Vendija I.ī Gramma ir sieva bijušajam Teksasas štata senatoram no republikāņu partijas Pilam Grammam (Phil Gramm), kurš bija spiests atkāpties no vecākā ekonomiskā padomnieka amata Džona Makkeina (John McCain) 2008. gada prezidenta vēlēšanu kampaņas laikā, jo amerikāņus, kuri protestēja pret ieņemamo amatu ļaunprātīgas izmantošanas rezultātā nodarītajiem ekonomiskajiem zaudējumiem, viņš bija nosaucis par “vaimanātāju nāciju”. Būdams senators, Gramms bija Banku, mājokļu un pilsētvides lietu komitejas priekšsēdētājs ASV Senātā Klintona administrācijas laikā un vadīja iniciatīvas grupu ar mērķi pieņemt likumus banku izslēgšanai no regulētā tirgus, piemēram, labi pazīstamo 1999. gada Gramma, Līča un Blailija likumu (Gramm-Leach-Bliley Act).* Likums atcēla Depresijas laika likumus, kas liedza bankām iesaistīties apdrošināšanas un starpniecības darbībā, un Pārstāvju palātā to pieņēma ar balsu vairākumu, bet Senātā - vienbalsīgi; un prezidents Klintons izsludināja šo likumu. Tiesību akra atbalstītāji ķērās pie vecā trika, kuru reiz izmantoja, lai pieņemtu 1913. gada Federālo rezervju likumu (federal Reserve Act). Gramma, Līča un Blailija likums, tāpat kā Federālo rezervju likums, dienas kārtībā tika iekļauts pēdējā dienā pirms Ziemassvētku brīvdienām, un neviena Kongresa struktūra to ne reizi nebija apspriedusi. Šis tiesību akts, kuru ierosināja un virzīja republikāņi un kurš tika pieņemts ar demokrātu atbalstu demokrātu valdīšanas laikā, skaidri liecina par slepenu norunu starp abām politiskajām partijām, kad uz kārts likta lielo uzņēmumu darbība.

Daudzi ekonomisti apgalvo, ka Gramma, Līča un Blailija likuma graujošā ietekme uz Glāsa un Stīgala likumu bija viens no nozīmīgākajiem 2007. gada riskanto (sub-prime) hipotēku krīzes un 2008. gada globālās ekonomiskās krīzes cēloņiem. Ekonomists Pols Krugmans Filu Gramnui nosauca par “deregulācijas augstāko priesteri” un minēja, ka Gramms un Federālo rezervju sistēmas priekšsēdētājs Alans Grīn-spans ir divi galvenie vainīgie ekonomiskās krīzes izraisīšanā. Gramma vainu atzina arī CNN, Time un britu laikrakstam Guardian.

Brūkslija Borna aprakstīja, kā Klintona valdīšanas laikā viņas komisija apšaubīja lielu ārpusbiržas atvasināto finanšu instrumentu tirgotāju glābšanu, jo viņiem bija līgumi 1,25 triljonu ASV dolāru vērtībā, lai gan to seguma - pamatlīdzekļu - vērtība bija tikai nieka 4 miljardi ASV dolāru, kas nozīmē, ka pārdevēji bija krietni pārsnieguši savas

“■ Finanšu pakalpojumu modernizācijas likums (financial Services Modernization Act of /999), kas anulēja Glāsa un Stīgala likumu, atceļot šķēršļus banku uzņēmumiem, vērtspapīru uzņēmumiem un apdrošināšanas sabiedrībām sadarboties ar investīciju bankām, komercbankām un apdrošināšanas sabiedrībām, l ikumu ratificēja prezidents Bils Klintons.

iespējas, tāpēc tirgus nebija spējīgs noturēties pret 2008.-2009. gada spējo sabrukumu: “Mani māca lielas bažas par ārpusbiržas atvasinātajiem finanšu instrumentiem, un man likās, ka tirgus nākotne ir murgaina,” atcerējās Borna. “īpaši noraizējusies es biju par caurskatāmības trūkumu. Neviens federālais regulators nezināja, kāds ir rādu uzņēmumu kā Long-Term Capital Management un Enron stāvoklis atvasināto finanšu instrumentu tirgos.” Vorens Bafets (Warren Buffett) ārpusbiržas finanšu instrumentus vēlāk pielīdzināja masu iznīcināšanas ieročiem.

Borna stāstīja, ka Federālo rezervju sistēma un Kongress noraidījuši CFTC pūliņus atjaunot sabiedrības nodrošinājumu finanšu jomā. “Tā nebija regulatora uzraudzība. Mēs tikai uzdevām jautājumus! Koncepcija neietvēra nekādu regulējumu. Alans Grīnspans, Artūrs l.evits (Arthur Levitt) un Roberts Rubins (Robert Rubin) vienā mutē paziņoja, ka šos jautājumus nevajadzētu uzdot, un lūdza Kongresu pieņemt likumu, kas aizliegtu komisijai veikt jebkādus regulējošus pasākumus attiecībā uz ārpusbiržas atvasinātajiem finanšu instrumentiem. Saistībā ar šo likumprojektu nebija nekādu lasījumu, taču Kongresa konferences komitejas^2 sēdes laikā, kur tika izskatīts likumprojekts, pievienoja labojumu, kas liedza komisijai sešus mēnešus izvērst jebkādu aktīvu rīcību attiecībā uz ārpusbiržas vērtspapīriem. Tas notika mēneša laikā pēc riska ieguldījumu fonda Long-Term Capital Management (l.TCM jeb Kapitāla ilgtermiņa pārvalde) sabrukuma!”

Profesors Viljams Bleks minēja pieredzi ar ASV finanšu, apdrošināšanas sabiedrību AIG (American International Group) kā piemēru regulējuma trūkumam, kas novedis pie neiedomājamas peļņas un manipulācijām ar tirgu. 2008. gadā nodokļu maksātāji palīdzēja izglābt AIG, ieguldot tajā 180 miljardus ASV dolāru - krājaizdevu skandāls 20. gadsimta 80. gados izmaksāja tieši tādu pašu summu.

2008. gada septembrī AIG kredītreitingi tika pazemināti, un Federālo rezervju sistēmas banka piešķīra kredītu 85 miljardu ASV dolāru vērtībā, lai starptautiskais apdrošināšanas gigants nenogrimtu. Taču federālo rezervju sistēmas banka saņēma galvojumu uz akciju pamata attiecībā uz teju 80 procentiem AIG pašu kapitāla. Valdība galu galā

aizdevumu AK! palielināja līdz 182,5 miljardiem ASV dolāru. Sabiedrību saniknoja ziņas, ka AIG bija paturējis sev daļu no glābšanas naudas, izmaksājot vadītājiem prēmijas un grezni uzdzīvojot uz valdības rēķina. AIG obligāciju īpašniekiem un līgumpartneriem nodokļu maksātāji samaksāja pilnu vērtību (simts centus par dolāru), taču pašiem nodokļu maksātājiem nebija nekādu tiesību uz nākotnes ieņēmumiem. Citiem vārdiem sakot, viss labums no glābšanas plāna tika AIG bankām, savukārt nodokļu maksātājiem bija jāsedz izmaksas.

“AIG izsniedza neveiksmīgus aizdevumus ar garantijām un iekasēja milzīgu maksu avansā,” skaidroja Bleks. “Tādējādi viņi guva krietnus ieņēmumus. Maksāja dāsnas prēmijas... Un kļuva ārkārtīgi bagāti. Taču viņi bija garantējuši šos toksiskos atkritumus... melīgie aizdevumi izraisīs smagus zaudējumus. Tā nu jums ir jāmaksā galvojums par šiem milzīgajiem zaudējumiem, un jūs bankrotējat. Tikai mūsdienu pasaulē jūs nebankrotējat vis, jo jūs atbraucat uz. Savienotajām Valstīm, un muļķu lomā paliek nodokļu maksātāji. |Valsts kasesļ sekretārs (Timotijsļ Geit-ners un sekretārs |Henrijs] Paulsons pirms viņa paņēma 5 miljardus ASV dolāru nodokļu maksātāju naudas un nosūtīja milzīgai Šveices bankai ar nosaukumu UBS ļar AIG starpniecību|. |USB| apkrāpa Amerikas nodokļu maksātājus. Un mēs ierosinājām pret viņiem krimināllietu. Galu galā mēs piespiedām viņus samaksāt naudassodu 780 miljonu dolāru apmērā, bet, pag, mēs taču viņiem iedevām 5 miljardus dolāru. Tādējādi Amerikas nodokļu maksātāji samaksāja šveiciešu bankas sodu. Kāpēc mēs glābjam tos, kuri mūs apkrāpj?”

Kāds ieminējās, ka UBS bankai tika piešķirti 5 miljardi dolāru, jo AIG bija lielākais ziedotājs Obamas kampaņai un glabāja lielāko daļu Paulsona kādreiz vadītās ietekmīgākās globālās investīciju firmas Go/</-man Sachs toksisko atvasināto vērtspapīru. l.ai gan daudzi amerikāņi AIG darījumu uzskatīja par visīstāko zādzību milzu apmēros, kas destabilizēja mūsu ekonomiku, neviens no augstākās vadības - izņemot bijušo nominālo vadītāju un NASDAQ priekšsēdētāju Bernardu “Bērniju” Medofu (Bernard 1.. “Bernie” Madoff) - tā arī netika apsūdzēts noziedzīgā rīcībā.

Saskaņā ar TARP (Troubled Asset Relief Program/Apdraudēto aktīvu glābšanas programma) inspektora Nīla Barofska (Neil Barofsky) teikto, vēl līdz 2009. gada oktobra vidum AIG vadītāji nebija samaksājuši pusi no summas 45 miljonu dolāru apmērā, ko viņi bija solījuši atdot. 2009. gada martā sabiedrība saniknojās, uzzinājusi, ka AIG vadības prēmijās bija izmaksājis vismaz 165 miljonus ASV dolāru no 180 mil-jardiem ASV dolāru, kurus nodokļu maksātāji bija ieguldījuši, lai uzņēmums nebankrotētu. AIG ģenerāldirektors Edvards Lidijs (Edward M. I.iddy) parlamentāro palātu komitejai paziņoja, ka viņš ir lūdzis darbiniekiem brīvprātīgi atdot vismaz, pusi savu prēmiju, lai gan atzina, ka nav pilnvarots piespiest viņus to darīt.

2008. gada decembrī ASV valdība arī pārņēma valsts lielākā ražo-rāja - General Motors - finansēšanu. Viljams Bleks un citi ir kritizē-Itiši valdības īstenoto General Motors (GM) pārņemšanu, nodēvējot io par visīstāko nacionalizāciju, un jautājuši, kāpēc CīM prezidents rika atlaists no amata, savukārt haosu ekonomikā izraisījušie baņķieri -ne. “Iemesli ir divi,” sacīja Bleks, “Pirmkārt, ļvalsts amatpersonas! ir daudz tuvāk baņķieriem. Tie ir cilvēki no banku nozares, un viņu simpātijās ir daudz lielākas. Patiesībā, kā redzat, pret automobiļu nozares darboņiem viņi izjūt atklātu naidu. Valsts pārvalde grib lauzt visus viņu līgumus. Taču, runājot par banku darbību, viņi apgalvo, ka “līgumi ir svēti”. Taču jūsu jautājuma otra daļa ir par to, ka mēs nevēlamies nomainīt baņķierus, jo, ja mēs tā rīkotos un amatos ieceltu godīgus cilvēkus, kuri iepriekš nav radījuši problēmas, viņu pirmais uzdevums būtu noskaidrot problēmas apmēru. Un tad viss nāktu gaismā.

“Geitners slēpj pēdas. Tāpat kā pirms viņa to darīja Paulsons. Geit-ners publiski apgalvo, ka būs vajadzīgi 2 triljoni ASV dolāru - triljons ir tūkstotis miljardu - 2 triljoni nodokļu maksātāju naudas, lai atrisinātu šo problēmu. Taču viņi ļauj visām bankām ziņot, ka tās ir ne tikai likvīdas, bet arī pilnībā kapitalizētas. Abi apgalvojumi nevar būt panesi. Nevar būt, ka tām ir vajadzīgi 2 triljoni, jo cietušas milzīgus zaudējumus, taču viss ir labākajā kārtībā. Viņi visi ir neveiksminieki. Paulsons ir cietis neveiksmi, un arī Geitners ir izgāzies. Šos cilvēkus paaugstināja amatā tāpēc, ka viņi bijuši nesekmīgi...”

Geitners noliedza jebkādu neveiksmi, apgalvojot, ka viņa uzdevums nekad nav bijis uzraudzīt banku nozari. Sniedzot liecību Kongresā 2009. gada martā, Geitners, kurš kredītu uzplaukuma laikā bija Ņujorkas federālās bankas prezidents, norādīja, ka viņš nav bijis ieinteresēts sīki pārbaudīt citu banku darbību. “Uz labu vai ļaunu, bet es nekad neesmu bijis regulators,” pārsteidzoši vaļsirdīgi paziņoja Geitners, piebilstot: “Un domāju, jums ir taisnība, sakot, ka mums ir skeptiski jāuztver ideja, ka uzraudzība varētu atrisināt visas šīs problēmas. Mūsu sistēmā ir nozares, kur regulējums ir nomācošs.”

“Regulējums ir nomācošs!” vaimanāja žurnālists Bils Moijcrs, atbalsojot Geitnera komentārus. “Problēmas radīja nevis regulējuma trūkums, bet tas, ka, neraugoties uz regulējumu, sasummējās milzīgi riski,” piekrita Bleks, sacīdams. “Nu, viņam, iespējams, ir taisnība, ka viņš nekad nav uzraudzījis, taču šā cilvēka darbs bija uzraudzīt. Tāds bija viņa misijas formulējums. Būdams Ņujorkas Federālo rezervju bankas prezidents, |viņš bija| atbildīgs par lielāko banku mātes uzņēmumu uzraudzību Amerikā. Un viņš smagi kļūdās, sacīdams, ka mums ir bijusi pārāk liela kontrole dažās no šīm jomām. Viņš, bez šaubām, neko sīkāk nepaskaidro. Bet tās ir acīmredzamas aplamības.”

2009. gadā nogrima vēl citas finanšu institūcijas, lai gan plašsaziņas līdzekļi nāca klajā ar iepriecinošiem stāstiem par ekonomisko augšupeju un atbalsta darbību paplašināšanos. Draudot kriminālām apsūdzībām, 2009. gada augustā uzraudzības iestādes slēdza Colonial BancGrouf). Inc., kas kļuva par septiņdesmit septīto bankrotējušo banku kopš gada sākuma. Tīts bija arī lielākais bankas bankrots pēc Washington Mutual Inc. zaudēšanas 2008. gadā. 2009. gadā Colonial bankas ziņoja par otrā ceturkšņa zaudējumiem 606 miljonu dolāru apmērā, kuru iemesls lielākoties bija aizdevumi attīstītajiem un mājokļu būvētājiem Floridā - štatā, kur mājokļu nozare strauji uzblīda. Bankai neizdevās izpildīt prasības attiecībā uz kapitālu, lai kvalificētos grūtībās nonākušo aktīvu glābšanas programmai TARP, jo tai vienkārši nepietika finanšu rezervju.

Bijušais ASV Pārstāvju palātas Finanšu pakalpojumu komitejas ekonomists Roberts Auerbahs (Robert Auerbach) uzskata, ka viena no problēmām ir tas, ka centrālās bankas amatpersonām ir pārāk tuvas attiecības ar bankām, kuras viņām ir jāuzrauga. “Katras federālo rezervju bankas, tai skaitā Ņujorkas Federālo rezervju bankas, valdē ir deviņi valdes locekļi. Sešus no viņiem ievēl apgabala bankas,” sacīja Auerbahs. “ Tādējādi bankas Ņujorkā ievēl valdes locekļus, kuru uzdevums ir tās uzraudzīt.”

Pārbaudīts veids, kā noslēpt dažu banku patieso stāvokli no sabiedrības acīm jebkādas reorganizācijas laikā, ir paturēt tās amatpersonas, kuras visu šo putru savārījušas. “Kamēr es paturu veco ģenerāldirektoru, kurš radīja problēmas, vai viņš enerģiski rīkosies, lai noskaidrotu problēmas? Lai atklātu krāpšanu?” Bleks jautāja sarunā ar Moijersu. Viņš piebilda: “Pēc Krājaizdevu krīzes mēs pieņēmām likumu, sauktu par Tūlītēju koriģējošo darbību likumu. Un tas pieprasa, lai [banku amatpersonas] slēgtu šīs iestādes. Taču viņi atsakās ievērot likumu.” Jautāts, vai Geitners un citi Obamas administrācijas pārstāvji ir bijuši iesaistīti faktu slēpšanā līdz ar bankām, Bleks atbildēja: “Pilnīgi noteikti, jo viņi ir līdz nāvei pārbijušies... no sabrukuma. Viņi baidās atzīt patiesību, ka daudzas no lielākajām bankām ir nelikvīdas. Viņi domā, ka amerikāņi ir gļēvuļu bariņš un ka mēs bļaudami skriesim uz izeju. Un ka mēs nepaļausimies uz noguldījumu apdrošināšanu.”

Amerikas samazināšana

l'Al)l cilvēki kā Bleks un Moijers, kuri ieņem prestižus amatus, nepamana, ka Geitnera un banku finansistu groteskās rīcības motīvi izsekojami līdz pat slepenajām globālistu organizācijām, piemēram, Starptautisko attiecību padomei (Council on Foreign Relations). Moi-lerss arī parasti piemirst pieminēt, ka viņš ir Starptautisko attiecību padomes biedrs, kurš acīmredzot ir izpildījis tās stingros piederības glo-bālistiem kritērijus. Tieši šādos piemēros ir redzama globālistu vadošā roka gan vispasaules uzņēmējdarbībā, gan žurnālistikā.

Ar slepenās biedrības biedriem tuvās attiecībās bija arī Henrijs "I lenks” Paulsons (Henry “Hank" Paulson) - Valsts kases sekretārs Džordža Buša administrācijā, kurš pārraudzīja Alti glābšanas operā-ciju. Gan Buša, gan Obamas administrācijās A1G tika izmantota, lai pārskaitītu nodokļu maksātāju naudu uz noteiktām bankām, piemēram, UBS un Goldman Sachs, kuras ģenerāldirektora amatu iepriekš bija ieņēmis Paulsons.

2006. gadā, kad Bušs iecēla Paulsonu par Valsts kases vadītāju, Starptautisko attiecību padome skaidroja prezidenta mērķi līdzās redakcijas slejai publicētā rakstā: “Bušs būtībā nospraudis piecus mērķus jaunajam Valsts kases sekretāram: saglabāt zemus nodokļus, iegrožot federālās valdības tēriņus nolūkā ierobežot budžeta deficītu, nolīdzsvarot starptautisko stāvokli, saglabāt investīciju tirgu atvērtību, atbalstīt ino-vacijas un risku privātajā sektorā nolūkā veicināt ASV ekonomikas izaugsmi... Paulsons ir īstais cilvēks īstajā laikā, lai risinātu šādus jautājumus.”

Neraugoties uz. faktu, ka vien dažas dienas iepriekš, 2008. gada 20. jūlijā, bija bankrotējusi hipotekāro aizdevumu korporācija IndyMac,

Paulsons mierināja sabiedrību, ka “šī ir droša banku sistēma, saprātīga banku sistēma. Mūsu regulatori to kontrolē. Šī ir labi kontrolējama situācija.”

Noskaidrots, ka Paulsonam bijusi nozīmīga loma ekonomiskajā sabrukumā, kas aizsākās 2008. gadā. Žurnāls Time apgalvoja: “Ja šai finanšu katastrofai ir seja, tad tagad tā ir viņa seja.”

Atzīmējot, ka Goldnum Sachs saņēma lauvas tiesu no glābšanai domātās nodokļu maksātāju naudas - 12,9 miljardus ASV dolāru, Viljams Picks paziņoja: “Vairumā Amerikas vēstures posmu pēc šāda mēroga skandāla viņam būtu liegta ieeja civilizētajā sabiedrībā... Traģiskākais, ka šai krīzei nemaz nevajadzēja būt.”

Līdz ar daudziem citiem komentētājiem Picks skaidri aptvēra zaudējumus, kurus strādnieku ienākumiem, nodrošinājumam, pensijām un nākotnes līgumiem nodarīja “nelielas saujiņas bagātnieku izsmalcinātos lietišķos uzvalkos” pieļauta slikta pārvaldība un “...viņu ideoloģija, kas atcēla jebkādu uzraudzību”. Saskaņā ar žurnāla Forbes 2006. gada aprēķiniem Paulsona personīgā bagātība bija lēšama 700 miljonu ASV dolāru apmērā.

Picks un pārējie atzina, ka ASV finanšu sistēmas iznīcināšanas cēlonis bija vairāku augsti stāvošu valdības un banku ierēdņu negodprātīgums, kā arī milzīgs interešu konflikts un morāles trūkums. Pet tā uzskata tikai tie, kas nevēlas pievērsties patiesajai problēmai - sazvērestībai.

Pētot trīs atsevišķus valdības ziņojumus, kas pareģoja “fiskālo pastardienu”, investīciju konsultāciju firmas Weiss Grottf> Inc. priekšsēdētājam Martinām Veisam (Martin D. Weiss) prātā ienāca vēl kāds vārds. “Kad mūsu līderi nemaz nenojauš par savas rīcības katastrofālajām sekām, viņi var pamatot to ar savu nezināšanu un neko neuzsākt. Vai arī, kad mūsu līderiem nav neapgāžamu pierādījumu tam, kas nākotnē varētu notikt, viņi vismaz var aizbildināties ar nedrošību. Taču tad, kad viņiem ir pilnīgi skaidrs, ka katastrofa ir neizbēgama... viņiem ir pierādījumi tās neizbēgamībai JEBKURĀ gadījumā... un TOMĒR viņi nepakustina ne pirkstiņa, lai izmainītu lietu attīstību... tad viņiem ir rikai viens attaisnojums: VĀJPRĀTS!” - viņš rakstīja (visi izcēlumi autora). Per būtu vājprāts patiesi ticēt, ka valsts naudas pārvaldītāji tik tiešām ir vājprātīgi. Vienīgais alternatīvais skaidrojums ir sazvērestība. Finanšu krīze iestājās tāpēc, ka tās iestāšanās bija ieplānota.

Uzskati, ka ekonomiskais sabrukums bija organizēts, parādījās par masu plašsaziņas līdzekļos. 2009. gada sākumā labi informētais

Vašingtonas politiskais apskatnieks Diks Moriss (Dick Morris) norādīja ziņu dienesta Fox News komentētājam Sonam Hanitijam (Sean llannity), kā Starptautiskais Valūtas fonds (International Monetary lund/IMF) mēģinājis pakļaut ASV ekonomiku starptautiskai kontrolei, kā ieganstu minot, ka tas tikai koordinēs “uzraudzības darbību”. “Sazvērestības teorijas piekritējiem, kuri ir runājuši par ļauno pasaules kārtību un ANC) varas uzurpēšanu, ir taisnība... tas notiek!” viņš paziņoja.

Lai eik skaidri Diks Moriss saprastu notiekošo, šķiet, tikai daži kon-gresmeņi uztvēra vēstījumu. Republikāņu partijas pārstāve no Tcksa-s.is Keja Circindžere (Kay Granger) saprata. 2009. gada augusta vēstulē velētājiem viņa rakstīja: “Šonedēļ notika kaut kas tāds, kā sekas izjutis ikviens no mums, bet jūs droši vien pat nenojautīsiet, ka tas ir noticis. Otrdien 12009. gada 25. augustā| Vadības un budžeta birojs (Office о/ Management and Budget/OMB) publiskoja savu Starpsesiju pārskatu... Starpsesiju pārskatā bija norādīts, ka mūsu valsts būs par 1 triljoniem ASV dolāru dziļāk parādos, nekā Baltais nams mums sākotnēji atklāja šā gada sākumā. Tas nozīmē, ka parāds uz katru vīrieti, sievieti un bērnu Amerikā pieaugs par gandrīz 6700 ASV dolāru. |a tas nepierāda, ka tērēšanas, tērēšanas un tērēšanas stratēģija nedod vēlamo rezultātu, es nezinu, kas tad.”

Vienīgā Vašingtonas atbilde uz. visām problēmām, šķiet, ir bijusi tērēt vēl vairāk naudas centrālās valdības programmām. Vai tā ir vienkārši nemākulība, vai arī liecība par slēptiem mērķiem Amerikas republikā izveidot stingri kontrolētu sociālistisku sabiedrību?

Parādu vergi

Atļaujiet tikai man izdot nn kontrolēt nācijas naudu, un man vienalga, kas pieņem likumus.

Bieži atkārtots pārfrāzēts AMŠF.LA MAIJKRA ROTŠILDA 18.18. GADĀ TEIKTĀ CITĀTS: “Man vienalga, kāda marionete ir ielikta Anglijas tronī, lai valdītu pār Impēriju, kur saule nekad nenoriet. Cilvēks, kurš kontrolē apgrozībā esošo britu naudas daudzumu, kontrolē Lielbritānijas impēriju, un es kontrolēju apgrozībā esošo britu naudu.”

Ekonomika ir jebkuras nācijas dzīvībai nepieciešamās asinis. Daudzi Baraka H. Obamas ekonomisko stimulu paketi 787 miljardu ASV dolāru vērtībā salīdzināja ar asins pārliešanu līķim. Viņi baidījās, ka stimulēšana nozīmētu vērtīgas naudas izsviešanu par nevērtīgu naudu, īpaši ņemot vērā veselības aprūpes un datu ievākšanas regulējumu, kas finanšu normatīvajos aktos šķira nevietā.

ASV ekonomikas lejupslīdes apstākļos prezidents Obama izvērsa Buša administrācijas stratēģiju glābt bankas un citas finanšu institūcijas. Prezidents Obama skaidroja, ka naudas nosūtīšana nodokļu maksātājiem varētu šķist vilinošāka, bet tā nebūtu tik efektīva kā ekonomikas stimulēšana, paziņodams, ka “viens dolārs banku kapitālā varētu veidot astoņus vai desmit dolārus aizdevumos ģimenēm un uzņēmumiem, un šis pavairošanas efekts var galu galā palielināt ekonomiskās izaugsmes ātrumu.”

Stimulu pakete

О НАМ A nekomentēja kritiku, kas rika izteikta attiecībā uz. daudzām ar ekonomisko krīzi saistītām aplamībām, viņš arī nekomentēja argumentu, ka viņa “ekonomiskā izaugsme” nav nekas vairāk kā taupības budžets, kura pamatā ir karš. Otavas universitātes ekonomikas profesors un Globalizācijas izpētes centra direktors Mišels Cosudovskis (Michel Chossudovsky) rakstīja, ka “ļObamasļ taupības pasākumi skāra visas lielākās federālā atbalsta programmas, izņemot ar aizsardzību un karu Tuvajos Austrumos saistītās, Volstrītas banku glābšanu, [un| procentu maksājumus par milzīgo valsts parādu.”

“Pirmajā acu uzmetienā budžeta priekšlikums izskatās pēc programmu paplašināšanās, pamatots atbilstoši pieprasījumam - īsts otrais “New Deal"[3] - ar mērķi radīt darbavietas, atjaunot sagrautās sociālās programmas un atdzīvināt īsto ekonomiku. Realitāte ir citāda.

Obamas apsolījuma pamatā ir nežēlīgas taupības programma ļoriģi-nālais uzsvars|. Visa fiskālā struktūra ir sabrukusi, apvērsta ar kājām gaisā.” Cosudovskis loģiski secināja, ka Obamas plāns “lielākoties kalpo Volstrītas, aizsardzības projektu darbuzņēmēju un naftas konglomerātu interesēm”. Viņš brīdināja, ka Buša-Obamas īstenotā banku glābšana izraisīs Amerikā strauji pieaugošu parādu krīzi. “Ekonomiskas un sociālās pārbīdes ir potenciāli postošas,” viņš piebilda.

Tas nozīmē, ka Amerikas nodokļu maksātājs ir padarīts par glāb-jošo aizdevēju diviem valdības sponsorētiem privātiem uzņēmumiem -federālajai nacionālo hipotēku asociācijai (Federal National Mortgage Association/Fannie Mae) un Federālajai mājokļu hipotekāro aizdevumu korporācijai (Federal Home Loan Mortgage Corporation/Freddie Mac), kuru kopējais parāds 5,4 triljonu ASV dolāru apmērā veiksmīgi iekļauts nācijas bilancē. Papildus personīgajam parādam ikviens amerikānis nu ir uzņēmies atbildību par Fannie Mae un Freddie Mac, kā arī citām finanšu institūcijām.

Vēl trakāk bija izmantot daļu no glābšanas fonda, lai radītu ekstravagantu “zelta izpletni” pensiju un atlaišanas pabalstu maksājumiem linanšu direktoriem, kuri laidās lapās no saviem bankrotējušajiem uzņēmumiem. Notikušais 2008. gada beigās izraisīja negatīvu publici-i.iti, tāpat arī atklājumi par šaubīgiem darījumiem starp Volstrītu un tas regulatoriem. Piemērs ir Valsts pensiju garantijas korporācijas (Pension benefit Guarantee Corporation/PBGC) - neatkarīgas valsts korporācijas, kas aizsargā teju četrdesmit četru miljonu amerikāņu strādnieku un pensionāru pensiju plānus, - bijušais direktors Čārlzs Milards (Charles Millard). 2009. gada maijā Milards tika izsaukts sniegt savu liecību Senātā Novecošanas jautājumu īpašās komitejas (Special Committee on Aging) sēdē saistībā ar apsūdzībām, ka viņam bijuši personīgi izdevīgi un nepiedienīgi sakari ar Volstrītas firmām. Milards, pamatojoties uz savām konstitucionālajām tiesībām neliecināt pret sevi, atteicās atbildēt uz. jautājumiem. PBGC, kas apdrošina uzņēmumu pensijas, 2009. gada maija beigās paziņoja, ka tai finanšu gada pirmajā pusē ir bijis deficīts 33,5 miljardu ASV dolāru apmērā, kas ir ievērojams pieaugums salīdzinājumā ar 10,7 miljardu dolāru deficītu 2008. gadā.

Saskaņā ar PBGC ģenerālinspektores Rebekas Annas Batsas (Rebecca Anne Batts) sniegto liecību Milards pats personīgi piedalījās vairāk nekā 100 miljonu ASV dolāru piešķiršanā PBGC līgumiem ar starptautiskajām investīciju firmām Black-Rock Inc., JP Morgan un Goldman Sachs, pretēji uzņēmuma augstākās vadības ieteikumiem. Telefonsarunu un elektroniskā pasta ieraksti liecināja, ka Milards ir sazinājies ar saviem potenciālajiem pretendentiem, pirms nolīdzis viņus pārvaldīt ieguldījumus nekustamajā īpašumā un privātajā kapitālā. Milarda pieredze ilustrē asinsgrēka attiecības starp valdības pārstāvjiem, kuriem it kā būtu jāaizsargā sabiedrība, un Volstrītu. Vērts arī pieminēt, ka Milards piesauca Piekto labojumu Fifth Amendment)*, gluži kā mafijas gangsteri kādreiz. Ja nekas slikts nav izdarīts, tad kāpēc atsakās liecināt?

Pirms sabrukuma

Pirms tirgus sabrukuma 2008. gadā noteiktas Amerikas dzīves jomas pārņēma satraukums. Daudzi pensionāri, kuri reiz ticēja, ka viņu nauda ir drošībā, piedzīvoja milzīgus zaudējumus 80 līdz 90 procentu apmērā no saviem ieguldījumiem.

Nopietna krīze tirgū sākās, kad investīciju bankas visā pasaulē atteicās pirkt cita citas kredītus - visai neparasts solis - un kad hipotēkas pērkošie uzņēmumi Freddie Mac un Fannie Mae nosprieda, ka vairāk naudas var nopelnīt, pērkot augsta riska hipotēkas. Tas atbilda Buša administrācijas politikai, kuras nolūks bija sasniegt 2000. gadā publiskotos Nācijas tūkstošgades attīstības mērķus (Nation's Millenium Development Goals). So mērķu vidū bija tādi jautājumi kā galējas nabadzības un bada novēršana, vispārēja pamatizglītība, dzimumu vienlīdzība, veselības uzlabošana un vides ilgtspējas nodrošināšana. Tieši šādi slavējami mērķi noveda pie valdības spiediena uz aizdevēju institūcijām izsniegt augsta riska mājokļu kredītus. Rezultāts? Simtiem tūkstošu nepārdotu māju.

I.ai gan labi zināms, ka haoss ekonomikā aizsākās ar bankām, hipotēku aizdevējiem un nekustamā īpašuma uzņēmumiem, pašreizējā krīze mājokļu un hipotēku jomā bija gan demokrātu, gan republikāņu politiķu manevru rezultāts - šis fakts nopietni pamato argumentu, ka vieni un tie paši globālisti kontrolē abas lielākās partijas nolūkā izveidot vispasaules sociālistisko sistēmu.

4 Grozījumi ASV Konstitūcijā, kas nosaka valdības pilnvarojuma ierobežojumus noziedznieku kriminālvajāšanai.

20. gadsimta 90. gados demokrātu administrācija Bila Klintona prezidentūras laikā izdarīja spiedienu uz valsts lielāko mājokļu kredītu riska parakstītāju jeb galvotāju Fannie Mae, lai tas izsniegtu hipotekāros kredītus aizņēmējiem ar maziem un vidējiem ienākumiem. Uz papīra mājokļa garantija maznodrošinātām ģimenēm galu galā izklausījās labi.

“Fannie Mae 90. gados, samazinot prasības attiecībā uz pirmo iemaksu, ir ļāvusi miljoniem ģimeņu iegādāties māju,” Fannie Mae ģenerāldirektors un priekšsēdētājs Franklins D. Reinss (Franklin D. Raines) pavēstīja laikrakstam New York Tinies 1999. gadā. Laikraksts norādīja, ka vismaz viens pētījums liecina par rasu aizspriedumiem aizdevumu izsniegšanā, jo tika ziņots, ka 18 procenti šo augsta riska aizdevumu nka piešķirti melnādainajiem aizņēmējiem salīdzinājumā ar 5 procentiem, kas tika visām pārējām grupām. Laikraksta New York Tinies publicista Stīvena Holinsa (Steven A. Holmes) 1999. gadā sacītais bija precīzs nākotnes pareģojums: “Ieejot, kaut arī minstinoties, šajā jaunajā aizdevumu ērā, Fannie Mae uzņemas būtiski lielāku risku, kas ekonomiskā uzplaukuma laikā varbūt nesagādā nekādas grūtības. Taču valdības subsidētā korporācija var saskarties ar problēmām ekonomikas lejupslīdes apstākļos, liekot valdībai veikt glābšanas pasākumus, līdzīgi ka krājaizdevu nozarē 80. gados.”

Kamēr Fannie Mae samazināja prasības aizdevuma saņemšanai, tikmēr akcionāri izdarīja spiedienu gūt lielāku peļņu, tādējādi radot visus finanšu katastrofas priekšnoteikumus. Un, kā parasti, gan politiskajās, gan finanšu mahinācijās bija iesaistīti abu partiju pārstāvji, bet globālistu plāns netika atmaskots.

Valsts kases sekretārs Klintona prezidentūras laikā. Nacionālās ekonomiskās padomes (National Fconomic Council) vadītājs Obamas administrācijā un Starptautisko attiecību padomes loceklis Larijs Sa-merss (Larry Summers) aizstāv gan uzņēmumu ienākuma nodokļa, gan kapitāla pieauguma nodokļa samazināšanu un pārliecināja Klintonu pieņemt vairākus republikāņu likumprojektus, kas ļāva bankām paplašināt savas pilnvaras. Viens no šiem likumprojektiem atcēla 1933. gada (.lasa un Stīgala likumu, kas liedza komercbankām, apdrošināšanas sabiedrībām un tādām starpniekfirmām kā Goldman Sachs un Merrill Lynch apvienoties. Turklāt īsi pirms 2000. gada vēlēšanām Sa-merss atbalstīja Likumu par patēriņa preču nākotnes līgumiem (Commodity Futures Modernization Act), kas liedza valdības Patēriņa preču nākotnes līgumu tirdzniecības kooperācijai (Commodity Futures

Trading Cooperation) iespēju uzraudzīt tirdzniecību ar atvasinātajiem finanšu instrumentiem. Obamas stimulu paketes priekšvakarā, 2009. gada aprīlī, Samersu kritizēja par 2,7 miljonu ASV dolāru iekasēšanu kā maksu par sabiedrisko attiecību darbību no Volstrītas uzņēmumiem, kuri ar valdības atbalstu bija glābti no bankrota.

Samerss bruģēja ceļu uz Amerikas finanšu sistēmas ļaunprātīgu izmantošanu. Tikām viņa aizbilstamais ministra vietnieks starptautiskajos jautājumos Timotijs Geitners (Timothy Geithner) ievāca politisko kapitālu. 2002. gadā, Džordža Buša prezidentūras pirmā termiņa laikā Geitners aizgāja no Valsts kases departamenta, lai sāktu darboties Starptautisko attiecību padomē kā vecākais biedrs Starptautiskās ekonomikas departamentā. Būdams arī Henrija Kisindžera (Henry Kissinger) aizbilstamais, Geitners iepriekš bija kalpojis Ņujorkas Federālo rezervju bankas prezidenta amatā. 2009. gadā Geinters bija Obamas Valsts kases sekretārs. Un atkal mēs redzam divus cilvēkus (Samersu un Geitneru), kuriem ir cieša saikne ar slepeno globālistu apvienību, Starptautisko attiecību padomi (CFR), netraucēti darbojamies demokrātu un republikāņu administrācijās. CFR ir slepena apvienība, jo tā nepublisko savus mērķus vai lēmumus, tajā var iestāties tikai ar īpašu uzaicinājumu, turklāt pēc ilgstošas vētīšanas, vai kandidātam piemīt tieksme uz globalizāciju.

Prinstonas universitātē izglītību guvušais ekonomikas pētnieks Viljams Fngdāls (F. William b.ngdahl) rakstīja par Valsts kases sekretāra Gcitnera “neķītro noslēpumiņu”, par to, ka kredītu krīzes laikā viņš bija mēģinājis glābt tikai piecas lielākās bankas - bankas, kurās atradās “96 procenti visu ASV banku atvasināto vērtspapīru, ņemot vērā to nominālo vērtību, un pārsteidzošā kārtā - 81 procents kopējā tīrā kredītu riskantuma (net credit risk exposure) attiecībā uz saistību neizpildi”. Atvasinātais finanšu instruments ir instruments, kura vērtību nosaka cits resurss, vienalga vai tas būtu īpašums, preces vai pakalpojumi, ko dēvē par atvasināto finanšu instrumentu pamatā esošo aktīvu. Atvasinātie finanšu instrumenti tikuši izmantoti sarežģītos finanšu darījumos, lai nodrošinātos pret zaudējumiem, ļaujot spekulantiem pārdot vai iemainīt atvasinātos finanšu instrumentus cerībā, ka pamata aktīvs saglabās vai palielinās savu vērtību. Lejupejošā secībā bankas, kurām ir visvairāk atvasināto finanšu instrumentu, ir JP Morgan Chase, Bank of America, Citibank, Goldman Sachs un nesen apvienojusies Wells bargo -Wachovia. So piecu banku vadībā čum un mudž no CFR biedriem.

Banku stresa testi

.’009. CADA maija sākumā, pēc vilcināšanās sešu mēnešu garumā fede-i.die regulatori beidzot publiskoja savus banku “stresa testu” rezultātus - mērķis bija pārbaudīt, vai konkrēta banka ir spējīga atmaksāt savus parādus un pārdzīvot grūtos laikus ekonomikā. No piecām iepriekš uzskaitītajām bankām tikai JP Morgan ('.base izturēja pārbaudi, las nozīmē, ka tai netika noteikts pienākums palielināt kapitālu, lai novērstu turpmākos zaudējumus.

Amerikas banka - Bank of America - stresa testā izrādījās visvājākā. Valdības regulatori informēja banku, ka tai nepieciešams papildu kapi-t.tls vismaz 34 miljardu ASV dolāru apmērā, kas bija gandrīz puse no tās kopēja deficīta. Šīs ziņas radīja vēl lielākas problēmas banku gigantam, kuru jau tāpat kritizēja par saņemto valsts atbalstu vairāk nekā 45 mil-l.irdu USD apmērā un par investīciju bankas Merrill lynch iegādi.

Amerikas banka nebija vienīgā grūtībās nonākusī banka. Runājot par citām bankām, Wells Fargo bija nepieciešams piesaistīt 13,7 mil-l.irdus ASV dolāru, GMAC Financial Services (kas agrāk bija pazīstama ar nosaukumu General Motors Acceptance Corporation) vajadzēja 1 1,5 miljardus ASV dolāru, bet Citigroup - 5,5 miljardus. Vārdu sakot, federālie regulatori ziņoja, ka valsts lielajām bankām kopā vajadzīgi '4,6 miljardi ASV dolāru, lai izveidotu kapitāla drošības spilvenu.

Federālo rezervju sistēmas priekšsēdētājs Bens Bernankc, runājot par testiem, publikai rādīja možu vaigu, raksturojot tos kā “taisnīgus un visaptverošus pūliņus”. “|Tirgi] var būt mierīgi - bankas būs stipras un spējīgas aizdot, pat ja ekonomiskā situācija būs drūmāka nekā šobrīd sagaidāms,” viņš sacīja televīzijas kanālam CNBC. Tomēr bankām, kuras neizturēja valdības stresa testu, tika izvirzīta prasība ātri izdomāt plānu, kā piesaistīt papildu resursus. Viens šāds plāns paredzēja, ka federālā valdība konvertētu ASV Valsts kases nopirktās privileģētās akcijas parastajās akcijās. Duglass F’liots (Douglas F.lliott), bijušais JP Morgan Chase investīciju baņķieris, kurš šobrīd strādā Brookings Institution, paziņoja ziņu aģentūrai Associated Press: “Būtībā tas, ko mēs darīsim, - nomainīsim sava veida aizdevumu pret faktiskām īpašumtiesībām uz daļu no bankas. Tādējādi palielinās nodokļu maksātāju risks, bet pieaug arī potenciālā rentabilitāte.”

Palielinās nodokļu maksātāju risks? Finansiāli nestabilajā laikā tā nemaz, neliekas laba doma. “Turpināt grūst nodokļu maksātāju naudu šajās piecās bankās, nemainot to darbības sistēmu, ir tas pats, kas ārstēt alkoholiķi, dodot viņam neierobežotu daudzumu bezmaksas dziras,” Viljams Engdāls sacīja. “Valdības palīdzība A1C vairāk nekā ISO miljardu ASV dolāru apmērā [sākot no 2009. gada aprīļa] lielākoties tika iztērēta, lai atmaksātu AKi kredītsaistību neizpildes mijmaiņas saistības pret tādiem pašiem azartspēlmaņiem - Goldman Sachs, Citibank, JP Morgan C'.hace un Bank of America - bankām, kuras uzskatīja, ka ir “pārāk lielas, lai sabruktu”. Citiem vārdiem runājot, šīs iestādes šobrīd uzskata sevi par tik milzīgām, ka var diktēt federālās valdības politiku. Daži to nodēvējuši par baņķieru īstenotu valsts apvērsumu. Tas pavisam noteikti nav veselīgi.”

Tā nu lielās bankas iebāza naudu savās kabatās, bet rēķina apmaksa tika atstāta nabaga savažoto nodokļu maksātāju ziņā, nemaz, nerunājot par īpašnieku struktūru bankās, kuru finansiālās grūtības turpinājās vēl 2010. gadā.

2009. gada vidū amerikāņi mazāk brauca ar mašīnām, tērēja mazāk, un ekonomikā iestājās deflācija. Lai gan produkti kļuva lētāki, salīdzinot ar inflācijas apstākļiem, cilvēki pārtrauca pirkt to, ko nevarēja atļauties. Mājokļu tirgus, kas ir ekonomikas stabilitātes galvenais rādītājs, turpināja atpalikt no prognozēm. Mājokļu attīstītāju jaunajiem uzņēmumiem klājās visgrūtāk. 2009. gada aprīlī ASV Mājokļu un attīstības departaments paziņoja, ka valdības nesubsidēra mājokļu attīstīšana arī pēc sezonālām korekcijām salīdzinājumā ar attīstības apjomu 2008. gada aprīlī - 1 001 000- bija samazinājusies par 54 procentiem (458 000). Privāti atbalstītā mājokļu attīstība ir jebkuri uzbūvētie nami, kuru būvniecību nav finansējusi valdība.

Vaina rika meklēta arī nevienlīdzīgajā naudas sadalījumā. Politikas pētījumu institūta (Institute for Policy Studies) īstenotās Nevienlīdzības un kopējā labuma programmas vadītājs Čaks Kolinss (('.buck Collins) sacīja: “Mūsuprāt, galējā nevienlīdzība bija viens no ekonomiskā sabrukuma cēloņiem... Tam ir nozīme, jo nauda nozīmē varu -varu radīt kultūru, izkropļot vēlēšanas un veidot valdības politiku. Plutokrātija ir “bagāto vara” - un sabiedrības prioritātes aizvien spēcīgāk nosaka organizētas bagātības intereses.”

Nepiedienības un nāve

Ar eKONOMISKO izspiešanu saistītās milzu summas acīmredzot var but kaitīgas cilvēka veselībai un bagātībai. Vismaz piecu augsti stāvošu Imaušu ierēdņu nāves cēlonis bija stress - viņi nomira dažu mēnešu periodā pēc finanšu sistēmas sabrukuma 2008. gada oktobrī.

2009. gada janvārī vācu miljardieris Ādolfs Merkle (Adolf Merckle), •.l>iet, metās zem vilciena, zaudējis spekulācijās ar Volkswagen akcijām, nodarbojoties ar tā saukto īstermiņa pārdošanu (short selling). īru nekustamo īpašumu spekulants Patriks Roka (Patrick Rocca), kuram bija tuvas attiecības gan ar ASV prezidentu Bilu Klintonu (Hill Clinton), gan britu premjerministru Toniju Blēru (Tony Blair), pēc nekustamā īpašuma tirgus sabrukuma tika atrasts miris no šāviena galvā. Ziņoja, ka Čikāgas nekustamā īpašuma mogols Renē-Tjerī Magons de la Villišē (Rene-Thierry Magon de la Willehuchet) izdarījis pašnāvību savā Manhetenas birojā īsi pirms 2008. gada Ziemassvētkiem pēc tam, kad Bēmija Medofa afērā bija zaudējis gan savējo, gan savu klientu naudu.

īpaši satraucoša bija Ireddie Mac finanšu direktora vietas izpildītāja Dcivida Kellermana (David Kellermann) nāve, kurš ar acīm redzamam pašnāvības pazīmēm atrasts savās mājās Virdžīnijas štata pilsētā Vīnē 2009. gada 22. aprīlī. 2008. gadā ASV Valsts kasei nācās valdības sponsorētajā hipotekāro kredītu uzņēmumā iegrūst 45 miljardus ASV dolāru, lai kompensētu zaudējumus 50 miljardu ASV dolāru apmērā. Tūlīt pat radās jautājumi saistībā ar ziņojumiem par Kellermana lomu milzīgajos hreddie Mac zaudējumos un viņa nāves apstākļiem. Viens policijas preses sekretārs apgalvoja ziņu aģentūrai All Headline News, ka Kellermans miris no šāviena radīta ievainojuma. Tomēr dīvainā kārtā kāds cits policijas pārstāvis sākotnēji stāstīja, ka finansists ir pakāries.

Atklājās arī citas pretrunas, kad reportieri noskaidroja, ka Kellermans bija cieši saistīts ar Vērtspapīru un biržas komisijas (SEC/Securities and Exchange Commission) un ASV Tieslietu departamenta izmeklēšanas procesos atklāto apšaubāmo grāmatvedības praksi uzņēmumā I reddie Mac. “Kellermans figurēja vairākos nesenos ar Ereddie Mac saistītos skandālos,” laikraksts Washington Post ziņoja 2009. gada aprīlī. “Marta sākumā viņš un koncerna juristi ķīvējās ar regulatoriem, kamēr uzņēmums gatavojās Vērtspapīru un biržas komisijai iesniegt ceturkšņa pārskatu par ieņēmumiem. |Kellermana] koncerns uzstāja, ka Freddie Mac informēs akcionārus par uzņēmuma izmaksām, palīdzot īstenot Obamas administrācijas mājokļu atjaunošanas plānu. Regulatori lūdza uzņēmumu to nedarīt.”

“Tas nav stāsts par cilvēku, kurš mēģināja kaut ko piesegt. Tas ir stāsts par cilvēku, kurš centās rīkoties pareizi,” komentēja kāds pieredzējis mājokļu nozares speciālists, kurš lūdza saglabāt viņa anonimitāti bailēs no briesmām, kas varētu draudēt, atklājot patiesību šajās lietās.

Vairāki pētnieki, kuri sliecās saskatīt sazvērestību, uzskatīja, ka Kel-lermana nāve nav bijusi parasta pašnāvība un ka arī citi nāves gadījumi varētu būt saistīti ar pūliņiem apklusināt iesaistītos, kas zināja par apstākļiem, kuru nonākšanu publiskajā telpā kāds gribēja novērst.

Uzstājoties savas rīcības komitejas vārdā, mūžīgais prezidenta kandidāts un sazvērestības teoriju popularizētājs I.indons I.arušs (Lyndon LaRouche) paziņoja: “Šajā gadījumā nav nekāda acīm redzama pašnāvības motīva, bet ir motīvs neļaut Kellermanam paust savu viedokli. Cilvēks ir miris, iespējams, nogalināts. Viņš ir pelnījis taisnu tiesu. Viņa tiesības uz taisnu tiesu ir noteicošās, jautājums ir - ko vēl Dei-vids Kcllermans zināja tādu, ko ietekmīgās aprindas negribēja ļaut viņam izpaust?”

Bagātie klust bagātāki

Izsknis apgalvots, ka bagātie kļūst aizvien bagātāki, kamēr nabagi slīgst vēl dziļākā nabadzībā. Daudzi pētnieki velk vienlīdzības zīmi starp “plutokrātiju” - bagāto varu - un Jauno pasaules kārtību.

Lai gan jau ilgu laiku tiek izsmiets viedoklis, ka pasauli kontrolē organizēta plutokrātija, nievājoši to dēvējot par “sazvērestības teoriju”, Kalifornijas universitātes Santakrusā psiholoģijas un socioloģijas profesors Viljams Domhofs (G. William Domhoff) ir apkopojis statistiku, kas pierāda tās pastāvēšanu. Domhofa pirmā grāmata “Kas valda Amerikā?” (Who Rules America?) bija pretrunīga, 20. gadsimta 60. gados viena no visvairāk pārdotajām grāmatām, kurā tika argumentēti pierādīts, ka Savienotajās Valstīs valda elitāra šķira, kurai pieder politiskā un ekonomiskā vara.

Izmantojot aktualizētus skaitļus, Domhofs elektroniskā paziņojumā raksta: “Savienotajās Valstīs bagātība ir stipri koncentrēta salīdzinoši mazas cilvēku grupas rokās. 2007. gadā 1 procentam mājsaimniecību (.mestākajai šķirai) saraksta augšgalā piederēja 34,3 procenti privāto uzkrājumu, bet nākamajiem 19 procentiem (vadītāju, profesionāļu un mazo uzņēmumu slānim) piederēja 50,3 procenti, kas nozīmē, ka nieka '() procentiem cilvēku pieder ievērojama daļa bagātību - 85 procenti -, atstājot pārējiem 80 procentiem (algotajiem darbiniekiem) tikai 15 pro-i rnlus bagātību. Finansiālās labklājības ziņā (rēķinot kopējo neto vēriilni, atskaitot mājokļa cenu), 1 procentam mājsaimniecību pieder vel lielāka daļa - 42,2 procenti.”

“Kopējos aktīvus” Domhofs formulēja kā īpašnieka apdzīvotu mājokli, pieskaitot citus mājsaimniecībai piederošos nekustamos īpašumus, skaidru naudu un uzkrājumus, naudas tirgus instrumentus, akcijas un obligācijas, pensiju plānus un citus finanšu vērtspapīrus. I'ie “kopējiem pasīviem” viņš pieskaitīja hipotekāro kredītu, patēriņa kredītu, tai skaitā automašīnas kredītu un jebkuru citu parādu.

Saskaņā ar Domhofa teikto bagātības sadalījums ir bijis ārkārtīgi koncentrēts visā Amerikas vēsturē. Deviņpadsmitajā gadsimtā 1 pro-vnītam bagātnieku piederēja 40 līdz 50 procenti aktīvu tādās lielaka-

1 is ostas pilsētās kā Bostona, Ņujorka un Cārlstona. Viņš sacīja, ka šī krasā atšķirība saglabājās stabila arī divdesmitajā gadsimtā, “lai gan neliela novirze bija vērojama pēc Jaunā darījuma un Otrā pasaules kara, kad vairums cilvēku strādāja un nevarēja neko daudz iekrāt, lika iekasēts arī progresīvais ienākumu nodoklis, ar kura palīdzību bagātniekiem atņēma mazliet naudas, lai varētu pārvaldīt valsti.

“Lielāks kritums jeb izlīdzināšanās bija vērojama 70. gados, bet šoreiz lielā mērā pateicoties akciju cenu kritumam, kas nozīmē, ka bagātnieku akciju vērtība nedaudz samazinājās,” Domhofs rakstīja, “tomēr līdz 80. gadu beigām resursi tāpat bija koncentrēti nelielas grupiņas rokās, kā tas bija 1929. gadā, kad I procentam sabiedrības piederēja 14,2 procenti visu bagātību. Kopš tā brīža koncentrācija turpināja pieaugt, nedaudz krītoties laikposmā no 1998. līdz 2004. gadam, pirms

2 I. gadsimta pirmās desmitgades beigās sabruka ekonomika un mazie cilvēki atkal rika nogrūsti lejā.”

Domhofs dokumentāli pierādīja, ka 2007. gadā “ienākumu nevienlīdzība Savienotajās Valstīs bija sasniegusi augstāko punktu pēdējo 95 gadu laikā, kad 0,1 procents augšgalā saņēma 6 procentus visa atalgojuma ASV, kas divkārt pārsniedza šīs niecīgās daļiņas ienākumus 2000. gadā; savukārt 10% iedzīvotāju saņēma 49,7%, kas ir augstākais rādītājs kopš 1917. gada.”

Skaitli ir vēl šokējošāki, raugoties pasaules mērogā. Pamatojoties uz Pasaules Attīstības valstu ekonomikas izpētes institūta (World Institute for Development Economics Research) datiem, Domhofs secināja, ka 10 procenti pasaules ietekmīgāko pieaugušo iedzīvotāju kontrolē aptuveni 85 procentus pasaules mājsaimniecību resursu. “To var salīdzināt ar 69,8 procentiem resursu, kas pieder 10 procentiem bagātāko Savienoto Valstu iedzīvotāju. Vienīgā industrializētā demokrātija, kur bagātību koncentrācija 10 procentu iedzīvotāju rokās ir vēl lielāka nekā Savienotajās Valstīs, ir Šveice ar 71,3 procentu resursu šo cilvēku rokās,” viņš uzsvēra. Vienlaikus ASV valdības ieņēmumi krītas. Saskaņā ar Baltā nama datiem 2008. gada individuālie ieņēmumi no ienākumu nodokļa rika lēsti 1,168 triljona ASV dolāru apmērā. Tomēr, kad nodokļu ieņēmumi rika uzskaitīti, kopējā summa bija par 155 miljardiem ASV dolāru mazāka, nokrītoties līdz. 1,043 triljonam ASV dolāru.

Domliofa izpētes darbs ir spēcīgs arguments, ka bagātība nudien nozīmē varu. Šādu varu iegūst, spējot ziedot politiskajām partijām, iesaistoties lobēšanā un piešķirot grantus speciālistiem, kuru uzdevums ir izstrādāt jaunu, bagātajiem izdevīgu politiku. Par naudu var nolīgt arī sabiedrisko attiecību firmas, lai uzlabotu kāda tēlu, vai maksāt dāsnus ziedojumus universitātēm un kultūras iestādēm, piemēram, muzejiem, koncertzālēm un mākslas galerijām. Bagātību akciju veidā var izmantot, lai kontrolētu milzu korporācijas, kurām mūsdienās ir pārmērīga ietekme uz sabiedrību, plašsaziņas līdzekļiem un valdību.

Kā ar bagātības palīdzību var nokļūt pie varas, tāpat arī vara palīdz tikt pie bagātības. Jaunāko laiku prezidenti, piemēram, l.indons Dzonsons Lyndon В. Johnson) un Ričards Niksons Richard M. Nixon) prezidenta amatā nonāca ne pārāk turīgi, bet savu amatu atstāja kā miljonāri. Tits tāpēc, ka tie, kuri kontrolē valdību, var savu amatu izmantot, lai nosildītām paši savas ligzdiņas. Domhofs sacīja, ka to var izdarīt gan ar labvēlīgiem radinieku darījumiem ar zemi vietējā līmenī vai, iespējams, milzīgu federālās valdības līgumu jaunam uzņēmumam, kas pieder draugiem, kuri pieņems darbā, kad beigsies prezidentūras termiņš. “Ja paraugāmies uz vēstures kopainu dažādās valstīs, mēs aptveram, ka uzvarētāju armiju karavadoņi bieži sagrābušies milzīgas bagātības un ka daži reliģiskie līderi savu amatu izmanto, lai uzkrātu bagātības,” Domhofs komentēja.

Valsts parads - privāta peļņa

Vienalga - bagāti vai nabagi - vairākums amerikāņu tic, ka viņu finanses ir drošībā, pateicoties federālās valdības korporācijai, kas dibinātā 1933. gadā, Lielās depresijas laikā.

Aptuveni astoņi tūkstoši četrsimt amerikāņu banku ir iesaistījušās federālajā noguldījumu drošības korporācijā (FDIC,) - neatkarīgā aģentūrā, kuru dibinājis Kongress nolūkā nodrošināt stabilitāti un sabied-i ibas uzticību valsts finanšu sistēmai, apdrošinot noguldījumus, uzraugot bankas, lai tās rīkotos droši un saprātīgi, un administrējot maksātnespēju. Šīs bankas nelielu da|u savu ienākumu novirza, lai kopīgi apdrošinātu banku noguldījumus bankas bankrota gadījumā.

Un 2008. gada beigās un 2009. gadā tās tik tiešām bankrotēja. I I I bankas bankrotēja, un vēl daudzas balansēja uz sabrukuma robežas, strauji noplicinot FDIC rezervju fondu no 52,8 miljardiem ASV dolāru 2008. gadā līdz nieka 10,4 miljardiem 2009. gada pirmajā ceturksnī, sasniedzot zemāko punktu kopš krājaizdevu skandāla 1992. gadā.

Taču vēl satraucošāks ir fakts, ka šis rezervju fonds, gluži kā so-ciālā apdrošināšana, ir rikai ilūzija.

2008. gadā bijušais FDIC priekšsēdētājs Viljams Izaks William M. Isaac) publicēja rakstu ar nosaukumu “Mītiskais FDIC fonds”, kurā .itklāti stāstīja par FDIC maksātnespēju: “Kad es 1981. gadā kļuvu par FDIC priekšsēdētāju, FDIC finanšu pārskats uzrādīja atlikumu ASV Valsts kasē aptuveni I I miljardu ASV dolāru apmērā... Nospriedu, ka būtu ārkārtīgi patīkami redzēt tik lielu naudu, tāpēc piezvanīju ftoreizējamļ Valsts kases sekretāram Donam Rīgenam Don Regan).”

Lūk, kā norisinājās saruna:

IZAKS: Don, es gribētu atbraukt un paskatīties uz naudu.

RlCKNS: Kādu naudu?

IZAKS: Tu zini... tiem I I miljardiem dolāru, kuri glabājas FDIC seifā Valsts kasē.

RKiF.NS: Ē, redzi, Bil, tas būtu problemātiski.

IZAKS: Es zinu, ka esi aizņemts. Tas nav jādara tūlīt pat.

RKiF.NS: Nu... nav runa par laiku... Nezinu, kā īsti to pateikt, bet mums nav naudas.

I/AKS: Kā rad!... Ha-ha.

RĪGENS: Nē, nudien. Bankas maksā FDIC, FDIC nodod naudu Valsts kasei, bet Valsts kase to tērē raķetēm, skolas pusdienām, ūdensapgādes projektiem un tamlīdzīgi. Nauda ir iztērēta.

IZAKS: Bet te, finanšu pārskatā, skaidri un gaiši rakstīts, ka Valsts kasē mums ir vairāk nekā 11 miljardi dolāru.

RĪGENS: Savā ZIŅĀ JUMS IR. Redzi, mēs to naudu esam parādā FDIC, un mēs par to maksājam procentus.

ĪZAKS: Zinu, ka tas varbūt izklausās pārspīlēti, bet kas notiktu, ja mums vajadzētu dažus miljardus, lai pārvarētu banku krīzi? RĪGENS: Atbilde vienkārša - mēs ietu un aizņemtos to. Jūs vienā mirklī dabūtu to naudu... lielākoties tajā pašā dienā.

ĪZAKS: Pag, vai es pareizi sapratu? Nauda, kuru bankas domājās krājam pusgadsimtu - noglabājot nebaltām dienām - ir iztērēta. Ja briedis vētra un mums vajadzēs naudu, Valsts kasei nāksies to aizņemties. Vai rā?

RlGENS: Jā.

ĪZAKS: Tikai vēl viena lieta, ja jau esmu tevi noķēris. Kāpēc mēs pūlamies izlikties, ka tāds fonds pastāv?

RĪGENS: Piedod, Bil, bet pa otru līniju zvana prezidents. Par šo jautājumu man nāksies tev pārzvanīt.

Nav nekādu ziņu, vai Rīgens vēlāk atzvanīja īzakam.

“Kāpēc mēs pūlamies izlikties, ka fonds pastāv?” jautāja ekonomikas komentētājs un grāmatas “Kā izdzīvot krīzes apstākļos un tai pašā laikā zelt un plaukt?” (How to Survive the ( '.risis and Prosper in the Process) Derils Roberts Šūns (Darryl Robert Schoon). “Atbilde ir acīm redzama. Mūsdienu ekonomika, tas ir, centrālo banku sistēma, ir uzpirksteņu spēle, kur baņķieri ar valdības palīdzību ir sabiedrībai iesmērējuši ārkārtīgi ienesīgu krāpšanas shēmu; un, lai gan FDIC fonda iztukšošana ir brēcošs noziegums, tas nav nekaunīgāks par Federālo rezervju sistēmas vai pašas ekonomikas krāpnieciskajām shēmām.”

Bet krāpšana ar FDIC vēl neaprobežojas. Šūns un pārējie uzskata, ka mūsdienu banku sistēma būtībā ir pasaules mēroga Ponci shēma, kurā baņķieri aizdod neeksistējošu naudu un saņem neeksistējošu naudas līdzekļu atmaksu, turklāt vēl papildu procentus.

“Ekonomikā, kuras pamatā ir krāpnieciska naudas emisija parāda veidā, ir tikai plēsēji un upuri. Baņķieri ir plēsēji, sabiedrība - upuris (uzņēmēji ir upuri, kuri gan bieži uzskata sevi par plēsējiem), savukārt valdības ir labi apmaksāti tiesneši sarunātā spēlē, kas tiek izspēlēta mūsdienu kapitāla tirgos,” rakstīja Šūns.

Šī Ponci shēmas un uzpirksteņu spēles hibrīda pamatā ir privātpersonām piederošā Federālo rezervju sistēma. Bet jūs un es, dārgo lasītāj, līdz tam vēl nonāksim.

Uzņēmējs ar Djūka universitātē iegūtu doktora grādu neirotoksi-koloģijā un Kornela universitātē iegūtu maģistra grādu finansēs Kriss Martensons (Chris Martenson) rakstīja: “Visa mūsu monetārā sistēma, un līdz ar to arī mūsu ekonomika, ir Ponci ekonomika |finanšu piramīdai, kas veiksmīgi darbojas tikai tikmēr, kamēr tā izplešas. Vismazākā agresija izraisa masveida paniku un traucējumus, kas šķiet nesamērīgi salīdzinājumā ar izmaiņām, ja vien cilvēks nesaprot, ka izplešanās vairāk vai mazāk ir mūsu monetārās un ekonomiskās sistēmas nepieciešamība. Bez izplešanās sistēma vispirms iztukšo un tad iznīcina bagātību nesalīdzināmi lielākā apjomā nekā pats kritums. Kas ir uz parādiem balstītas naudas sistēmas ekspansijas dzinulis? Jauns parāds (jeb kredīts), protams! Tāpēc mēs ļoti uzmanīgi vērojam un arī Fede-iulo rezervju sistēma cieši uzrauga parādu veidošanās ātrumu.”

Martensons un citi uzskata, ka galvenā problēma šajā kredītu burbuļa plīšanā ir tas, kā sabruka privātie kredīti, savukārt Federālo rezervju sistēma uzpirka parādu, un federālā valdība palielināja savus aizņēmumus. “Būtībā valsts parāda iepirkumi un jauni aizņēmumi ir mēģinājums aizbāzt caurumu, ko radīja privāto parādu iepirkumi un aizņēmumi [oriģinālais uzsvars]. Šī shēma darbojas šobrīd - Federālo rezervju sistēma no zila gaisa rada jaunu naudu, lai uzpirktu parādus, savukārt ASV valdība neticamā ātrumā iedzīvojas aizvien jaunos parados. Šis ir mēģinājums panākt pietiekami ātru parāda pieaugumu, lai novērstu pilnīgu sistēmas pārņemšanu,” Martensons skaidroja.

Martensons, kurš ir stāstījis, ka, pamatojoties uz lietiskiem pierādījumiem, pastāvīgi mēģina pieņemt vai noraidīt savas hipotēzes, skaidroja, ka Federālo rezervju sistēma ASV valdības parādiem piešķir daudz lielāku vērtību, nekā tas tiek atklāti atzīts, ļaujot ārvalstu centrālajām bankām apmainīt savus starpnieku parādus pret Valsts kases parādiem. “Tā nav spēka pazīme un liecina par praksi saņemt pagaidu atbalstu apmaiņā pret grūtībām nākotnē,” rakstīja Mortensons. “Kad šī programma pilnībā nāks gaismā, dolāram klāsies vēl drūmāk, jo aizvien vairāk privāto investoru vairīsies no dolāra un visiem dolāram piesaistītajiem finanšu instrumentiem, uzkrājot savas vērtības un bagātības.

Tas vēl vairāk apgrūtinās dažādu centrālo banku darbību visā pasaulē, tām cenšoties apmierināt ASV valdības milzīgo aizņemšanās kāri. So pūliņu dēļ viņi no dolāra pilnībā pārietu uz citiem aktīviem. ASV iedzīvotājiem tas nozīmētu strauji augošas importa izmaksas un augošas izmaksas visām starptautiskajā tirdzniecībā esošajām plaša patēriņa precēm, īpaši pārtikai. Visas pārējās pasaules izjūtu amplitūda būtu, sākot no neērtībām un beidzot ar katastrofu, atkarībā no piesaistes dolāram... Uzpirksteņu spēle, kuru šobrīd spēlē Federālo rezervju banka, nemaina pamata vienādojumu: nauda tiek drukāta no zila gaisa, lai to varētu izmantot ASV valdības parāda pirkšanai.” Jāsaprot, ka naudas apjoma palielināšana izraisa inflāciju - jo vairāk naudas apgrozībā, jo mazāka tai vērtība, jo īpaši papīra naudai, kurai nav nekādas pašvērtības.

Kas attiecas uz valdības īstenoto privāto parādu uzpirkšanu, šo shēmu labi raksturo šāds piemērs.

Toms saņēmis hipotekāro kredītu ļoti jaukai mājai. Viņam ir labs darbs, un viņa kredītspēja ir laba. Diks dzīvo noplukušā mājā, kurai neatliekami vajadzīgs remonts, un bieži maina darbavietas, tāpēc viņam ir slikts kredīrreitings. Tomēr, valdībai izdarot spiedienu uz aizdevēju firmām nodrošināt visiem mājokļus, Diks ir ieķīlājis savu māju. So shēmu dēvē par "bundling" jeb apvienošanu, jo Toma un vēl dažu citu hipotekārais kredīts tiek apvienots ar Dika un viņam līdzīgo hipotēkām. Pateicoties triku meistaru pirkstu veiklībai, šai apvienotajai hipotēku paketei tiek piešķirts A- l reitings, un tā tiek pārdota riska kapitāla firmām kā labs ieguldījums. Pieaugot šādu investīciju portfeļu skaitam, ekonomika uzplaukst. Taču tad, kad nekustamā īpašuma burbulis plīst, investīciju firmas, no kurām lielākajās čum un mudž globālisti, lūdz palīdzību valdībai, apgalvojot, ka to bankrota gadījumā cietīs visa valsts ekonomika. Tad valdība samaksā šīm firmām pilnu to ieguldījumu vērtību, lai gan daudzi no namīpašumiem neatbilst standartiem (ir sliktā stāvoklī) un to vērtība neatbilst cenai. Valdība samaksā nodokļu maksātāju naudu un vēlāk pasūta jaunas naudas drukāšanu iztrūkuma segšanai. Arī investīciju firmām tiek maksāts ar nosacījumu, ka viņiem nauda tiks valsts obligāciju veidā, kas nozīmē vēl lielāka papīra daudzuma nokļūšanu apgrozībā, kas izraisa inflāciju un devalvāciju. Tā ir liela mēroga laupīšana, un triecienu saņem sasaistītais nodokļu maksātājs, savukārt vidutāji - finansisti - turpina gūt peļņu. Berot vēl sāli brūcēs - daudzi no šiem finansistiem ir bankas un investīciju fondi, kas neatrodas Savienotajās Valstīs, un tas nozīmē, ka ASV nodokļu maksātāji maksā ārvalstu investoriem kompensācijas par sliktiem ieguldījumiem.

Ka tas viss sākas

Mūsu valsts ekonomikas sabrukums neaizsākās līdz ar Obamas administrāciju vai pat Džordza Buša režīmu; tas sākās pirms vairākiem desmitiem gadu, divdesmitā gadsimta sākumā, kad tika nodibināts privātā īpašumā esošs banku sindikāts ar nosaukumu Federālo rezervju sistēma - valdības sankcionēts privātbanku kartelis, kuru dibināja ļoti slepeni un kuru līdz šai dienai asi kritizē, vainojot arī šā brīža finanšu ķezā.

Uzņēmēja un starptautiskā reportiere, kura analizējusi vairāk nekā simtu vispasaules konferenču finanšu un tirdzniecības jautājumos, I >žoana Veona (Joan Veon) rakstīja, ka nesenie glābšanas pasākumi bija tikai pēdējie globālistu gājieni, lai nostiprinātu savu varu pār Savienotajām Valstīm. “Freddie un Fannie glābšana bija jaunākais sižeta pavērsiens Amerikas izvarošanas, izlaupīšanas un iztukšošanas velnišķīgajā sāgā. Interesanti, ka tas norisinājās 13 mēnešus pēc kredītu krīzes sākuma... tā bija plānota un kontrolēta iznīcināšana, lai Amerika pilnībā zaudētu savu finansiālo suverenitāti,” viņa paziņoja.

Bijusī sekretāre mājokļu jautājumos Katrīna Ostina Fitsa (Cahterine /\ustine Fitts) piekrita, piebilstot, ka nolūkā uzbūvēt globālu amerikāņu vadītu militāru impēriju gan likumīgā, gan nelikumīgā veidā no Savienotajām Valstīm izvesti triljoniem dolāru, lai pārinvestētu tos Āzijā un jaunattīstības tirgos, izmantojot nodokļu maksātāju naudu un Federālo rezervju bankas aizdevumus ārvalstu bankām. Tādējādi mēs esam atteikušies no ekonomiskās suverenitātes. “Visbeidzot, impērijas izdevumiem un korupcijai bija vajadzīgs valsts atbalsts 12-14 triljonu ASV dolāru apmērā, jauno finanšu kara trofeju lādi aiznesot cilvēkiem, kuri atradās finanšu shēmu vadībā ļglobālistiemļ. šobrīd mums ir milzīgs bezdarbs, milzīgs valsts budžeta deficīts, un l'ARP |Troubled Asset Relief Program - Grūtībās nonākušo aktīvu glābšanas programmas\ ģenerālinspcktors prognozē, ka galīgā ekonomikas glābšanas cena varētu pieaugt līdz 23,7 triljoniem ASV dolāru...” sacīja Fitsa.

Zaudēta nauda nozīmē zaudētas darbavietas. Bezdarba līmenis parasti ir labs valsts ekonomikas rādītājs. 2009. gada vidū bezdarbnieku īpatsvars oficiāli bija 9,4 procenti. Ja kaut kāda iemesla dēļ šis skaitlis liekas mazs, jāatceras, ka šeit netiek ieskaitīti “tie, kuri gribētu darbu, bet pārtraukuši meklēt - tā sauktie cerību zaudējušie strādnieki - un tie, kuri strādā mazāk stundu nekā gribētu,” sacīja Federālo rezervju bankas Atlantā prezidents un ģenerāldirektors Deniss Lokhārts [Dennis Lockhart). Ieskaitot šīs grupas, bezdarba līmenis no oficiālajiem 9,4 procentiem pieaugtu līdz 16 procentiem. 2010. gadam ritot uz priekšu, palielinājās arī bezdarbs, kas jau sāka līdzināties Lielās depresijas laika rādītājiem.

Tomēr atšķirībā no 20. gadsimta 30. gadiem nauda vēl aizvien bija pieejama; un nauda ir zombiju valsts dzīvības sula. Ar reliģijai līdzīgu aizrautību cilvēki no malas apbrīno bagātības atribūtus un baņķieru dzīvesveidu, taču tikai tic, kuri dzīvo šādu dzīvi, izprot naudas kulta iekšējos mehānismus. Un viņi smagi pūlas, lai paturētu šos darbības principus noslēpumā.

Atcerēsimies Alana Grīnspana, kurš no 1987. gada līdz 2006. gadam bija Federālo rezervju sistēmas vadītājs, 1966. gada eseju “Zelts un ekonomiskā brīvība” (Gold and Economic Freedom). Grīnspans rakstīja: “Budžets ar deficītu jeb dzīve uz parāda nav nekas cits kā “slēptas” bagātību konfiskācijas shēma. Zelts ir šķērslis šā nemanāmā procesa ceļā. Tas aizsargā īpašumtiesības. Ja cilvēks to saprot, viņam nav grūti izprast statisma piekritēju naidu pret zelta standartu.” Citiem vārdiem runājot, tērējot papīra naudu, jums uzkrājas parāds, kas, pieskaitot procentus, sasummējas lielāks nekā pamatparāds, jo īpaši ja to laikā neatmaksā. Tā ir tā “slēptā mantas konfiskācija”. Papīra naudu var devalvēt, bet zelta gabals vienmēr saglabās kaut kādu vērtību, tāpēc tā ir laba aizsardzība pret inflāciju un devalvāciju, un tieši tādēļ globālisti, kuri atbalsta spēcīgu centrālo varu (statisma piekritēji), lielākoties pretojas zelta standartam, jo tas atņem viņiem ieroci sabiedrības aplaupīšanai, izmantojot augstas procentu likmes, pakalpojumu maksas, kavējuma naudas un valūtas apmaiņu.

Pēc Grīnspana runas Ņujorkas Ekonomiskajā klubā (Economic Club of New York) 1993. gadā Monetārās izglītības veicināšanas fonda (Foundation for the Advancement of Monetary Education/FAME) izpilddirektors doktors Lorenss Pārkss (Lawrence Parks) uzrunāja Federālo rezervju sistēmas vadītāju un jautāja, vai viņš vēl aizvien piekrīt 1966. gada tēzēm par negatīvu tēriņu bilanci un zeltu. “Pilnīgi noteikti,” atbildēja Cirīnspans. Pārkss tad jautāja, kāpēc Grīnspans savas domas nepauž skaļāk, un atskanēja šāda atbilde: “Daži no maniem kolēģiem manis pārstāvētajā iestādē [Federālo rezervju sistēmāļ nepiekrīt man.”

Cirīnspans vai nu mānījās vai kļūdījās attiecībā uz saviem kolēģiem, bet Federālo rezervju sistēma patiesībā bija vienisprātis ar Grīn-spanu attiecībā uz zeltu - viņi tikai negribēja, lai sabiedrība to zinātu. 1999. gadā tika nodibināta bezpeļņas organizācija - Rīcības komiteja zelta monopola novēršanai Gold Anti-Trust Action Committee Inc./GATA) ar mērķi cīnīties pret nelikumīgām slepenām norunām attiecībā uz zelta cenu un krājumiem un ar to saistītajiem vērtspapīriem. Saskaņā ar komitejas datiem 2009. gadā Federālo rezervju sistēma atklāja Kongresam, ka ir veikusi zelta mijmaiņas darījumus ar ārvalstu bankām, bet nevēlas, lai sabiedrība par tiem zinātu. Šis aril.t jums bija pretrunā ar agrākiem Federālo rezervju sistēmas noliegumiem sarunās ar GATA, ka tā būtu veikusi zelta mijmaiņas darījumus 2001. gadā. GATA paziņojumā presei bija teikts, ka Federālo rezervju sistēma patiesi bija dziļi iejaukta starptautisko centrālo banku slepenais manipulācijās ar zelta cenām jo īpaši un valūtas tirgiem kopumā.

Tajā pašā 2009. gadā iepriekš GATA meklēja informāciju par jaunākajiem zelta mijmaiņas darījumiem, kurus toreizējais Federālo rezervju sistēmas priekšsēdētājs Alans Cirīnspans pirms tam, 1995. gadā, noliedza. Taču Federālo rezervju sistēma atteicās atbildēt uz šo jaurā-jiunu, paziņojot, ka Likums par brīvu informācijas apriti nav piemērojams šai informācijai. GATA pārsūdzēja lēmumu Federālo rezervju sistēmas valdē. Taču 2009. gada septembra vēstulē GATA juristam federālo rezervju sistēmas Valdes loceklis Kevins Voršs Kevin M. Wiirsh) atbalstīja lēmumu liegt informāciju, pamatojot šādi: “Saistībā .ir jūsu pārsūdzību esmu apstiprinājis, ka saskaņā ar 4. izņēmumu neizpaustā informācija satur konfidenciālu komerciāla vai finansiāla rakstura informāciju attiecībā uz Federālo rezervju banku darbību, kas iegūta 4. izņēmuma izpratnē. Tas ietver informāciju par mijmaiņas darījumiem ar ārvalstu bankām Federālo rezervju sistēmas vārdā un nav tāda veida informācija, kas tiktu ierasti atklāta sabiedrībai. Tādē-jadi šī informācija jums netika izpausta.”

GATA savukārt paziņoja, ka vēstule nav pirmā Federālo rezervju sistēmas atzīšanās mijmaiņas darījumos ar zeltu, bet “tas notiek laikā, kad zelta un valūtas tirgi ir jutīgi”. Saskaņā ar GATA paziņojumu presei “ASV dolārs uzrāda nebijušu vājumu, zelta cena uzrāda nebijuši spēku, Rietumeiropas bankas, šķiet, izvairās no zelta tirdzniecības un līzinga, un uz Starptautisko Valūtas fondu (International Monetary Fund/IMF) tiek izdarīts spiediens vadīt zelta cenas pieauguma apturēšanas shēmu, pārdodot savas ir kā esošās zelta rezerves, kā ieganstu minot finansiālo atbalstu nabadzīgajām valstīm.”

Šobrīd sagaidāms, ka tiks ierosināta tiesvedība federālajā tiesā, lai pārsūdzētu Federālo rezervju sistēmas lēmumu noraidīt GATA uz informācijas atklātības pamata iesniegto lūgumu par zelta mijmaiņas darījumu atklāšanu. Cilvēkiem, kuri krāj zeltu kā drošības rezervi, vajadzētu atcerēties, ka zeltu un sudrabu - patiesībā jebko, kas tiek uzskatīts par finanšu aktīvu, - federālā valdība var konfiscēt kara laikā vai jebkura oficiāli izsludināta “ārkārtas stāvokļa” apstākļos. Tiem, kuri slepus veido zelta krājumus kā nodrošinājumu pret iespējamo dolāra devalvāciju vai sabrukumu, derētu atcerēties, ka Lielās depresijas laikā zelta slepena krāšana un izmantošana maiņas darījumos tika pasludināta par nelikumīgu.

Saskaņā ar CATA viernē publicētajiem datiem iespēja, ka valdība konfiscētu zeltu, nekad nav bijis nopietns vai neizbēgams drauds, bet jebkurā “ārkārtas situācijā” tas var ātri mainīties. “Lai gan ASV valdība 1933. gadā no tiesas pieprasīja apgrozībā esošās monētas apmainīt pret papīra naudu (turpinot devalvēt papīra naudu pēc tam, kad zelts tika atdots), šis zelts tolaik veidoja milzīgu daļu no valsts skaidras naudas krājumiem, un tā laika ekonomiskā sabrukuma apstākļos valdība varēja ticami sūdzēties par “slepenu krāšanu”. Mūsdienās šādu apstākļu nav, zelts vairs neatrodas vispārējā apgrozībā kā maksāšanas līdzeklis... Taču pēdējā laikā ASV valdības vīzdegunība un katcgoriskums krietni pārspēj pat dārgmetālu investoru vajāšanas māniju. Protams, nākamās valūtas krīzes gadījumā Savienotajās Valstīs var tikt ieviesta kapitāla kontrole, un tad vairs nav tālu vēl brutālāka iejaukšanās ekonomikā.”

Šīs bažas pastiprinājās 2005. gadā līdz ar GATA adresētu vēstuli, kurā Valsts kases departamenta Ārvalstu aktīvu kontroles nodaļas bijušais vecākais juriskonsults Sons Torntons (Sean M. Thornton) skaidroja valdības pilnvarojumu īstenot finanšu konfiskāciju. “GATA bija vajadzīgi seši mēneši un neliels pamudinājums, lai saņemtu atbildi no Valsts kases, ber Valsts kases atbilde, kad tā tika sniegta, bija apbrīnojami visaptveroša un atklāta.

“Valdības pilnvarojums iejaukties īpašumtiesībās uz zeltu, sudrabu un raktuvju akcijām izriet... no Likuma par tirdzniecību ar ienaidnieku (Trading with the Enemy Act), kas rika izsludināts par likumu 1917. gadā, Pirmā pasaules kara laikā, un tiek piemērots pieteikta I ara laikā, un no 1977. gada Likuma par starptautiskajām ekonomiskai.un pilnvarām ārkārtas situācijās (International Emergency Economic Powers Act), kas var tikt piemērots arī, ja nav pieteikts karš.

Lai gan Likums par tirdzniecību ar ienaidnieku pilnvaro valdību iejaukties tieši īpašumtiesībās uz zeltu un sudrabu, tas tāpat attiecas uz visu veidu valūtu un vērtspapīriem. Tādējādi, kā uzsvēra Valsts ka-m’s amatpersona, to var attiecināt ne tikai uz zelta un sudraba raktuvju sabiedrību akcijām, bet arī uz visiem uzņēmumiem, kuros ir ārvalstu kapitāls. Turklāt likumā nav noteikta nekāda prasība, lai valdības iejaukšanās mērķim būtu kāda saistība ar Savienoto Valstu deklarēta-|iem ienaidniekiem vai nudien jebkāda saistība ar ārvalstu kapitālu. Viss, ko var uzskatīt ar finanšu instrumentu, lai cik nevainīgos nolūkos tas tiktu izmantots, ir konfiscējams saskaņā ar Likumu par tirdzniecību ar ienaidnieku un Likumu par starptautiskajām pilnvarām .11 kārtas situācijās.”

Augļošana

"Aut,i,ošana” ir jēdziens, kas ir praktiski izzudis no mūsu valodas. Reiz par “augļošanu” tika uzskatīta jebkādu procentu iekasēšana no aizdevuma, bet mūsdienu vārdnīcas šo definīciju mīkstinājušas līdz. "pārmērīgiem” procentiem. Teksasas Konstitūcija jēdzienu “augļošana” kādreiz skaidroja kā procentu likmi, kas pārsniedz 6 procentus. Šie griesti gadu gaitā tika aizvien paaugstināti, līdz. pati koncepcija tika •il mesta.

1 ie, kuri zina Bībeli, atcerēsies, ka Jēzu pie varas esošie sita krustā par to, ka viņš izdzina “naudas mijējus” no tempļa. Sabiedrības dusmas šobrīd ir vērstas uz. Volstrītas un Vašingtonas finanšu mogoliem.

“Procentu iekasēšana par aizdevuma izsniegšanu ir augļošana, un I ederālo rezervju sistēmā ar valsts gādību tā kļuvusi par likumīgu nodarbošanos,” uzsvēra grāmatas “Radījums no Džekila salas” (The < reature from Jekyll Island) autors Edvards Grifins (G. Edward (1 riff in). fas panākts, maskējot Federālo rezervju sistēmas darbību un žonglējot ar mistiskiem ekonomiskiem jēdzieniem. “Mehānisms, ar kura palīdzību Federālo rezervju sistēma parādu pārvērš naudā, sākotnēji var šķist sarežģīts, bet kļūst vienkāršs, ja cilvēks atceras, ka procesa nolūks ir nevis ieviest loģiku, ber mulsināt un maldināt,” piebilda Grifins.

Bijušais laikraksta Washington Post redaktors Viljams Greiders (William Greider) rakstīja: “Sīkāka informācija par |Federālo rezervju sistēmasļ darbībām tika uzskatīta par pārlieku ezotērisku, lai to saprastu vienkāršie pilsoņi.” Daži uzskata, ka šāda tumsonība varētu būt svētība. Henrijs Fords (Henry Ford) dzirdēts sakām: “Nav nemaz slikti, ka valsts iedzīvotāji nesaprot mūsu banku un naudas sistēmu, jo pretējā gadījumā jau rīt no rīta sāktos revolūcija.”

“Vairumam amerikāņu nav īstas izpratnes par to, kā darbojas starptautiskie naudas aizdevēji,” apgalvoja nelaiķis senators Bārijs Goldvo-ters (Harry Goldwater). “Baņķieri tā vēlas. Mēs tikai miglaini nojaušam, ka Firopas Roršildiem (Rothchilds) un Varburgiem (Warburgs) un ļ. P. Morgana, kūna (Kubu), l.oebu (l.oeb), Šifu (Scbiff), Lēmanu (Lehman) un Rokfelleru (Rockfeller) ģimenēm pieder un tās kontrolē milzu bagātības. Taču vairumam no mums nav ne mazākās nojausmas, kā viņi iegūst šo milzīgo finansiālo varu un kā to izmanto. Starptautiskie baņķieri pelna naudu, izsniedzot valdībām kredītus. Jo lielāks ir politiskās valsts parāds, jo lielākus procentus saņem aizdevēji. Eiropas nacionālās bankas patiesībā pieder privātiem akcionāriem, un viņi tās kontrolē.” Šiem pašiem “privātajiem akcionāriem” šobrīd pieder Federālo rezervju sistēma, un viņi to kontrolē.

Ticība naudai un parāds

Vil.jams Geidners apgalvo, ka Federālo rezervju sistēma ir ieguvusi kultam līdzvērtīgu varu: “Mūsdienu prātiem šķiet neaptverami iedomāties, ka Federālo rezervju sistēma varētu būt reliģiska institūcija... Tomēr sazvērestību teoriju piekritēji paša savā aprobežotajā veidā bija uzdūrušies kaut kam īstam un nozīmīgam... [Federālo rezervju sistēma] patiesi darbojas reliģiskajā sfērā. Tās noslēpumainajai varai radīt naudu, kas no senčiem - priesteriem - mantota, ir sarežģīta sociāla un psiholoģiska nozīme. I.iekot lietā pati savus slepenos buramvārdus, Federālo rezervju sistēma ir vadījusi elpu aizraujošus sociālus

rituālus - tik visaptverošus un biedējošus darījumus, ka tie šķiet prātam neaptverami...

Vairāk par visu naudai bija ticības spēks. Bija nepieciešama nešaubīga un universāla sabiedrības vienprātība, kas patiesi ir mistiski, lai radītu naudu un to izmantotu, ikvienam un visiem ir tai jātic. Tikai tad nevērtīgs papīra gabaliņš iegūst vērtību.”

Mūsdienās nauda aizvien biežāk ir tikai elektroniski signāli datorā, un tai var piekļūt, iebāžot bankomātā plastmasas karti, lai nav nekāda seguma. Varenākajām finanšu institūcijām aizdodot naudu uz procentiem, tās vērtība samazinās, jo vairāk naudas tiek laists apgrozībā. To

s. iiic par inflāciju, kas savā ziņā ir nodoklis par naudas lietošanu. Tie, I-1iri kontrolē naudas plūsmu, vienalga, vai tā būtu papīra nauda vai elek-ironiski signāli, var manipulēt ar inflāciju, palielinot vai samazinot to.

“Rezultātā visa sistēma ir milzīgs parāds ikvienā sabiedrības slānī,” i.ikstīja autors Viljams Bramlijs (William Bramley). “Bankas ir parādā noguldītājiem, un noguldītāju nauda tiek aizdota, radot parādsaistības pret bankām. Šī sistēma vēl vairāk līdzinās maniaka delīrija murgam

t. 1 pēc, ka bankām, tāpat kā citiem aizdevējiem, ir tiesības konfiscēt reālo īpašumu, ja rās papīra nauda netiek atdota.”

Federālo rezervju sistēmas anomālija

ЛМКК1КА lielāko daļu valsts naudas kontrolē Federālo rezervju sistēmas baņķieri. Tā kā Federālo rezervju sistēma ir ASV monetārās politikas vadības centrs, tā kļuvusi par Savienoto Valstu centrālo banku. Mainot apgrozībā esošās naudas daudzumu, Federālo rezervju sistēma ietekmē procentu likmes, kas savukārt iespaido hipotekāro kredītu maksājumus miljoniem ģimeņu. Tās spēkos ir izraisīt finanšu tirgu uzplaukumu vai sabrukumu un ekonomikas augšupeju vai lejupslīdi.

Federālo rezervju sistēma ir “būtiska anomālija pārstāvju demokrātijas pašā kodolā - neērta pretruna ar pilsoņu mītu par pašnoteikšanos," rakstīja Viljams Greiders. Savā 1987. gadā iznākušajā grāmatā “ Tempļa noslēpumi: Kā Federālo rezervju sistēma vada valsti” (Secrets of the Temple: How the Federal Reserve Rims the Country) viņš nicinoši izsakās par “primitīvajām sazvērestības teorijām”, taču piedāvā daiļrunīgu argumentu par labu sazvērestībai saistībā ar Federālo rezervju sistēmas varu.

Iedomājieties, ka papīra naudaszīme ir tikai saistību raksts, kuru kādā brīdī apmaina pret kaut ko vērtīgu. Tāpēc tikai loģiski ir papīra naudu uzskatīt par vērtību, tāpat kā preces vai pakalpojumus. Šie uzskati bija pamatoti, pirms tika izdomāti procenti. Pirmie Eiropas zeltkaļi, kuri noliktavās glabāja zelta monētas, savus krājumus izmantoja kā segumu papīra naudas izdošanai. Tā kā bija maz ticams, ka visi vienlaicīgi pieprasīs atdot savu zeltu, zeltkaļi kļuva par baņķieriem, aizdodot savu krājumu daļu apmaiņā pret peļņas procentiem. Šī prakse -aizdot lielāko daļu savas bagātības, neplānotiem gadījumiem paturot rikai nelielu daļu - kļuva pazīstama kā daļēju rezervju jeb daļēju rezervju banku sistēma.* Šī sistēma veiksmīgi darbojās, līdz visi pēkšņi gribēja saņemt atpakaļ savus noguldījumus un sākās tā dēvētā skriešana uz banku jeb “bank run”**. Viens no Lielās depresijas graujošākajiem notikumiem 30. gados bija noguldītāju vienlaicīgā vēlme saņemt atpakaļ savu naudu. Bet šādas parādības nav tikai vēsturisks fenomens. 2008. gada sākumā valdība augsta riska hipotēku krīzes izraisīto finansiālo problēmu dēļ un “skriešanas” uz banku filiālēm rezultātā nacionalizēja Northern Rock banku - piekto lielāko banku Apvienotajā Karalistē.

Pēc daļēju rezervju bankas sistēmas izgudrošanas tika ieviesta par likumīgu maksāšanas līdzekli atzīta nauda jeb tā sauktā “fiat money” -būtībā bezvērtīga papīra nauda, kuru kā vērtību nosaka likums vai valdības dekrēts. Šīs sistēmas pirmo piemēru dokumentēja Marko Polo, 1275. gadā ieradies Ķīnā. Marko Polo minēja, ka imperators, piedraudot ar cietumu un nāvi, piespiež savu tautu pieņemt melnus papīra gabalus ar impērijas zīmogu uz tā kā likumīgu naudu. Šo valsts noteikto likumīgo maksāšanas līdzekli imperators izmantoja, lai atdotu savus ārējos parādus.

“Nevar neapbrīnot ļimperatora] nekaunīgo varu un viņa pavalstnieku iztapību, pacietīgi panesot tādu nekaunību,” rakstīja G. Edvards Grifins, “bet mūsu pašapmierinātība strauji izgaist, salīdzinot ar mūsu pašu Federālo rezervju banknotēm. Tās ir izrotātas ar parakstiem un zīmogiem; par viltojumiem smagi soda; valdība apmaksā visus ar tām saistītos izdevumus; iedzīvotāji ir spiesti tās pieņemt; tās -

11 Fractional reserve hanking - banku sistēma, kur noguldījumi tiek izsniegti kredītos, rezervē atstājot tikai nelielu daļu.

** Jeb "run on hank” - parādība, kad liela daļa noguldītāju vienlaikus vēlas izņemt no bankas savus noguldījumus.

un “neredzamā” čeku grāmatiņu nauda, kurā tās var konvertēt, - tiek ražotas tik milzīgos daudzumos, ka līdzinās visu pasaules bagātību kopsummai. Un tomēr to ražošana nemaksā neko. Patiesību sakot, mūsdienu naudas sistēma ir gandrīz preeīzs pakaļdarinājums tai sistēmai, kuru pirms septiņiem gadsimtiem atbalstīja ķīniešu karakungi.”

Māksla no naudas taisīt naudu nekur nebija tik augsti attīstīta kā senajā Hazāru impērijā, kuru izveidoja nomadu klani gar austrumu-rietumu karavānu ceļiem Kaukāza kalnos, Irākas ziemeļos un starp Melno un Kaspijas jūru. Līdz desmitajam gadsimtam bazāri bija radījuši bagātu impēriju, kas sniedzās no Melnās jūras ziemeļos līdz Urālu kalniem un no Kaspijas jūras rietumos līdz Dņepras upei.

Hazāru karakungi uzskatīja, ka naudas apmaiņa un aizdošana būtu ienesīgāka un drošāka nekā uzbrukumi karavānām. Tikai viena nelaime. Hazāru impērija bija gandrīz vienādās daļās sadalīta starp kris-liršiem, musulmaņiem un ebrejiem. Gan kristieši, gan musulmaņi uzskatīja, ka procentu iekasēšana par aizdevumu, ko tolaik sauca par augļošanu, ir grēks. Tikai ebreji varēja atklāti iekasēt procentus par aizdevumiem. Vai viņi to darīja pragmatisku apsvērumu dēļ vai tiešām reliģiskas pārliecības vadīti, bet bazāru aristokrāti pārgāja jūdaismā. Saskaņā ar Random House enciklopēdijas datiem “daudzi zinātnieki uzskata, ka viņi |hazāri| ir daudzu Austrumeiropas ebreju senči”. Viņu vidū ir labi zināmā Roršildu ģimene un citas bagātās ģimenes. Verts pieminēt, ka nevienam no šiem jaunpievērstajiem bazāriem nebija nekādas saistības ar Palestīnu, tomēr viņi bija politiskās kustības, kuru pazīst ar nosaukumu cionisms, priekšteči.

1917. gada Balfūra deklarācija - britu ārlietu sekretāra Alfrēda balfūra akts, kas garantēja ebrejiem mājas Palestīnā un kuru Nāciju liga (League of Nations) vēlāk apstiprināja kā mandātu, - tiek atzīts par Izraēlas valsts dibināšanas pamatu. Šis dokuments sākotnēji bija atbildes vēstule vadošajam cionistam baronam Volteram Rotšildam (Walter Rothschild) - pirmajam jaunpievērstajam ebreju pērām Anglijas Lordu palātā.

Gadu desmitiem pasaules finansisti, ebreji un pārējie ir mēģinājuši atdarināt baņķieru dinastijas, Roršildu, naudas pārvaldīšanas metodes. Šīs pārvaldības galvenais likums ir slepenība. Izmantojot uzpirktus politiķus, pret kuriem vēršas sabiedrības dusmas un kuriem sabiedrība uzmanīgi seko, lielākie globālisti var gandrīz nesodīti darboties, sabiedrības neievēroti. Dereks Vilsons (Derek Wilson), kurš savā 1988. gada grāmarā “Rotšildi: Dinastijas bagātība un vara” [Rothschild: The Wealth and Tower of a Dynasty) publicēja Rotšildu impērijas hroniku, rakstīja: “Pat tad, kad vēlākajos gados daži no viņiem |Rotšildiem] tika ievēlēti parlamentā, viņi nekādi neizcēlās Londonas, Parīzes vai Berlīnes palātās. Tomēr viņi vienmēr bija virzītājspēks sava laika nozīmīgākajos notikumos, piešķirot vai atņemot finansējumu, nodrošinot valstsvīriem oficiālus diplomātiskos dienestus, ietekmējot lieliem amatiem izvirzītos kandidātus un gandrīz ik dienu sazinoties ar varenajiem lēmumu pieņēmējiem.”

lespiedpreses izgudrošana, kas ļāva iespiest papīra naudu un Bībeli, noveda pie Apgaismības laikmeta un Romas katoļu baznīcas norieta. Nauda nomainīja reliģiju kā bagātās elites kontroles mehānismu. Neraugoties uz populāro mītu, Amerikas kolonijas sacelšanās pret Angliju cēlonis drīzāk bija bažas par pašiem savu valūtu, nevis nelielais tējas nodoklis. Bendžamins Franklins (Benjamin Franklin) rakstīja: “...kolonistu nespēja no Džordža III un starptautisko baņķieru rokām izraut pietiekami daudz varas, lai izdotu paši savu naudu, bija Neatkarības kara cēlonis.”

Tiklīdz Amerikas brīvība bija izcīnīta, ASV tēvi-dibinātāji Tomass Džefersons (Thomas Jefferson) un Aleksandrs Hamiltons (Alexander Hatnilton) uzsāka strīdu, vai dibināt centrālo banku vai ne. Hamil-tons ticēja spēcīgai centralizētai valdībai un centrālai bankai, kuru uzraudzītu bagātā elite. “Panākumi nav iespējami sabiedrībai, kura neapvieno bagāto indivīdu intereses un kredītspēju ar valsts interesēm un kredītspēju,” rakstīja Hamiltons. Hamilrona elirisma piekritēji nodibināja Amerikas pirmo politisko partiju - Federālistu partiju. Hamil-tons, kuru reiz raksturoja kā “starptautisko baņķieru instrumentu”, skaidroja: “Valsts parāds, ja vien tas nebūs pārmērīgs, būs mūsu nacionālā svētība. Tas būs spēcīga mūsu nācijas saistviela. Tas radīs arī nepieciešamību uzturēt nodokļu sistēmu tādā līmenī, kas bez ierunām stimulētu rūpniecību.”

Amerikas pirmo centrālo banku - Ziemeļamerikas banku (Bank of North America) - 1781. gadā nodibināja kontinentālais kongres-menis Roberts Moriss (Robert Morris), kurš banku veidoja pēc Anglijas bankas parauga. Banku atvēra vēl pirms Konstitūcijas uzrakstīšanas, to apsēda krāpnieki un apgrūtināja inflācija, ko izraisīja likumīgais maksāšanas līdzeklis - nauda bez jebkāda seguma. Banka noturējās trīs gadus. Morisa bijušais palīgs Aleksandrs Hamiltons kļuva par

Valsts kases sekretāru un 1791. gadā vadīja nākamo mēģinājumu izveidot centrālo banku, nodibinot Savienoto Valstu Pirmo banku (First Ik ink of the United States). Dedzīgi viņa pretinieki bija Džefersons un viņa sekotāji. 1811. gadā Savienoto Valstu Pirmās bankas licence nelika atjaunota.

Zinot Lielbritānijas un Kiropas vēsturi, Džefersons lieliski saprata, ka centrālā banka, aizdodot pret procentiem, ātri vien var kļūt par valsts īsteno saimnieku, un 1816. gadā sacīja Džonam Teiloram (John I'aylor), ka “...citas Kiropas nācijas ir mēģinājušas un izbridušas visus spēka un untuma ceļus, neauglīgi dzenoties pēc viena mērķa, tomēr mēs tik un tā gribam žonglieru trikos un banku sapņos atklāt, ka naudu var radīt no zila gaisa... Banku iestādes ir bīstamākas nekā stāvošas armijas; un princips tērēt naudu, kas būs jāatmaksā nākamajām paaudzēm, saucot to par finansējumu, ir rikai liela mēroga krāpšana.” Džefersons piebilda: “Viņi jau ir izveidojuši naudas aristokrātiju... Bankām būtu jāatņem [naudasļ izdošanas vara un jāatdod atpakaļ tautai, kurai tā pēc tiesas un taisnības pieder.”

Džefersons uzskatīja, ka centrālās bankas izveidošana būtu antikon-siitucionāla. “Ks uzskatu, ka Konstitūcijas pamati ir ielikti šajā normā |Desmitajā labojumāļ: “Visa vara, kas saskaņā ar Konstitūciju nav deleģēta Savienotajām Valstīm, nedz arī aizliegta Štatiem, tiek rezervēta štatiem vai tautai.” Spert vienu soli pāri robežām, kuras speciāli novilktas ap Kongresu, nozīmē iegūt bezgalīgu varu, kas vairs nepakļaujas nekādiem rāmjiem. Ks uzskatu, ka Konstitūcija nav deleģējusi Savienotajam Valstīm bankas dibināšanu un ar šo likumu noteikto varu.”

Neraugoties uz Džefersona lobēšanu, finanšu haoss, kas iestājās pēc 18 12. gada kara, piespieda Kongresu 1816. gadā piešķirt Savienoto Valstu Otrajai bankai privilēģijas jeb licenci uz divdesmit gadiem.

I ndrjū Džeksons (Andrew Jackson) - pirmais prezidents no Apalaču kalnu rietumpuses - atklāti paziņoja, ka centrālā banka ir nekonstitu-cionāla un “republikas lāsts, ciktāl tās aprēķins ir ap valsts pārvaldi izveidot naudas aristokrātiju, kas ir bīstama valsts brīvībai”. Šī centrālā banka savu darbību izbeidza 1836. gadā pēc tam, kad prezidents Džeksons izmantoja savas veto tiesības attiecībā uz Kongresa likumprojektu par privilēģiju termiņa pagarināšanu.

Liels bija baņķieru izbīlis, kad Džeksons pilnībā atmaksāja valsts parādu līdz divu savas prezidentūras termiņu beigām. Tā, iespējams, nebija nejaušība, ka pirmais slepkavības mēģinājums Amerikā bija

vērsts pret Džeksonu un viņam uzbruka vīrs vārdā Ričards Lorenss (Richard Lawrence), kurš apgalvoja, ka viņam ir sakari ar “Eiropas lielvarām”, kas bija solījušas iejaukties, ja tiks mēģināts viņu kaut kādā veidā sodīt. Lorenss bija gleznotājs, un daudzi izsaka pieņēmumus, ka tobrīd krāsās esošā svina dēļ viņš bija kļuvis psihiski nelīdzsvarots un iztēlojies sevi par Anglijas īsteno karali. Vairākas nedēļas izsekojis Džeksonu, 1835. gada 30. janvārī, īpaši drēgnā dienā, viņš piegāja pie prezidenta, kurš atgriezās no bērēm. Pēkšņi iznācis no pīlāra pavēņa, Lorenss izvilka divas pistoles, bet abu raidītās lodes netrāpīja, visticamāk tāpēc, ka pulveris bija samircis. Klātesošie, viņu vidū arī kongres-menis Deivijs Krokets (Davy Crockett), ar paša Džeksona palīdzību ātri piespieda Lorensu pie zemes. Tiesas procesā Lorensa apsūdzības vadītājs bija Lrānsiss Skots Kijs (krancis Scott Key) - himnas “Zvaigžņotais karogs” (The Star-Sprangled Banner) autors. Tiesnesim bija vajadzīgais tikai piecas minūtes, lai izlemtu, ka Lorenss ir vājprātīgs, un visu atlikušo mūžu līdz savai nāvei 1861. gadā viņš pavadīja psihiatriskajās slimnīcās. Lai gan daudzi cilvēki, viņu vidū arī Džeksons, uzskatīja, ka Lorenss ir daļa no lielāka sazvērestības plāna, tobrīd nebija nekādu pierādījumu, lai noskaidrotu, vai viņš bija vientuļš, traks slepkava vai vientiesis, kuru kaut kādā veidā pierunājuši uzbrukt Džekso-nam - nesamierināmam starptautisko baņķieru ienaidniekam. Tomēr būtu vērts atzīmēt kopīgo abās nākamajās, nu jau veiksmīgajās prezidentu slepkavībās - Ābrama l.inkolna (Ābraham l.incoln) un Džona Kenedija (John E Kennedy) slepkavībās - abi šie vīri bija centušies kavēt starptautiskos baņķierus. I.inkolns izdeva pats savu naudu, zaļās dolāru banknotes, bet Kcnedijs aplinkus apgāja Lederālo rezervju sistēmu, izdodot ASV banknotes 1963. gadā.

“Lai gan vairums cilvēku saprot, kas notika, kad tika izcīnīta Amerikas revolūcija, daudziem nav ne jausmas par pastāvīgo finanšu revolūciju, kas norisinās pasaules monetārajā sistēmā kopš 1694. gada, kad tika radīta Anglijas banka,” skaidroja starptautiskā reportiere Džoana Veona (Joan Veon). “Tolaik privātpersonu grupiņa nosprieda, ka viņi varētu nopelnīt krietnu žūksni naudas, ja izmainītu valsts likumus un atņemtu valdībai varu pār valsts finansēm. Anglijas banka, kas ir Anglijas “centrālā banka”, ir privāts uzņēmums, kuras pastāvīgie ieņēmumi ir Lielbritānijas valdības aizņēmumi no viņiem, lai varētu vadīt valsti. Anglija bija atjautīga valsts, kas saprata, ka varētu pārvaldīt visas pasaules finanses, ja nodibinātu privātus uzņēmumus visās pasaules valstīs. Visu pasaules valstu kopējais parāds [sic radītu ieņēmumu straumi neiedomājamos apmēros. 1913. gadā Kongress pieņēma Likumu par Federālo rezervju sistēmu, izveidojot mūsu centrālo banku. Vairums amerikāņu nemaz nezina, ka šī iestāde ir privāts uzņēmums, kurš izveidots ar nolūku kontrolēt Amerikas monetāro sistēmu ar banku nozares starpniecību.”

Bija vēl citi mēģinājumi atdzīvināt centrālo banku Amerikā, bet visi cieta neveiksmi, līdz labi dokumentētas sazvērestības rezultātā tika radīta Federālo rezervju sistēma. “Situācija, ar kuru esam saskārušies, neizveidojās pēdējo dažu gadu laikā, bet aizsākās 1913. gadā, kad grupiņa viltīgu un blēdīgu likumdevēju Likumu par Federālo rezervju sistēmu pieņēma 24. decembrī pulksten 23:45 pēc tam, kad oponenti bija devušies mājās Ziemassvētku brīvdienās,” piezīmēja Veona.

“1910. gada beigās bija kāds gadījums, kad es biju tikpat noslēpumains, nudien tikpat zaglīgs kā jebkurš cits sazvērnieks... Neuzskatu, ka būtu pārspīlēti teikt, ka mūsu slepenajā ekspedīcijā uz Džekila salu (Jekyll Island) faktiski dzima ideja, kas galu galā kļuva par Federālo rezervju sistēmu,” rakstīja Frenks Vanderlips [Frank A. Vanderlip), viens no vīriem, kuri radīja Federālo rezervju sistēmu. Vēlāk viņš kļuva par Ņujorkas National City Bank - mūsdienu Citibank priekšteces - prezidentu.

Vanderlips šeit minēja slepenu braucienu 1910. gada 22. novembra naktī, kurā devās septiņi vīri, kuriem, iespējams, tolaik piederēja ceturtā daļa pasaules bagātību. Džekila sala bija I)ž. P. Morgana mo-dīgs medību nams pie Džordžijas štata krastiem, un vīru brauciena slepenība bija tik stingra, ka, uzrunājot citam citu, nebija atļauts lielot vārdus, un uz salu tika atvesti jauni kalpotāji, kuri viņus nepazina.

Uz Džekila salas pavadītās nedēļas laikā vīri izstrādāja banku reformas plānu, kuru valdība uzskatīja par nepieciešamu pēc tam, kad 1X79., 1X93. un 1907. gadā finanšu jomā bija izcēlusies panika. Patiesībā Prinstonas universitātes prezidents un nākamais ASV prezidents Vudro Vilsons (Woodrow Wilson) paziņoja, ka finanšu panikas risinājums ir “komitejas izveidošana no sešiem vai septiņiem par sabiedrību domājošiem vīriem kā Dž. P. Morgans, kas kārtotu mūsu valsts lietas”. Ļaudis skaļi prasīja stabilu nacionālo sistēmu, kas regulētu banku nozari un novērstu krīzes un paniku. Mūsdienās daudzi pētnieki uzskata, ka ikreiz panika tikusi mākslīgi izraisīta kā iegansts “reformām”.

Īsie septiņi vīri bija Vanderlips, kurš pārstāvēja Viljama Rokfellera (William Rockfeller) un Džeikoba Šifa [Jacob Schiff) ieguldījumu sabiedrību Kuhn, Loeb & Company:; Valsts kases sekretāra vietnieks Ābrams Piats Endrjū (Abraham Piatt Andrew); J. P. Morgan Company vecākais partneris Henrijs Deividsons (Нету P. Davidson); Pirst National Bank of New York (Morganu kontrolētas iestādes) prezidents Čārlzs Nortons (Charles D. Norton); Morganu pārstāvis be līdzamais Strongs (Benjamin Strong); Kuhn, Loeb & Company partneris Pols Morics Varburgs (Paul Moritz Warburg); un republikāņu senators no Rodailendas Nelsons Oldričs (Nelson W. Aldrich)- Lai gan Oldričs faktiski nebija baņķieris, viņš bija I)ž. P. Morgana palīgs. Viņš arī bija Džona Rokfellera juniora (John I). Rockfeller Jr.) sievastēvs. Starptautisko attiecību padomes dibinātājs Pols Varburgs bija vācu banku konsorcija M. M. Warburg Company vadītāja Maksa Varburga (Max Warburg) brālis. Dažus gadus vēlāk Makss Varburgs palīdzēs Ļeņinam šķērsot kara plosīto Vāciju, lai dibinātu komunismu Krievijā.

Jāatzīmē, ka senators Oldričs bija Nacionālās monetārās komisijas (National Monetary Commission) priekšsēdētājs, kuras uzdevums bija stabilizēt ASV monetāro sistēmu. Oldričs un viņa komisija uz nodokļu maksātāju rēķina apceļoja Eiropu un konsultējās ar Anglijas, Francijas un Vācijas centrālajām bankām, kurās visās valdīja Rotšildu ģimene. Iztērējusi nodokļu maksātāju naudu 300 000 ASV dolāru apmērā, komisija vēlāk izdeva Eiropas banku nozares vēsturi astoņos sējumos, visvairāk pievēršoties vācu Reicbsbank, kuras galvenie akcionāri bija Rotšildi un M. M. Warburg Company.

Nacionālās monetārās komisijas noslēguma ziņojumu sagatavoja tie paši vīri, kuri slepus bija tikušies Morgana medību klubā uz Dže-kila salas, lai it kā medītu pīles. Sie vīri nonāca pie slēdziena, ka ar vienu centrālo banku Savienotajās Valstīs nepietiek, būtu vajadzīgas vairākas, un tām būtu jādarbojas tādas organizācijas uzraudzībā, kas izskatītos pēc ASV valdības aģentūras. Viņi arī vienojās, ka neviens neteiks vārdus “centrālā” vai “banka”, un viņi turēja vārdu - Federālo rezervju sistēma nekad publiski nav saukta par “centrālo banku”, līdz pat 20. gadsimta 80. gadiem, kad šim vārdam vairs nebija tik nepatīkama pieskaņa.

Uzrunājot Amerikas baņķieru asociāciju (American Banker’s As-sociation), Oldričs paziņoja, ka “piedāvātā organizācija nav banka, bet ir visu valsts banku kooperatīva apvienība ar noteiktu mērķi”. Pols Varburgs bija izdomājis radīt banku kooperatīvu apvienību, kurā baņķieri būtu atbrīvoti no ierobežojumiem tādā veidā, kas būtu tīkams gan baņķieriem, gan sabiedrībai.

Taču pārāk daudzi cilvēki Oldriča plānā saskatīja nepārprotamu baņķieru mēģinājumu pašiem radīt savu sistēmu. “Oldriča plāns ir Volstrītas plāns,” brīdināja Pārstāvju palātas deputāts, slavenā lidotāja tēvs Čārlzs l.indbergs Charles A. Lindbergh). Kad Oldričs iesniedza savu plānu likumprojekta veidā, tālāk par komiteju tas tā arī netika.

Oldričam bija vajadzīga jauna taktika. To iedvesmoja Mājokļu finansēšanas un valūtas komitejas (House Banking and Currency Committee) priekšsēdētājs, Pārstāvju palātas deputāts Kārters Glāss (Carter Class) no Virdžīnijas štata, kurš uzbruka Oldriča plānam, atklāti paziņojot, ka tajā trūkst valdības kontroles un tas rada banku monopolu. (ilāss izstrādāja alternatīvu Likuma par Federālo rezervju sistēmu projektu. Plānotāji no Džekila salas Vanderlips un Oldričs par Cīlāsa likumprojektu izteicās indīgi. Noorganizējuši skaļus baņķieru protestus, Oldričs un Vanderlips atjautīgi nodrošināja publisku atbalstu Glāsa likumprojektam lielākajos laikrakstos.

Tikmēr politiskajā arēnā tika izspēlēta cita taktika - prezidenta gāšana no troņa. Bija jau zināms, ka prezidents Viljams Hovards Tafts (William Hou>ard Taft) ir solījis noteikt veto jebkurai likumdošanas iniciatīvai, kas radītu centrālo banku. Baņķieriem bija vajadzīgs piekāpīgāks vadonis. Šis vadonis bija Vudro Vilsons - akadēmiķis, kurš Prinstonas universitātes prezidenta amatā bija palicis, pateicoties saviem bijušajiem klasesbiedriem Klīvlendam Dodžam (Cleveland H. Hodge) un Sairušam Makkormikam jaunākajam (Cyrus McCormick ļr.), kuri abi bija Rokfelleru bankas National City Bank of New York valdes locekļi.

“Turpat 20 gadus pirms savas nominēšanas par prezidenta kandidātu Vudro Vilsons bija darbojies Volstrītas ēnā,” rakstīja grāmatu autors Ferdinands Lundbergs (Ferdinand Lundberg). Vilsons, kurš 1907. gadā bija slavējis l)ž. P. Morganu, bija iecelts par Ņūdžersijas gubernatoru. Saskaņojot ar valsts baņķieriem, Vilsona prezidenta kandidatūru nodrošināja pulkvedis F.dvards Mandels Hanss (Edward Mandeli House) - tuvs Varburga un Morgana sabiedrotais. Hanss vēlāk kļuva par Vilsona pastāvīgo kompanjonu un padomnieku. “Sifi, Varburgi, Kūni, Rokfelleri un Morgani - visi tic Hansam,” atzīmēja profesors Čārlzs Seimūrs (Charles Seymour), kurš rediģēja Hausa dokumentus.

Taču bija kāda problēma. Sākotnējās sabiedriskās domas aptauja liecināja, ka demokrāts Vilsons nespētu uzvarēt republikāni Taftu. Politiska manevra rezultātā bijušais prezidents Teodors “Tedijs” Rūz-velts Theodor “Teddy” Roosevelt) - ari republikānis - tika pamudināts pieteikties kā trešais partijas kandidāts. Divi lielākie ziedotāji, kuri bija cieši saistīti ar Dž. P. Morganu, Progresīvajai partijai (Progressive Party) nodrošināja milzīgas naudas summas.

Manevrs izdevās 1912. gada kampaņā, tāpat kā tai sekojošajās Dzordža Vollisa (George Wallace), Džona Andersona (John B. Anderson), Rosa Peru (Ross Perot), Ralfa Neidera (Ralph Nader) un Čaka Boldvina (('.hack Baldwin) kampaņās. Rūzvelts atņēma Taftam pietiekami daudz balsu, lai Vilsons par mata tiesu tiktu ievēlēts.

Likumu par Federālo rezervju sistēmu Vilsons parakstīja 1913. gada 23. decembrī - tajā pašā dienā, kad Pārstāvju palātas un Senāta konferences komiteja bija to pieņēmusi, un dienu pirms Ziemassvētku vakara. Kongresmeņi jau bija devušies mājās, un vidusmēra pilsoņu uzmanība bija pievērsta svētkiem. “Kongress no flangiem apgāja, piemānīja un pārspēja viltīgā, bet ģeniālā un psiholoģiski un politiski veikli izstrādātā uzbrukumā,” komentēja Edvards (īrifins.

Mūsdienās Federālo rezervju sistēmu veido divpadsmit Federālo rezervju bankas, kas darbojas Ņujorkas Federālo rezervju bankas uzraudzībā. Katra apkalpo atšķirīgu valsts reģionu, šīs bankas pārvalda vadītāju padome, kuru ieceļ prezidents un apstiprina Senāts. Apstiprināšana parasti ir formāls process.

Kā jau iepriekš minēts, Federālās rezervju sistēmas vadītāju padomes pašreizējais priekšsēdētājs ir Bens Saloms Bcrnanke, kurš 2006. gadā nomainīja Alanu Grīnspanu un kuru 2009. gada augustā prezidents Obama otrreiz iecēla par priekšsēdētāju. 2008. gadā Bernanki nofotografēja aizejam no slepenā globālistu grupējuma, kas pazīstams ar nosaukumu Bilderbergas grupa jeb klubs (Bilderbergers/Bilderbergeru grupējuma vēsturi skatīt Dzima Marsa grāmatā “Slepenā vara” (Rule by Secrecy)), ikgadējās sanāksmes Virdžīnijas štata Santilī pilsētā. Vadītāju padomē iecelts arī Daniels Tarullo (Daniel Tarullo), Džordžtaunas universitātes tiesību zinātņu profesors, kurš specializējas starptautiskās ekonomikas regulējumā, banku likumdošanā un starptautiskajās tiesībās un darbojas arī kā Starptautisko attiecību padomes vecākais biedrs.

Jaunākais vadītājs padomes vēsturē ir bankas Morgan Stanley viceprezidents Kevins Maksvels Voršs (Kevin Maxwell Warsh), kuram iecelšanas brīdī 2006. gada februārī bija trīsdesmit pieci gadi. Voršs ir ieguvis jurista, nevis ekonomista izglītību.

Mūsdienās vairums cilvēku saprot, ka Federālā rezervju sistēma ir pasaules ekonomikas virzītājspēks, taču tikai daži apzinās, kas un kāpēc to kontrolē. Tā ir privāta organizācija, kas pieder tajā iesaistītajām bankām, kuras savukārt pieder privātiem akcionāriem. Bet kas ir šie akcionāri?

“Ņujorkas banku lielāko akcionāru izpēte skaidri liecina, ka dažas ģimenes, kuras saistītas asinsradniecības, laulību vai kopēju uzņēmējdarbības interešu saitēm, vēl aizvien kontrolē Ņujorkas bankas, kurām savukārt pieder Ņujorkas Federālo rezervju bankas kontrolpakete,” rakstīja Jūstass Mulins (Eustace Mullins). Savā 1983. gadā iznākušajā grāmatā “Federālo rezervju noslēpumi” (The Secrets of the Federal Reserve) Mulins publicēja tabulas, kurās bija redzama Federālās rezervju sistēmas un tajā apvienojušos banku saistība ar Rotšildu, Mor-ganu, Rokfelleru, Varlnirgu un citām ģimenēm.

Interesanti atzīmēt, ka tie, kuriem pieder vara uzņēmējdarbības, akadēmiskajā un darbaspēka aizsardzības sfērās, 2009. gadā ieņem arī Ņujorkas Federālo rezervju bankas vadītāju amatus. Šajā sarakstā ir JP Morgan Chase & Со. priekšsēdētājs un ģenerāldirektors Džeimss Daimons (James Dimon); Adirondack Trust Company ar galveno biroju Ņujorkas štata pilsētā Saratogaspringsā prezidents, ģenerāldirektors un priekšsēdētājs Čārlzs Veits (Charles V. Wait); General Flectric Company ar galveno biroju Konektikutas štata pilsētā Fērfīldā priekšsēdētājs un ģenerāldirektors Džefrijs Imelts (Jeffrey R. hnmelt); Kolum-bijas universitātes prezidents Lī Bolingers (Lee C. Bollinger); Partnership for New York City prezidente un ģenerāldirektore Ketrīna Vailda (Kathryn .S'. Wylde); un padomes priekšsēdētājs - AFL-CIO* Ņujorkas nodaļas prezidents Deniss Hjūzs (Denis M. Hughes).

Dažiem pētniekiem radušās aizdomas, un viņi izteikuši pieņēmumus, kāpēc Savienoto Valstu monetārās sistēmas uzraudzībai nepieciešami tik daudzi slepenu biedrību biedri - Grīnspans, Bernanke, Tarullo (visi Starptautisko attiecību padomes biedri) - un juristi. Iemesls varētu būt tas, ka baņķieriem ir vajadzīgas viņu juridiskās zināšanas. Viens no pirmajiem sazvērestību pētniekiem un rakstniekiem Garijs Allens (Gary Allen) uzskata: “Starptautiskie baņķieri |ar juridisko

* The American Federation of Labor and Congress of Industrial Organizations -Amerikas arodbiedrību apvienība un industriālo organizāciju kongress.

zinātņu un sabiedrības viedokļa ekspertu palīdzību | nolūkā izraisīt pamīšus inflācijas un deflācijas periodus un tādējādi izkrāpt no sabiedrības milzīgu peļņu centrālās bankas izmantošanu ir pilnveidojuši līdz eksaktās zinātnes līmenim.”

1913. gadā kongresmenis Čārlzs Lindbergs sacīja, ka Federālo rezervju sistēma “rada vismilzīgāko uzticības pārvaldības fondu uz. zemes... Kad prezidents parakstīs šo likumu, naudas varas neredzamā valdība kļūs likumīga. Jaunais likums izraisīs inflāciju, kad vien uzticības pārvaldības fondi gribēs inflāciju. No šā brīža depresijas tiks zinātniski radītas,” viņš brīdināja.

“Vairums amerikāņu saprot, ka Federālā rezervju sistēma kontrolē mūsu naudas sistēmu, bet viņi tic, ka tā ļs/c) ir daļa no mūsu valdības, kā tas būtu sagaidāms no organizācijas, kurai ir tik liela vara pār mūsu valsts likteni,” skaidroja Ņujorkas štata Amerikas monetārā institūta (American Monetary Institute) direktors Stīvens Zarlenga [Stephen Zarlenga). “Amerikāņi tāpat kļūdaini tic, ka banku darbība ietver vienīgi noguldījumu pieņemšanu no klientiem un tad to piešķiršanu aizņēmējiem ar augstāku procentu likmi.

“Lai gan zinātāju skaits noteikti aug, vairumam amerikāņu nav ne jausmas, ka naudu (jeb, pareizāk sakot, banku procentaizdevumus kā pirkšanas līdzekli, kas kalpo kā nauda) rada banku sistēma, kad tiek izsniegti aizdevumi, izmantojot daļējās rezerves. To saprot daži iesācēji, bet ekonomisti un pat baņķieri nereti neaptver, ka viņi ir daļa no naudas radīšanas sistēmas, pateicoties tam, ka viņi izsniedz kredītus un nogulda tos savu klientu kontos, kad aizdevumi tikuši piešķirti. Tāpēc lielākā daļa amerikāņu būtu pārsteigti, uzzinot, ka gandrīz visu, ko mēs izmantojam kā naudu, izdod nevis mūsu valdība, bet privātas bankas. Viņiem ir “atļauts” veidot kļūmīgus pieņēmumus par mūsu naudu un banku sistēmu, kas ir tālu no realitātes un pasargā no uzmanīgākas izpētes, vai tiešām Federālo rezervju sistēma darbojas sabiedrības interesēs, vai arī tīši vai netīši īsteno privātus mērķus.”

Pilsoņu komisijas cilvēktiesību jautājumos [Citizens Commission on Human Rights) prezidents un Džona Kenedija universitātes vēstures fakultātes bijušais dekāns Brūss Vaizmens (Bruce Wiseman) skaidroja Federālo rezervju sistēma darbību: “Kad Federālo rezervju sistēma drukā naudu vai uzspiež uz peles, viņiem nav pašiem savas naudas. Viņi to rada no zila gaisa. Vienkārši izdrukā vai elektroniski nosūta. Un tad viņi iekasē procentus par naudu, ko viņi aizdevuši Valsts kasei. Simts dolāru banknotes iespiešana izmaksā 0,04 ASV dolārus. Bet iekasētie procenti ir 100 ASV dolāru apmērā. Varat droši izlasīt vēlreiz - vārdi nemainīsies.

Par nacionālo parādu pērn [2008. gadā] maksājamo procentu apmērs bija 45 1 154 049 950,63 ASV dolāri. Tas ir, 1,23 miljardi ASV dolāru dienā. Tie ir tie paši cilvēki, kuri šobrīd vada mūsu bankas, apdrošināšanas sabiedrības un automašīnu ražotnes. Saprāts ir mēms. Protams, es visu pārlieku vienkāršoju. Federālo rezervju sistēmai nepieder viss parāds, un viņi dara arī šo to citu. Taču šis ir pamats. Tā darbojas centrālā banka.”

Vaizmens un daudzi citi uzskata, ka pašreizējās finanšu krīzes mērķis ir iznīcināt ASV dolāru kā pasaules finanšu valūtu un haosa apstākļos izveidot globālistu vadītu monetāro organizāciju, kas zvērēs, ka rāda krīze vairs neatkārtosies.

Finanšu stabilitātes padome

Gl.OBAl.A finanšu iestāde, uz kuru netieši norādīja Vaizmens, varētu būt Finanšu stabilitātes padome (Financial Stability Board/FSB), kuru 2009. gada aprīlī izveidoja G-20 valstu samitā Londonā. Saīsinājums G-20 apzīmē divdesmit finanšu ministru un centrālo banku vadītāju grupu no deviņpadsmit valstīm un Eiropas Savienības. Finanšu stabilitātes padomē iecelti pārstāvji no visām G-20 valstīm.

Finanšu stabilitātes padomes pirmsākumi meklējami Finanšu stabilitātes forumā (Financial Stability Forum/FSF), kas tika izveidots 1999. gadā kā Starptautisko norēķinu bankas (Batik for International Settlements) struktūrvienība “nolūkā veicināt starptautisko finanšu stabilitāti”. Šobrīd ir skaidrs, ka Foruma nolūks nodrošināt stabilitāti nav īstenojies. Pēc G-20 valstu Londonas samita šī apvienība no diskusiju grupas - foruma (FSF) - pārtapa lēmējinstitūcijā, Finanšu stabilitātes padomē (FSB), kas var izstrādāt normas, pamatnostādnes un regulējumu un tad piemērot attiecīgajām valstīm. Mūsdienās Finanšu stabilitātes padomē darbojas centrālo banku pārstāvji no Austrālijas, Kanādas, Francijas, Vācijas, Honkongas, Itālijas, Japānas, Nīderlandes, Singapūras, Šveices, Apvienotās Karalistes un Savienotajām Valstīm, kā arī Pasaules Bankas, Eiropas Savienības, Starptautiskā Valūtas fonda un Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas (OECD) pārstāvji. Vārdu sakot, F’iropu pārstāv seši no divpadsmit valstu pārstāvjiem.

Zināms, ka G-20 paplašinās Finanšu stabilitātes padomi, lai tajā iekļautu visas dalībvalstis. Novērotāji tomēr saskata izteiktu nosvēršanos Eiropas virzienā. Savienotajām Valstīm, tāpat kā Itālijai, būs viena balss.

Finanšu stabilitātes padomi vada Itālijas centrālās bankas vadītājs Mario Dragi (Mario Draghi), kurš iepriekš ieņēma Pasaules Bankas izpilddirektora amatu. Gluži tāpat kā bijušais Valsts kases vadītājs Henrijs Paulsons, Dragi agrāk ir bijis Goldman Sachs vadībā, (ian Paulsons, gan Dragi starptautisko investīciju sabiedrību pameta 2006. gadā, kad Paulsons devās uz Vašingtonu, lai vadītu Valsts kasi, bet Dragi aizbrauca uz Romu, lai uzraudzītu Itālijas finanšu sistēmu un Finanšu stabilitātes padomi.

Amerikas atbalsts Finanšu stabilitātes padomei tika apliecināts 2009. gada 2. aprīlī, kad prezidents Obama Londonā parakstīja G-20 oficiālo paziņojumu un pavēstīja par Amerikas piekrišanu jaunajai globālajai ekonomiskajai apvienībai. “Turpmāk mūsu SEC Vērtspa-pīru un biržu komisijai. Patēriņa preču nākotnes līgumu tirdzniecības komisijai, Federālo rezervju sistēmas padomei un citiem regulatoriem būs jāsoļo bungu ritmā, kuras sitīs Finanšu stabilitātes padome - visu G-20 valstu un Kiropas Savienības izveidota struktūra,” brīdināja populārais grāmatu autors un bijušais prezidenta Klintona padomnieks Diks Moriss (Dick Morris). “F.iropieši gadu desmitiem mēģinājuši sagrābt mūsu finanšu sistēmu. Viņiem ir būtiski valdīt Amerikas brīvajā uzņēmējdarbībā, lai viņu sociālistisko paradīzi neaptraipītu tādi netikumi kā peļņas gūšanas motīvs. Tagad ar prezidenta Obamas atļauju viņi to ir izdarījuši.”

Moriss izteica savas domas arī par Finanšu stabilitātes padomes spēju “īstenot... stingrus jaunus principus attiecībā uz algām un kompensācijām un atbalstīt ilgtspējīgus kompensāciju plānus un visu uzņēmumu sociālo atbildību... Tas nozīmē, ka Finanšu stabilitātes padome regulēs, cik maksāt vadītājiem, un īstenos savu uzņēmuma sociālās atbildības ideju “visos uzņēmumos”.” Brūss Vaizmens faktu, ka prezidents Baraks Obama parakstījās par Savienoto Valstu pievienošanos Finanšu stabilitātes padomei, tulko kā “būtisku finansiālās varas pār valsti un visu planētu nodošanu saujiņai lielāko baņķieru, kuri ne tikai diktē noteikumus attiecībā uz visu, sākot ar jūsu pensijas lielumu un beidzot ar akcionāru tiesībām, bet kuriem arī būs pieejami dati par jūsu veselību un izglītību”.

Lai gan Federālā rezervju sistēma akciju veidā faktiski pieder divpadsmit reģionālajām bankām, šīs bankas pilnībā pieder privātām dalībbankām savos attiecīgajos reģionos. Un kas kontrolē šīs bankas? To ieguldītāji, no kuriem daudzi varbūt nemaz nav amerikāņi. Tomēr Stīvens Zarlenga apgalvo, ka šis nav pamats bažām. “Stāsti, ka Federālo rezervju sistēma “pieder” ārvalstu baņķieriem... nav korekti, un šāda veida baumu uzdevums galvenokārt ir diskreditēt banku sistēmas pamatotu kritiku... Federālo rezervju sistēmas kontroles mehānismi ir daudz grūtāk izpētāmi, un ar akcionāru balsu saskaitīšanu vien te nepietiek. Lai arī ārvalstu baņķieriem var netieši piederēt reģionālo Federālo rezervju banku akcijas, iegādājoties Amerikas banku uzņēmumus, par šādām īpašumtiesībām būtu jāziņo Vērtspapīru un biržas komisijai, ja jebkuram subjektam piederētu vairāk nekā 5 procenti kapitāla da|u amerikāņu uzņēmumā.”

Taču Zarlenga apgalvo, ka ir kāds būtisks iebildums: “Spēcīgā, potenciāli pārmērīgā ārvalstu ietekme ar, piemēram, Starptautisko norēķinu bankas (Bank for International Settlements/В IS) starpniecību.” Starptautisko norēķinu bankas parādīšanās uz. finanšu pasaules skatuves raisa lielākas bažas.

Starptautiskās norēķinu bankas aizkulisēs

2003. cadA publicētajā rakstā ar nosaukumu “Vara pār pasaules monetāro sistēmu: Starptautisko norēķinu banka” (Controlling the World's Monetary System: The Bank for International Settlements) Džoana Veona atzīmēja, ka Starptautisko norēķinu banka ir “vieta, kur satiekas visas pasaules centrālās bankas, lai analizētu pasaules ekonomiku un noteiktu darbības virzienus, kurus viņi grasās īstenot, lai sabāztu savās kabatās vairāk naudas, jo viņi kontrolē apgrozībā esošo naudas daudzumu un procentus, kurus viņi iekasē no valdībām un bankām par saviem aizdevumiem tām... Kad saprotat, ka Starptautisko norēķinu banka rausta pasaules monetārās sistēmas aukliņas, jums top skaidrs, ka viņu spēkos ir valstī izraisīt finansiālo uzplaukumu vai krīzi. Ja šī valsts nerīkojas pēc naudas aizdevēju prāta, viņiem atliek tikai pārdot tās valūtu.”

Starptautisko norēķinu banka pat dod slēptu mājienu, ka varētu īstenot vēl lielāku globālu finanšu kontroli. 2009. gada septembrī Starptautisko norēķinu bankas ziņojumā bija vēstīts: “Pasaules atvasināto finanšu instrumentu tirgus ir atguvies, sasniedzot 426 triljonus ASV dolāru 2009. gada] otrajā ceturksnī, atgriežoties banku gatavībai riskēt, bet sistēma vēl aizvien ir nestabila un krīžu apdraudēta.” Dažu dienu laikā pēc šā ziņojuma Starptautiskās norēķinu bankas bijušais ekonomists Viljams Vairs (William White) brīdināja, ka pasaule nav atrisinājusi ekonomiskās lejupslīdes pamatā esošās problēmas un lejupslīde, visticamāk, atsāksies. Viņš piebilda: “Vienīgais, kas mani patiesi pārsteigtu, būtu strauja un veiksmīga atgūšanās no stāvokļa, kādā esam.”

Ņemot vērā aizvien pieaugošo Starptautiskās norēķinu bankas varu pār ASV ekonomiku un bankas nacistisko vēsturi, visiem amerikāņiem vajadzētu nopietni sekot notikumu attīstībai Starptautiskajā norēķinu bankā. Tā būtu pelnījusi rūpīgāku izpēti, nekā to šobrīd veic nozares plašsaziņas līdzekļi. Pirmkārt, sabiedrībai vajadzētu zināt, ka Starptautisko norēķinu banka būtībā ir suverēna valsts. Bankas personālam ir piešķirta diplomātiskā imunitāte - gan darbiniekiem, gan dokumentiem. Nedz pašai bankai, nedz tās darbiniekiem nav jāmaksā nodokļi. Starptautisko norēķinu bankas birojs darbojas suverēni, arī ēkas ir ārpus jurisdikcijas. Nevienai valdībai nav jurisdikcijas pār banku, neviena valdība arī nevar pārraudzīt tās darbību.

Tāpat jāatzīmē, ka Starptautiskā norēķinu banka sākotnēji piederēja Federālo rezervju sistēmai, ar Morganiem saistītajai Ņujorkas Pirmajai nacionālajai bankai, Anglijas bankai, Vācijas valsts bankai Reichsbank, Itālijas bankai, Francijas bankai un citām lielākajām centrālajām bankām. Starptautisko norēķinu banku, kuru uzskatīja par “centrālo baņķieru” banku, nodibināja 1930. gadā Šveices pilsētā Bāzelē, šķietami Vācijas kara reparāciju samaksai.

Slepenās biedrības nopietni manipulēja ar Starptautisko norēķinu banku. Vēsturniece un prezidenta Bila Klintona bijusī mentore Kerola Kiglija (Carroll Quigley) uzskata, ka tā bija daļa no plāna “radīt vispasaules sistēmu, lai privātpersonas kontrolētu finanses, tādējādi iegūstot varu pār katras valsts politisko sistēmu un visas pasaules ekonomiku kopumā... pasaules centrālās bankas, rīkojoties saskaņoti uz slepenu vienošanos pamata, kas panāktas biežās sanāksmēs un konferencēs, valdītu gluži kā feodāļi.”

Starptautisko norēķinu banka turpināja kontrolēt finanšu plūsmu starp Vāciju un Sabiedrotajām valstīm Otrā pasaules kara laikā. Kig-lija stāsta, ka Starptautisko norēķinu banku pārvaldīja daudznacionāls personāls un tā tika uzskatīta par baņķieru “sistēmas virsotni”, viņiem slepeni apmainoties ar informāciju un plāniem Otrā pasaules kara gados. Vēl Jaunāk - sākoties karam, Starptautisko norēķinu banka atradās pilnīgā nacistu kontrolē. Saskaņā ar bankas statūtiem, kas bija banku dibinājušo valdību apstiprināti, banka bija imūna pret konfiskāciju, slēgšanu vai cenzūru, pat ja tās īpašnieki savstarpēji karoja. “[Starptautisko norēķinu| banka drīz vien kļuva par... piltuvi, caur kuru amerikāņu un britu nauda saplūda Hitlera naudas lādēs un palīdzēja Hitleram uzbūvēt savu kara mašīnu,” apgalvoja rakstnieks Čārlzs Higems (Charles Highatn).

“Gadu gaitā esmu vērojusi, kā Starptautisko norēķinu banka turpina neierobežoti paplašināt savu darbību pasaulē,” rakstīja Džoana Veona. “Daļu aizvien pieaugošās varas viņiem tieši rokās ir nodevušas tādas valdības kā mūsējā, kuras savas banku sistēmas regulatora tiesības ir uzticējušas centrālajai bankai, savukārt otrs iemesls ir vienkāršais fakts, ka viņi patiesi kontrolē pasaules monetāro sistēmu.”

Veona, kurai bija gadījies pabūt Starptautisko norēķinu bankas galvenajā mītnē, uzskata, ka banka ir ieguvusi lielāku varu pasaules finanšu jomā, nekā vairums cilvēku to zina. Šī vara izriet no “|Starptautisko norēķinu bankas| ļoti spēcīgajām komitejām, kuru vidū ir Bāzeles banku uzraudzības komiteja (Basel Committee on Banking Supervision), kas strādā pie tā, lai regulētu ne tikai pasaules starptautiskās bankas, bet ari galu galā... ikvienu nacionālo banku; Globālās finanšu sistēmas komiteja (Committee on the Global Financial System), kas uzrauga finanšu tirgus visā pasaulē ar mērķi identificēt iespējamos finanšu stabilitātes riskus, un Maksājumu un norēķinu sistēmu komiteja (Committee on Payment and Settlment Systems), ļkurasļ mērķis ir nostiprināt finanšu tirgu infrastruktūru saistībā ar noteikumiem, kā veikt naudas pārvedumus un kā veikt maksājumus starp dalībbankām.

Wall Street journal ziņoja par [2003. gadaļ sanāksmi, kurā piedalījās [ekonomists] doktors [Džeikobsļ Frenkels (Jacob hrenkel), bijušais ASV Federālo rezervju sistēmas priekšsēdētājs Pols Volkers (Paul Volcker) un Nobela prēmijas laureāts un Kolumbijas universitātes ekonomikas profesors doktors Roberts Mandels (Robert Mundell)...

Viņu sarunu tēma bija “Vai globālai ekonomikai ir vajadzīga globāla valūta?” Tika izvirzīta tēze - ja eiro var aizstāt franku, mArku un liru, kāpēc gan jaunā pasaules valūta nevarētu apvienot dolāru, eiro un jenu? Paziņoju jums, ka tas būs nākamais jautājums centrālo baņķieru dienas kārtībā. Kad šīs izmaiņas notiks, lieku galvu ķīlā, viņi pelnīs naudu ar jaunās globālās valūtas palīdzību. Laiks rādīs, vai tā notiks.”

Globālistu baņķieri pelna naudu ar katru dolāru, ko viņi izdrukā, jo amerikāņu nodokļu maksātājs ir gatavs segt jebkuru radušos zaudējumu.

Edvards Grifins citēja vienu no Federālo rezervju sistēmas dibinātājiem un tās pirmo priekšsēdētāju Polu Varburgu, kas ir atzinis: “Lai gan tehniski un juridiski Federālo rezervju banknote ir Savienoto Valstu valdības parādzīme, patiesībā tā ir parādsaistība, par kuru atbildība pilnībā gulstas uz rezervju banku pleciem... Valdība varētu tikt aicināta pārņemt |savas saistības] vienīgi pēc tam, kad rezervju bankas ir bankrotējušas.”

“Cilvēks, kurš izdomāja Federālo rezervju sistēmu, mums stāsta, ka Federālo rezervju sistēmas banknotes ir privāti izlaista nauda, kur nodokļu maksātājiem ir jābūt vienmēr gataviem segt šo naudu izdevušo banku iespējamos zaudējumus [uzsvars oriģinālais]”, skaidroja Grifins. Un atkal mēs redzam uzskatāmu piemēru, kad privātie gūst peļņu, bet sabiedrība iedzīvojas parādos - rezervju bankas saņem peļņu, savukārt nodokļu maksātāji uzņemas zaudējumu segšanu.

Iespējams, Džefersonam un Lindbergam tomēr galu galā bija taisnība, kad viņi brīdināja par centrālās bankas privātu kontroli. Līdz ar Federālo rezervju sistēmas izveidi lielākie baņķieri beidzot īstenoja senu mērķi - par privāto banku zaudējumiem atbild nodokļu maksātāji. Daži to saukuši par “uzņēmumu sociālismu”, kad sabiedrības kase uzņemas atbildību, ber peļņa tiek bankas amatpersonām un ieguldītājiem.

Un 2008. gada rudenī nodokļu maksātājiem nācās glābt. Nauda, kuru izmanto valdības pārmērīgo tēriņu segšanai un privātu uzņēmumu glābšanai, iegūta no ienākuma nodokļa ieņēmumiem, un šo nodokli izdomāja tie paši vīri, kas radīja Federālo rezervju sistēmu. Tik baisi un savādi atgādinādams mūsdienu politiķus, Vilsons apgalvoja, ka viņa valdībai “vairāk rūp cilvēktiesības, nevis īpašumtiesības”. Izmantojot šo retoriku kā dūmu aizsegu, Vilsonam izdevās panākt “progresīvāku” likumu pieņemšanu nekā jebkurai iepriekšējai Amerikas valsts pārvaldei. Viņš radīja Valsts kases departamenta Iekšējo ieņēmumu dienestu (Internal Revenue Service), kas ieviesa progresīvo ienākuma nodokli, izstrādāja Federālo likumu par aizdevumiem zemnieku saimniecībām (Federal Farm Loan Act), saskaņā ar kuru tika radītas divpadsmit bankas zemniekiem, un Federālo tirdzniecības komisiju (Federal Trade Commission) nozares regulēšanai.

Tolaik daudziem cilvēkiem visas šīs likumdošanas iniciatīvas likās nepieciešamas. Daži vēl šobrīd skaidros, ka mūsu valsts naudas daudzumu labāk kontrolēt zinošiem baņķieriem. Galu galā 1963. gada Federālo rezervju sistēmas publikācijā bija teikts: “Federālo rezervju sistēmas uzdevums ir uzraudzīt naudas un kredītu plūsmu, kas veicinās sakārtotu ekonomisko izaugsmi, stabilu dolāru un ilgtermiņa līdzsvaru mūsu starptautiskajos maksājumos.”

Mēģinājumi revidēt federālo rezervju sistēmu

Ja HKDKRAl.o rezervju sistēmas īstenais uzdevums ir sargāt valsts naudu, tad tā ir cietusi pamatīgu fiasko. 2009. gadā tās neveiksmju rezultātā izskanēja prasības revidēt vai pat atcelt Federālo rezervju sistēmu. Tā kā kopš pašiem pirmsākumiem Federālo rezervju sistēmā nav bijusi atļauta neviena valdības revīzija, nav bijis nekādas iespējas izpētīt Federālo rezervju sistēmas ekspluatācijas izmaksas vai darbību.

Jau tālajā 1975. gadā patērētāju tiesību aizstāvis Ralfs Neiders (Ralph Nader) jautāja: “Ja citos valdības departamentos, to vidū arī Aizsardzības un Valsts kases departamentā, un citās valdības aģentūrās Galvenais grāmatvedības birojs (General Accounting Office/GAO) -Kongresa izmeklēšanas iestāde - kopš seniem laikiem veic revīziju, kāpēc Federālo rezervju sistēma ir izņēmums? Atbilde rodama bankas milžu milzīgās varas un milzīgās naudas un viņu Federālo rezervju sistēmā darbojošos kalpu slepenajā apvienībā, kas gadu desmitiem slēpusi šīs lietas no sabiedrības un Kongresa, lai saglabātu absolūtu varu.”

Lai cik neskaidras Federālo rezervju sistēmas funkcijas liktos vidusmēra pilsonim, Neiders apgalvo, ka tās lēmumi un pamatnostādnes “ietekmē inflācijas līmeni, bezdarbu, māju pirkšanu, patēriņa kredītus un citas cenas, kas tiek noteiktas patērētājiem un strādniekiem”. “Tā arī nosaka, cik daudz vai cik maz finanšu uzņēmumu dominēs ekonomikā.” Neraugoties uz Neidera ierosinājumu, kā arī krājaizdevumu iestāžu, kreditapvienību un dažu mazu baņķieru atbalstu, 70. gados tā arī netika pieņemts likumprojekts par ikgadēju Kongresa revīziju milzīgajā Federālo rezervju sistēmā.

Pēc trīsdesmit gadiem tikpat kā nekas nav mainījies. Skaidrojumus internētā par Federālo rezervju sistēmas darbību gandrīz vienmēr sniedz valdības vai Federālo rezervju sistēmas pārstāvji. Tomēr pūliņi savaldīt Federālo rezervju sistēmu nav atmesti. Teksasas pārstāvis un tumšais zirdziņš prezidenta vēlēšanu kampaņā Rons Pols (Ron Paul) 2009. gada maijā rakstīja uzņēmējdarbības nozares vietnē Forbes.com: “Viens no mūsdienu ekonomikas maldiem ir ideja, ka ir vajadzīga centrālā banka, lai apvaldītu inflāciju un veicinātu ekonomisko izaugsmi. Patiesībā tieši centrālās bankas monetārā politika izraisa inflāciju un kavē ekonomisko izaugsmi. Inflācija ir naudas daudzuma pieaugums, ko mūsu laikmetā tieši izraisa vai ierosina centrālās bankas.”

Aplūkojot brūkošo ekonomiku, Pols piezīmēja: “Nepieciešamais pirmais solis, lai atjaunotu ekonomisko stabilitāti šajā valstī, ir veikt revīziju Federālo rezervju sistēmā, lai izzinātu visdažādākos sektorus, kuros tā ir iesaistījusies, un, tiklīdz būs pabeigta revīzija, izanalizētu rezultātus un noskaidrotu, kā Federālo rezervju sistēmu var iegrožot. Priekšlikumi iegrūst Federālo rezervju sistēmu atpakaļ ēnā vai piešķirt tai vēl lielāku sistēmas stabilitātes garanta lomu ir tikpat maldīgi, cik kaitīgi.”

2009. gada 26. februārī Rons Pols piedāvāja likumprojektu H.R. 1207 ar vārdiem: “Sen par vēlu nopietni diskutēt par priekšlikumiem uzraudzīt Federālo rezervju sistēmu. Es gadiem ilgi esmu piedāvājis efektīvāku Federālo rezervju sistēmas uzraudzību un revīziju... Kopš tās radīšanas Federālo rezervju sistēma vienmēr darbojusies ēnā, bez pietiekamas tās darbības kontroles vai uzraudzības. I.ai gan ierastais aizbildinājums ir apgalvojums, ka nolūks ir samazināt Federālo rezervju sistēmas atkarību no politiskā spiediena, patiesībā Federālo rezervju sistēma darbojas kā valdības fons. Ja apšaubīsiet Federālo rezervju sistēmu, runājot par dolāra stiprumu, viņi jūs nosūtīs uz Valsts kasi un otrādi. Savukārt Federālo rezervju sistēma bauda daudzas valsts iestāžu privilēģijas, vienlaikus saglabājot privātas organizācijas priekšrocības, piemēram, imunitāti pret pieprasījumiem uz Informācijas atklātības likuma pamata.

“Federālo rezervju sistēma var noslēgt līgumus ar ārvalstu centrālajam bankām un ārvalstu valdībām, bet GAO [valdības (ialvenajam grāmatvedības birojam | ir aizliegts revidēt vai pat ieskatīties šajos līgumos. Kāpēc gan valdības izveidotai struktūrai, kuras policejiskajiem spēkiem ir federālo tiesībsargājošo iestāžu pilnvaras un kuras banknotēm šajā valstī ir likumīga maksāšanas līdzekļa statuss, ir atļauts noslēgt līgumus ar ārvalstu varas struktūrām un ārvalstu banku iestādēm bez jebkādas uzraudzības? Laikā, kad izsludināti un īstenoti valūtas mijmaiņas darījumi par simtiem miljardu dolāru, federālās valdības sarunas ar Eiropas centrālo banku (European Central Bank), Starptautisko norēķinu banku un citām iestādēm būtu vēl jo stingrāk jākontrolē, īpaši tāpēc, ka tām ir būtiskas ārpolitiskas sekas. Ja tā rīkotos Valsts departaments, to uzskatītu par pārdrošu iestādi un noliktu pie vietas; ja to darītu kāda privāta persona, viņu sauktu pie atbildības saskaņā ar Ļogana likumu^4, taču Federālo rezervju sistēmai šāds liktenis nedraud.

“Vēl būtiskāk būtu pārbaudīt Federālo rezervju sistēmas finansējuma kredītlīnijas un citas vienošanās ar Valsts kasi. Valsts kases papildu finansējuma konti, no kuriem tiek finansētas Federālo rezervju kredītlīnijas, ļauj Valsts kasei nopludināt naudu uz Volstrītu bez GAO vai Kongresa kontroles. Papildu finansējuma kredītpakalpojumi, piemēram, Valsts vērtspapīru primāro tirgotāju kredītpakalpojums (Primary Dealer Credit Facility/PDCF) un Terminēto vērtspapīru aizdevums (Term Securities Lending Facility/TLSF),[5] ļauj Federālo rezervju sistēmai uzturēt mākslīgi augstas finanšu aktīvu cenas un subsidēt vājus finanšu uzņēmumus... Federālo rezervju sistēmas atklātības likums (Federal Reserve Transparency Act) novērstu ierobežojumus GAO revīzijām Federālo rezervju sistēmā, un Federālo rezervju sistēmas darbība būtu caurskatāma, uzlabojot rās kontroli... Pakļaujot visu Federālo rezervju sistēmas darbību GAO revīzijai un aicinot šādu revīziju pabeigt līdz 2010. gada beigām. Federālo rezervju sistēmas atklātības likums panāktu tik ļoti vajadzīgo Federālo rezervju sistēmas caurskatāmību.

Nacionālās aptaujas liecināja par plašu un spēcīgu sabiedrības atbalstu Pola piedāvātajai revīzijai. 2009. gada vidū Gallupa aptaujas rezultāti liecināja, ka tikai 30 procenti aptaujāto atzinīgi novērtē Federālo rezervju sistēmas darbību. Turklāt Rasmusena aptaujā atklājās, ka 75 procenti respondentu vēlējās, lai Kongress veiktu revīziju Federālo rezervju sistēmā. Ņemot vērā šo aptauju datus, likumprojekta par Federālās rezervju sistēmas revīziju pieņemšana būtu lakmusa tests, lai redzētu, kuram Savienotajās Valstīs pieder lielāka vara - tautai vai bankām.

Kopš 2010. gada februāra Pola mēģinājums panākt likuma par Federālo rezervju sistēmas revīziju pieņemšanu bija ieguvis 319 atbalstītājus Pārstāvju palātā un 32 atbalstītājus Senātā, kur tas bija pazīstams kā Federālo rezervju sistēmas izgaismošanas likums (Federal Reserve Sunshine Act of2009 (S. 604)). 2009. gada sākumā FIR 1207 tika nodots Pārstāvju palātas Finanšu pakalpojumu komitejai, kuru vadīja demokrātu pārstāvis no Masačūsetsas Bārnijs Franks (Ramey Frank). Kādā vēlētājam adresētā vēstulē Franks rakstīja: “F's piekrītu |Rona Pola] likumprojekta vispārējai nostādnei... Jau veikti daži pasākumi, lai palielinātu Federālo rezervju sistēmas atklātību, un es piekrītu, ka mēs varam veikt vēl turpmākus pasākumus... F’s ticu, ka Federālo rezervju sistēma pēdējā laikā šo varu izmanto pozitīvi, bet tā nav vara, kurai demokrātiskā sabiedrībā vajadzētu atrasties nevēlētas struktūras rokās.”

2009. gada 6. jūlijā republikāņu senators no Dienvidkarolīnas štata Dzims Demints (Jitn DeMint) mēģināja grozīt Valsts pārvaldes budžeta likumu (Legislative Branch Appropriations Act), pievienojot visu Rona Pola likumprojektu, ber viņu apturēja Nebraskas štata senators, demokrātu pārstāvis Bens Nelsons (Ben Nelson) ar vārdiem, ka grozījumi pārkāpj Senāta 16. noteikumu, kas aizliedz likumdošanas iniciatīvas ieviest budžeta sadalījuma likumā. Pēc tam, kad Demints aizrādīja, ka citas budžeta sadalījuma likumā ietvertās GAO veiktās revīzijas tāpat pārkāpj 16. noteikumu, viceprezidents Džozefs Baidens (Joseph Biden), kurš bija arī Senāta priekšsēdētājs, piekrita, bet neko neuzsāka, un likumprojektu pieņēma bez grozījumiem. Pēc diviem lasījumiem 2009. gada martā S. 604 likumprojekts tika nodots Banku, mājokļu un pilsētas lietu komitejai (Committee on Banking, Housing, and Urban Affairs). 2009. gada 19. novembrī Pārstāvju palātas Finanšu pakalpojumu komiteja (Fiouse Committee on Financial Services) apstiprināja grozījumus 2009. gada Finanšu stabilitātes uzlabošanas likumā (Financial Stability Improvement Act/Fi.R. 3996), kurā bija iekļauti daudzi Pola likumprojekta noteikumi, piemēram, dažu GAO revīzijas ierobežojumu atcelšana un Federālo rezervju sistēmas pamatnostādņu pārskatīšana un vienošanās ar ārvalstu institūcijām. Federālo rezervju sistēmas priekšsēdētājs Bernanke, Valsts kases sekretārs Cieitners un citas Obamas administrācijas amatpersonas asi iebilda pret šiem grozījumiem. Kad grozījumos tika ieviestas vēl citas izmaiņas, ieskaitot tiesību normu, ka revidētas tiek Federālo rezervju sistēmas bilances, nevis monetārā politika, decembrī Finanšu stabilitātes uzlabošanas likums tika apvienots ar vairākiem citiem finanšu likumprojektiem, veidojot daļu no 2009. gada Volstrītas reformu un patērētāju aizsardzības likuma - 2009. gada Finanšu stabilitātes uzlabošanas likuma (Wall Street Reform and Consumer Protection Act of 2009 -Financial Stability Improvement Act of 2009/H.R. 4173), kuru Pārstāvju palātā pieņēma I I. decembrī, ar 223 balsīm “par” un 202 balsīm “pret”. Neviens republikānis nebalsoja par šo likumprojektu, un viņu vidū bija arī Pols, kurš acīmredzot šajā apvienošanā saskatīja mēģinājumu apslāpēt viņa sākotnējo revīzijas priekšlikumu.

Pola balsojums bija īpaši adresēts tiem, kuri turpina atbalstīt attieksmi “rokas nost no Federālo rezervju sistēmas”, piemēram, žurnāla Forbes sleju autoram Paganeli-Bula ekonomikas profesoram Tomasam Kūlijam (Thomas F. Cooley) un Ņujorkas universitātes Sterna Biznesa skolas dekānam Ričardam Vestam (Richard R. West), kurš katru nedēļu publicē savu sleju žurnālā Forbes.

2009. gada pavasara žurnāla Forbes slejā Kūlijs argumentēja, ka “neatkarīga centrālā banka ir svarīga... Neatkarīga centrālā banka var pilnībā pievērsties ilgtermiņa monetārajai politikai, tas ir, mērķim panākt nelielu un stabilu inflāciju un monetāro klimatu, kas veicina ilgtermiņa ekonomisko izaugsmi. Politiskie cikli diemžēl ir ievērojami īsāki, ļa neatkarības nav, politiskais cikls var pakļaut centrālo banku politiskam spiedienam, kas savukārt izraisītu monetārās politikas slieksmi uz inflāciju... demokrātiskā sabiedrībā politiķi ir tuvredzīgi, jo viņu dzinulis ir vajadzība uzvarēt nākamajās vēlēšanās. To apstiprina empīriski pierādījumi. Politiski izolēta centrālā banka vairāk pievērstos ilgtermiņa mērķiem.”

Kūlijs citēja Rona Pola apgalvojumu, ka “Federālo rezervju sistēmas revīzija ir rikai pirmais solis šā novecojušā savējo vadītā radījuma saskarsmē ar brīvā tirgus konkurences varenajiem spēkiem. Tiklīdz radīsies dzīvotspējīgas alternatīvas monopolistiskajam bezseguma dolāram, Federālo rezervju sistēmai būs jākļūst godīgai un atklātai, ja tā vēlēsies palikt apritē.” Atbildot Uz to, Kūlijs rakstīja: “Vareni! Monetārā politika acīmredzot ir tik primitīva kā cirvis, ka jūsu vēlētie pārstāvji var izcelties, pieprasot patiesi sarežģītu un smalku jautājumu atklātību?” Viņš piebilda: “Viss, kas apdraud Federālo rezervju sistēmas neatkarību, apdraud monetārās politikas ilgtermiņa dzīvotspēju. Ir patiesi svarīgi, lai Federālo rezervju sistēmas paplašinātās pilnvaras neapdraudētu šo dzīvotspēju.” Vai šī dzīvotspēja ietver ari slepenību un vīz-degunību?

Federālo rezervju sistēmas vīzdegunība

FkdkrAi.o rezervju sistēmas vīzdegunība šobrīd ir atteikšanās pat atklāt, ko viņi ir izdarījuši ar šīs valsts bagātībām.

Šo bagātību summas ir iespaidīgas - gan zaudējumos norakstītās, gan glābšanai izmantotās, gan neuzskaitītie naudas līdzekļi. 2009. gada maija vidū Federālo rezervju sistēmas ģenerālinspektore Elizabete Koul-mena (Elizabeth A. Coleman) pārsteidza Kongresa grupu, apstiprinot, ka viņas iestāde nevar atskaitīties par ārpusbilances darījumiem 9 triljonu ASV dolāru vērtībā, kurus Federālo rezervju sistēma noslēgusi laikā no 2008. gada septembrim līdz 2009. gada maijam. “Mēs faktiski kopīgi veicam diezgan augsta līmeņa dažādu aizdevuma darījumu izmeklēšanu,” viņa teica, piebilstot, ka nevar sniegt nekādu informāciju par šo izmeklēšanu un ka viņa nav pilnvarota analizēt Federālo rezervju praksi, bet tikai uzraudzīt Federālo rezervju sistēmas vadītāju padomi. Viņas nespēja atbildēt uz. jautājumiem par pazudušo nodokļu maksātāju naudu izraisīja demokrātu partijas pārstāvja no Floridas Alana Greisona (Alan Grayson) komentāru: “Esmu šokēts, uzzinot, ka Federālo rezervju sistēmā neviens, ieskaitot ģenerālinspektori, neseko līdzi notiekošajam.”

Pat Federālo rezervju sistēmas priekšsēdētājs acīmredzot nav pieskatījis šo bodīti. 2009. gada 21. jūlijā Greisons tieši pajautāja Federālo rezervju sistēmas priekšsēdētājam Benam Bernankem, kur ir vairāk nekā pustriljona dolāru, kurus Federālo rezervju sistēma bija nopelnījusi kredītu mijmaiņas darījumos ar ārvalstu bankām. Bernankes atbilde bija: “Es nezinu.”

Daudzi amerikāņi Federālo rezervju sistēmas pārgalvībā nesaskatīja neko citu kā vien finanšu likumu diktētāju mēģinājumu pašiem un viņu pakalpiņiem apiet likumu, privatizējot peļņu, bet zaudējumus socializējot - uzgrūžot visai sabiedrībai. Amerikāņi tāpat bija noraizējušies par Federālo rezervju sistēmas milzīgo varu pār Amerikas monetāro politiku. Neraugoties uz šīm bažām un savu vēlmi veikt revīziju Federālo rezervju sistēmā, Finanšu pakalpojumu komitejas priekšsēdētājs Bārnijs Franks un citi Kongresā ierosināja, lai Federālo rezervju sistēma uzraudzītu visu ASV monetāro sistēmu. Virkne finanšu analītiķu iebilda. “Man ir nopietnas bažas par Federālo rezervju sistēmu kā regulatoru,” sacīja ekonomists Viljams Bleks (William К. Black). “Federālo rezervju sistēmas regulatoriem nav nekādas varas pašā institūcijā, un institūcijai ir iekšēji piemītošs naidīgums pret enerģisku regulēšanu attiecībā uz lielajām bankām.” Bleķa viedoklim piekrita kritušā ekonomikas giganta Bear Stearns bijušais ekonomists Konrāds Dekvadross (Conrad DeQuadros), kurš rakstīja: “[Federālo rezervju sistēmā] ir acīm redzami nopietni trūkumi... tāpēc viņu regulatora pilnvaru paplašināšana nav tas, kas patiešām šai sistēmai ir vajadzīgs.” Ziņu aģentūra Reuters savā rakstā 2009. gada aprīlī, kā ierasts, nāca klajā ar maigu ekonomikas kritiku: “Tomēr, ņemot vērā institūcijas miglaino raksturu un nespēju novērst esošo finanšu krīzi, kritiķi uzskata, ka valstij tas būtu lāča pakalpojums, ja centrālo banku iesvaidītu visvarena augstākā regulatora kārtā.”

“Miglainais raksturs” vēl ir maigi teikts.

2008. gada novembrī vispasaules finanšu informācijas tīkls Bloomberg iesniedza prasību tiesā pret Federālo rezervju sistēmu saskaņā ar Informācijas atklātības likumu pēc tam, kad centrālā banka bija atteikusies izpaust informāciju par vienpadsmit Federālo rezervju sistēmas izveidotām aizdevumu programmām, kuru ietvaros rika izmaksāta nodokļu maksātāju nauda vairāk nekā 2 triljonu ASV dolāru apmērā. Federālo rezervju sistēmas amatpersonas ne rikai atteicās izpaust, kurš šo pārsteidzošo naudas summu ir saņēmis, bet ari neatklāja, kādus aktīvus Federālo rezervju sistēma ieguva kā finanšu ķīlu. Bloomberg l,P, kur akciju kontrolpakete pieder Ņujorkas mēram Maiklam Blum-bergam (Michael Bloomberg), prasību tiesā iesniedza struktūrvienības Bloondrerg Ņems vārdā.

Federālo rezervju sistēma Bloomberg atbildēja, atgādinot par savu nevalstiskās organizācijas statusu un paziņojot, ka, lai gan tā atradusi uzskaiti par darījumiem 231 lappuses biezumā, tai bija ļauts neizpaust šo informāciju, jo tas ir komercnoslēpums un komercinformācija.

Federālo rezervju sistēmas amatpersonas tāpat apgalvoja, ka Savienotajās Valstīs gaidāma “vēl nepieredzēta krīze”, kurā “uzticība finanšu institūcijām un to vidū var pazust zibens ātrumā un izraisīt graujošas sekas”.

Bloomberg prasības pieteikumā par Informācijas atklātības likuma ievērošanu bija minēts arguments, ka zināšanas par to, kāda finanšu ķīla saņemta apmaiņā pret valsts naudu, ir “būtiskas, lai izprastu un novērtētu valdības reakciju uz vispostošāko finanšu krīzi Amerikā kopš Lielās depresijas”. Tomēr e-pasta atbildē Bloomberg Ņems aģentūrai Federālo rezervju sistēmas vadītāju padomes sekretāre Dženifera Džonsonc ( Jennifer J. Jonhson) rakstīja: “Atbilstoši mūsu izsvērtajam viedoklim un ņemot vērā pašreizējos apstākļus, šīs citādi konfidenciālās informācijas izpaušana būtu bīstams solis.”

Dažādi internēta jokdari izteikuši domu, ka pārlieku bieži ir tikusi izmantota taktika “neaizkavējiet mūs ar jautājumiem, citādi sabruks visa ekonomika”, lai kavētu vai novērstu sabiedrības kontroli attiecībā uz finanšu pārkāpumiem. “ Ja viņi mums izstāstītu, kas viņiem pieder, mēs zinātu potenciālos zaudējumus, kādus var ciest valdība, taču tas ir tieši tas, ko viņi nevēlas mums izpaust,” skaidroja Ņujor-kas globālo privāto investīciju firmas ICP Capital LLC vecākais izpilddirektors Karloss Mendess (Carlos Mendez).

2009. gada augusta beigās Manhetenas galvenā apgabala tiesnese l.orcta Freska (l.oretta Breska) noraidīja Federālo rezervju sistēmas izvirzīto konfidencialitātes argumentu un izdeva rīkojumu centrālajai bankai atklāt informāciju par ārkārtas aizdevumiem. Republikāņu pārstāvis no Ņūdžersijas Skots Garets (Scott Garrett) rakstīja, ka Freskas lēmums ir “pārsteidzoši labas ziņas... Tieši to ir lūgusi amerikāņu tauta.” Taču, tā kā sagaidāms, ka Federālo rezervju sistēma pārsūdzēs Freskas lēmumu, iemesls veikt revīziju centrālajā bankā ir vēl nopietnāks. Iemesls, kāpēc tik daudzi amerikāņi nemaz nesatraucas par finansiālajām aplamībām mūsdienās, ir savā ziņā saistīts ar to, ko viņi ēd.

DEĢENERATĪVĀ PĀRTIKA UN ŪDENS

[Nacistiskās] Vācijas ķīmiķi izgudroja atjautīgu un tālejošu masu kontroles plānu, kas tika iesniegts un apstiprināts Vācijas ģenerālštābā. Plāns paredzēja kontrolēt jebkura konkrēta reģiona iedzīvotājus, sazāļojot dzeramā ūdens krājumus... Iemesls [nātrija] fluorīda pievienošanai ūdenim nav vis bērnu zobu veselība... Patiesais iemesls ūdens bagātināšanai ar [nātrija] fluorīdu ir samazināt masu pretošanos varai, kontrolei un brīvības zaudēšanai.

Čārlzs Eliots Perkinss (Charles Eliot Perkins),

ASV ķīmiķis, kurš tika nosūtīts rekonstruēt I.G.Farben ķimikāliju impēriju pēc Otrā pasaules kara

(«AN PARADOKSĀLS, gan ārkārtīgi ironisks ir fakts, ka amerikāņu sabiedrībai ir vairāk neierobežotas pieejas veselīgam ēdienam nekā jebkuriem citiem iedzīvotājiem visā cilvēces vēsturē (vēl ilgi pēc Otrā pasaules kara Anglijā banāns tika uzskatīts par dārgu delikatesi), tomēr vidusmēra amerikāņi ir neveselīgi, resni un pārlieku sazāļoti.

Daudzi uztura speciālisti uzskata, ka problēma nav tikai uzņemtā ēdiena daudzumā, bet arī kvalitātē.

Slikts ediens un gudra izvēle

Lll)Z 2010. gadam pārtikas nozare mēģināja novelt savu atbildību uz. jaunu uztura marķējumu uz iepakojuma, sauktu “Gudra izvēle” (Smart Choices). Saskaņā ar pārtikas nozares datiem programmas mērķis bija iespēja “pircējiem prātīgāk izvēlēties pārtiku un dzērienus no ikvienas produktu kategorijas lielveikalu plauktos”. Tīmekļa vietnē Smart Choices minēts, ka programmas “motīvs bija nepieciešamība radīt vienotu, uzticamu un ticamu uztura iepakojumu marķēšanas programmu, kuru ASV pārtikas ražotāji un mazumtirgotāji varētu brīvprātīgi pieņemt, lai palīdzētu patērētājiem orientēties un izdarīt gudrāku izvēli attiecībā uz pārtiku un dzērieniem”.

Programmas tīmekļa vietnē minēts: “I.ai kvalificētos Smart Choices programmai, produktam ir jāatbilst visaptverošam uzturvielu kritēriju kopumam, pamatojoties uz Uztura vadlīnijām amerikāņiem (Dietary Guidelines for Americans) un citiem uztura zinātnes avotiem, kā arī autoritatīviem ieteikumiem attiecībā uz. uzturu. Smart Choices programmā

ietverti pārtikas produkti un dzērieni 19 atsevišķās produktu kategorijās, tai skaitā brokastu pārslas, gaļa, augļi, dārzeņi, piena produkti un našķi, ļaujot pircējiem salīdzināt līdzīgus produktus.”

Kritiķi, kuru vidū ir ari neatkarīgais laikraksta sleju autors un bijušais Teksasas lauksaimniecības komisārs Dzims Haitauers (Jim Hightower), apgalvo, ka programma nav nekas cits kā nozares mēroga blēdība, kuru izstrādājuši un finansējuši tādi uzņēmumi kā Coca-Cola, ConAgra, General Mills, Kellogg's, Kraft un PepsiCo.

“Šīs noderīgās patērētāju programmas aizsegā simtiem apstiprinātu pārtikas produktu jūsu lielveikalā saņem kliedzoši zaļu uzrakstu, kas uzdrukāts tieši uz iesaiņojuma, kopā ar mierinošu frāzi “Gudra izvēle”. Nav nepieciešamības lasīt nogurdinošo sastāvdaļu sarakstu aizmugurē, jo vienkāršais simbols turpmāk būs jūsu uzturvērtības garantija. Piemēram, jūs to atradīsiet uz tādām precēm kā Lroot Loops un Ludgesicle batoniņiem,” īgņojās Haitauers. “Taču pat saskaņā ar nozares standartiem tas ir muļķīgi. Saprotiet paši - vai tiešām Lroot Loops? Šā produkta vienā porcijā ir 41 procents cukura. Deva ir lielāka nekā tad, ja jūs bērniem brokastis dotu cepumus. Lūk, tā ir zema uztura kvalitātes latiņa! Nudien, pārtikas ražotāji var uzspiest zīmogu “Gudra izvēle” uz produkta tikai tāpēc vien, ka tam pievienots G vitamīns, pat ja produkts satur arī kofeīnu, saharīnu, kā arī vēzi un citas slimības izraisošas ķīmiskas piedevas. Tas nav gudri, tas ir muļķīgi - un maldinoši.”

Maldināšana vai vienkārši biznesa viltība? Vai citiem klājas labāk vai sliktāk, ēdot ēdienu bez uzturvērtības? Nesenā žurnāla Cancer Causes & Control (Vēža cēloņi un kontrole) izdevumā publicēts ziņojums, ka Ohaio štata amišu kopienā laikposmā no 1996. līdz 2003. gadam veikts pētījums uzrādīja ievērojami mazāku vēža izplatības pieaugumu. Amiši, kas pazīstami ar saviem zirgu pajūgiem un vienkāršo uzturu, ir daudzkārt veselīgāki nekā visi pārējie Amerikas iedzīvotāji.

Neatbilstošs uzturs samazina organisma spēju pretoties slimībai, un tāpēc slimība tik viegli neatkāpjas vai pat iestājas nāve. Tas lieliski iederas globālistu shēmā samazināt cilvēku skaitu pasaulē, kā mēs vēlāk redzēsim. Un viņi kontrolē pārtikas nozares lielos uzņēmumus, tāpat arī plašsaziņas līdzekļus.

Melīgi apgalvojumi un atsaukumi

REIZĒM pat ražotāja standarta tirgvedības kampaņa var izraisīt tiesvedību. 2009. gada sākumā uzņēmumu Coca-Cola Company informēja, ka pret to ir ierosināts tiesas process, pamatojoties uz kolektīvu prasības pieteikumu, ko iesniedzis Sabiedrības interesēs īstenotas zinātnes centrs (Centre for Science in the Public Interest!CSPI), paziņojot, ka uzņēmums izteicis maldinošus un nepamatotus apgalvojumus attiecībā uz savu dzērienu līniju VitaminWater. “Coke pārdod Vitamin-Water kā gāzēto dzērienu veselīgu alternatīvu, apzīmējot tā daudzās garšas ar tādiem veselīguma modes vārdiņiem kā “aizsardzība”, “glābšana”, “enerģija” un “izturība”,” bija teikts CSPI paziņojumā presei, kurā norādīts, ka uzņēmums nāk klajā ar dažādiem dramatiskiem apgalvojumiem, tai skaitā, ka tā dzērieni daudzējādi samazina hronisku saslimšanu risku, acu slimību risku, gādā par locekļu veselīgumu un veicina optimālu imūnsistēmas darbību. Tomēr CSPI uztura zinātnieki apgalvo, ka katrā VitaminWater pudelē esošie 33 grami cukura ar lieko svaru, diabētu un citas veselības problēmas izraisošo iedarbību ir daudz graujošāki par šo dzērienu sastāvā esošo vitamīnu izreklamēto veselīgumu.

CSPI vēl pirms izlīguma ar konkurentu Anheuser-Busch kritizēja arī MillerCoors par jauniešu tirgum domātajiem jaunajiem dzērieniem. CSPI raksturoja MillerCoors dzērienu “Sparks” kā “alkoholisku enerģijas dzērienu, kas satur stimulējošas piedevas, kuras nav atļauts izmantot alkoholiskos dzērienos, to vidū kofeīnu, tauriņu, žeņšeņu un guarānu”. Saskaņā ar CSPI teikto, nereti par “alkostimulantu” (alco-speed) dēvētais “Sparks” satur vairāk alkohola nekā alus, piebilstot: “Nekādi pētījumi nepierāda šo stimulējošo vielu un alkohola kombinētas lietošanas drošumu, taču jaunākie pētījumi liecina, ka šāda veida dzērienu jauno patērētāju vidū biežāk izplatīta pļēgurošana, traumas, braukšana līdzās iereibušam autovadītājam vai seksuāla izmantošana nekā tradicionālo alkoholisko dzērienu lietotāju vidū.” Atbilstoši izlīgumam ar trīspadsmit štatu ģenerālprokuroriem MillerCoors piekrita izņemt stimulējošās vielas no “Sparks”.

Daudzi vēl aizvien uzskata, ka viņu lielveikalā vai vietējā pārtikas veikaliņā iegādātā pārtika noteikti ir droša. Galu galā - vai tad federālā valdība neapliecina tās drošumu?

1993. gadā ASV ziemeļrietumos vairāk nekā pieci simti cilvēku saslima un četri nomira no E.coli 0157:H7 baktērijas infekcijas, ko tolaik nodēvēja par “hamburgeru slimību”, jo baktēriju atrada nepietiekami termiski apstrādātā liellopu gaļā. Tomēr šo konkrēto patogēnu uzgāja arī citos pārtikas produktos, tai skaitā salami desās, salātu lapās, ābolu sidrā un pat nepasterizētā pienā, un tā, tāpat kā citas baktērijas, spēj izdzīvot un pat vairoties ledusskapja temperatūrā. Sākās sabiedrības protesti, un ASV Lauksaimniecības departaments (USl)A) 1996. gadā izdeva noteikumus “Patogēnu samazināšana: bīstamības analīze un izšķirošie kontroles punkti” (Pathogen Reduction: Hazard Analysis and Critical Control Points/HACCP). Atbildību par produktu drošumu šie noteikumi uzticēja pašai pārtikas nozarei. Valdībai bija tikai jāpārliecinās, ka tas tiek darīts.

Laikā no 2008. līdz 2009. gadam atsauca virkni produktu iespējamās Salmonella baktērijas infekcijas deļ. Atsaukti tika visdažādākie produkti, sākot no uzkodām, kūkām, saldumiem, jūras veltēm un mērcēm un beidzot ar dārzeņiem, augļiem, olām, gaļu, zīdaiņu pārtiku un mutes skalojamiem līdzekļiem. Atsaukto produktu garais saraksts ir pieejams šeit http://www.recalls.org/food.hrml.

Ēšana uz ielas var palīdzēt izskaidrot abu infekciju izplatības pieaugumu un raizes par bojātu vai nedrošu pārtiku. Savienotajās Valstīs 1998. gadā divi no trim cilvēkiem savu galveno maltīti ārpus mājas ieturēja vismaz, reizi nedēļā. Saskaņā ar 1997. gada pētījumu “Mainīgā patērētāju dzīvesveida ietekme uz pārtikas izraisītu patogēnu parādīšanos/atgriešanos” vidusmēra patērētājs, kuram ir vairāk nekā astoņi gadi, ārpus mājas ēda vismaz četras reizes nedēļā. Pētījuma rezultāti tāpat liecina, ka puse naudas, ko amerikāņi atvēl pārtikai, tiek tērēta par ārpus mājas gatavotu ēdienu.

Valsts aizvien pieaugošā atkarība no gatavās pārtikas nozīmē, ka līdz nonākšanai pie patērētāja ēdiens ticis neskaitāmas reizes pārvests, termiski apstrādāts un atdzesēts, tam pieskārušies daudzi un dažādi cilvēki. Ikviens solis apstrādes procesā palielina patogēnu risku.

Lai gan pārtika reiz tika audzēta un izplatīta Amerikas vietējā tirgū, mūsdienās lielās korporācijas pārtiku ražo centralizētās ražotnēs un izplata gan vietējā tirgū, gan starptautiskajā tirgū, tāpēc misēklim apstrādes procesā var būt valstiskas vai pat pasaules mēroga sekas, ne tikai vietēja mēroga. Nepienācīga uzglabāšanas temperatūra, neatbilstoša termiskā apstrāde, nesterila iekārta, pārtika no nedrošiem avotiem un iesaiņotāju personiskās higiēnas trūkumi var būt pārtikas izraisītu slimību cēlonis. Saskaņā ar portāla Answers.com datiem 1998. gadā korporācija Sara Lee atsauca trīsdesmit piecus miljonus mārciņu hotdogu un gaļas rulešu patogēno mikroorganismu listēriju klātbūtnes dēļ. “Šāds saindētas pārtikas apjoms ir vēl neredzēts, iepriekšējā paaudzē neiespējams,” bija minēts vietnē. Ar to pietiek, lai pat negausīgs rīma divreiz padomātu, ko viņš vai viņa ēd.

Augšanas hormoni

Nksf.n ģenētiski modificēta pārtika, kurā izmantoti augšanas hormoni, nonākusi pastiprinātas uzmanības lokā rās izraisīto veselības traucējumu dēļ. Uzņēmums Monsanto* pirmo reizi lielā daudzumā šo hormonu sintezēja 1994. gadā, izmantojot 1)NS rekombinācijas tehnoloģiju. Lopiem nu ierasti tiek doti augšanas hormoni, lai tie ātrāk pieņemtos svarā, tādējādi samazinot gan laika, gan barības patēriņu līdz nokaušanai. Šo hormonu kontrole nav iespējama, jo nav iespējams atšķirt pievienotos hormonus no paša lopiņa organisma ražotajiem hormoniem.

Kopš mākslīgo augšanas hormonu ieviešanas vairākkārt ziņots, ka puikām kaunuma apmatojums un meitenēm krūtis attīstās agrīnākā vecumā nekā iepriekš. Saskaņā ar Amerikas pediatrijas akadēmijas oficiālajā izdevuma publicētajiem datiem pētījumi Savienotajās Valstīs pierāda ātrāku pubertātes iestāšanos pēdējos gadu desmitos, un ir pierādījumi, ka pubertātes iestāšanās izmaiņas, iespējams, ir saistītas ar endokrīno sistēmu ietekmējošām ķīmiskām vielām, kas atdarina estro-gēnu cilvēka organismā. Pubertāti izraisa smadzeņu raidīti hormonu signāli.

Daži eksperti apgalvo, ka priekšlaicīga pubertāte ir rikai kosmētikas līdzekļu lietošanas rezultāts un bērnu vēlme atdarināt iemīļotās slavenības. Tomēr tas neizskaidro, kāpēc priekšlaicīga pubertāte liek novērota Savienotajās Valstīs un nevis Eiropā, kā liecina 2009. gada maija pētījums, par kuru rakstīja New York Time, piebilstot: “Šī nesakritība ļāvusi izteikt pieņēmumus, ka Savienotajās Valstīs novēroto izmaiņu cēlonis patiesībā varētu būt datu ievākšanas metožu atšķirības starp liela mēroga pētījumiem un mainīgais etniskais demogrāfiskais

* Lauksaimniecības uzņēmums, kas izmanto biotehnoloģijas, lai izstrādātu ģenētiski modificētas sēklas un augu aizsardzības līdzekļus, agresīvi vēršoties tiesā pret zemniekiem, kuri neaudzē ģenētiski modificētu pārtiku, bet kuru ražu saindē kaimiņu modificētie augi.

sastāvs šajā valsti.” Taču šajā pamatojumā nav minēti augšanas hormoni. Vai augšanas hormonu izmantošanu liellopu gaļā un piena lopkopībā šie pētnieki nemaz nav ņēmuši vērā? Ja hormoni stimulē govju augšanu, tie neapšaubāmi paātrina arī cilvēku augšanu.

Ziņojumā par pētījuma rezultātiem, kur piecpadsmit gadus tika pētītas jaunas meitenes Dānijā, zinātnieki secināja, ka vidējais krūšu attīstības vecums ir samazinājies par veselu gadu salīdzinājumā ar meitenēm, kas pētītas 90. gadu sākumā. Tas var nozīmēt, ka, palielinoties augšanas hormonu pielietojumam, paātrinās arī jauniešu nobriešana.

Tā nebūt nav kārtējā sazvērestības teorija, kā norāda laikraksts New Yor Tinies: “Pētījumos ir dokumentāli pierādīts, ka virkne ķīmisku vielu, piemēram, bisfenols A, ko izmanto plastmasas trauku ražošanā, var sabojāt endokrīno sistēmu un izraisīt estrogēnu iedarbību uz organismu.”

Reti tiek veikti apjomīgi epidcmioloģiskie pētījumi ar mērķi noskaidrot, vai agrīna pubertāte ir saistīta ar augšanas hormonu klātbūtni pārtikā, taču daži tomēr ir bijuši, piemēram, ražotājs veica pētījumu par ģenētiski modificēto govju augšanas hormonu (recombinant bovine growth hormone/rbCH). Tāpēc nekāda skaidra saistība starp ķīmiskajām vielām ar estrogēnu iedarbību un priekšlaicīgu pubertāti netika atklāta. Tas atgādina, kā tabakas nozare reiz centās apstrīdēt medicīniskos pētījumus par smēķēšanas kaitīgumu.

Bažas par pārtikas nekaitīgumu radās jau 1902. gadā, kad USDA ķīmiķi atklāja, ka pārtikas konservanti satur kaitīgas ķīmiskas vielas. Atklājums sabiedrībā izraisīja aizvien pieaugošu satraukumu. 1906. gadā tika pieņemts Likums par tīru pārtiku un zālēm (Pure Pood and Drug Act) un Federālais likums par gaļas pārbaudi (Federal Meat Inspection Act), pūloties pārliecināt sabiedrību, ka valdība mēģina pasargāt to no nekvalitatīvas pārtikas un zālēm. Taču tad 1933. gadā Artūrs Kalē (Arthur Kaliet) un Frederiks Slinks (Frederick z Scblink) publicēja populāro grāmatu “100 000 000 izmēģinājumu trusīšu: Ikdienas pārtikas, zāļu un kosmētikas radītās briesmas” (100,000,000 Guinea Pigs: Dangers in Everday Foods, Drugs and Cosmetics), kurā kritizēja 1906. gada Likumu par tīru pārtiku un zālēm un paziņoja, ka federālā valdība nespēj aizsargāt sabiedrību no kaitīgas pārtikas un zālēm savas nekompetences un neefektīvas likumdošanas dēļ. Autori apgalvoja, ka viņu grāmata uzrakstīta, lai aizstāvētu “patērētāju, kurš vēl neaptver, ka viņu izmanto kā izmēģinājumu trusīti...”

Norādot uz ciešo saikni starp valdību un lielajām korporācijām, kas valstī ražo gan pārtikas produktus, gan zāles, viņi pareģoja: “Ja tā ir inde, kas iedarbojas lēnām un nemanāmi, iespējams, daudzu gadu garumā... tad mēs, nabaga patērētāji, acīmredzot esam laboratorijas dzīvnieki visu savu mūžu; kad beigu beigās šis eksperiments mūs nogalina vienu vai desmit gadus ātrāk par mums nolikto laiku, nekādi secinājumi netiek izdarīti, un turpmākiem pētījumiem ir pieejami simtiem miljonu citu.”

Pārtikās un zāļu pārvaldes dzimšana

Kait un Slinka grāmatas popularitātes dēļ, kā arī federālo ziņotāju atklāto runu iespaidā neviens neklausījās plašsaziņas līdzekļos, kas aizstāvēja korporācijas, un pieprasīja aktīvu rīcību pārtikas un zāļu aizsardzībā. Tā rezultātā rika pieņemts federālais 1938. gada Likums par pārtiku, zālēm un kosmētiku Food, Drug, and Cosmetic Act/FDCA). Mūsdienās šis likums tiek uzskatīts par valdības pamata tiesisko regulējumu attiecībā uz pārtiku un zālēm. Likums bija jāīsteno Pārtikas un zāļu pārvaldei Food and Drug Adniinistration/FDA), kas tika izveidota 1927. gadā, apvienojot tolaik pastāvošās valsts iestādes. Likums paplašināja saindētas pārtikas definīciju, iekļaujot tajā kaitīgās baktērijas vai ķīmiskās vielas, un atļāva Pārtikas un zāļu pārvaldei pārbaudīt ražošanas un pārstrādes telpas un kontrolēt dzīvnieku medikamentus, barību un veterinārās iekārtas. Likums arī nosacīja, ka nestandarta pārtikas sastāvdaļas ir jānorāda uz etiķetes, aizliedza antisanitāros apstākļos pagatavotas pārtikas pārdošanu un izstrādāja pārtikas obligātās normas, piemēram, nosakot žurku fēču pieļaujamo daudzumu pārtikas produktos.

Daži apgalvoja, ka ar šādu normatīvo regulējumu nepietiek. Ārstu komitejas par atbildīgu medicīnu (Physicians Committee for Responsible Medicine) 2001. gadā Lauksaimniecības ministrijai (USl)A) iesniegtajā pilsoņu petīcijā bija rakstīts: “Šajā valstī to pārtikas izraisītu slimību izplatība, kuru cēlonis ir ar fēcēm piesārņotu gaļas un putnu gaļas produktu ēšana, ir nepārprotams pierādījums, ka pašreizējās pārbaužu metodes un normatīvais regulējums ir nepietiekami un aplami piemēroti.” Petīcijā tika apgalvots, ka pašreizējā pārbaužu kārtība attiecas tikai uz tām fēcēm, kuras ir vizuāli redzamas ar neapbruņotu aci, un neaizsargā patērētājus no neredzamām daļiņām.

Jauni apsolījumi aizsargāt sabiedrību tika doti 1996. gada augustā, pieņemot l ikumu par pārtikas kvalitātes aizsardzību (hood Quality Protection Act/FQPA), kas ļāva Vides aizsardzības aģentūrai (Environment Protection Agency/h'.PA) regulēt pesticīdu izmantošanu pārtikas ražošanā. Tomēr likums par pārtikas kvalitātes aizsardzību atcēla arī 1958. gada Dilcinija klauzulu 1938. gada likumā, kas noteica aizliegumu pārtikas produktiem pievienot pat nelielu daļiņu vēzi izraisošu vielu. Dileinija klauzula - kongresmeņa no Ņujorkas, demokrātu partijas pārstāvja Džeimsa Dileinija (James Delaney) vārdā nosaukts labojums - noteica fiksētu riska normu “vēža riska pakāpe - nulle” pesticīdu atliekām pārtikā, savukārt PQPA likums mīkstināja šo normu līdz. nieka “saprātīgai pārliecībai par nekaitīgumu” pārtikas produktos, tai skaitā dzeramajā ūdenī. Daži šajā rīcībā saskatīja globālistu uzņēmēju roku, lai samazinātu sabiedrības aizsardzību.

Viens veids, kā aizstāvēt uzņēmumu intereses, ir ielikt valdības amatos cilvēkus, kuriem ir sakari abās pusēs. Uzskatāms divpusēji veramo durvju starp valdības regulējumu un uzņēmumu ražotajiem pārtikas produktiem piemērs ir Maikls Teilors (Michael Taylor), kurš 2010. gada sākumā tika iecelts par prezidenta Obamas jauno komisāra vietnieku pārtikas jautājumos Pārtikas un zāļu pārvaldē.

1976. gadā, tikko pabeidzis juridisko fakultāti, Teilors savu karjeru uzsāka kā Pārtikas un zāļu pārvaldes juriskonsults. Tad viņš pārcēlās uz. advokātu biroju King & Spaulding, kas pārstāvēja Monsanto, kad tas izstrādāja ģenētiski modificētu govju augšanas hormonu (BGH). Atgriežoties Pārtikas un zāļu pārvaldē 1991. gadā komisāra vietnieka politikas jautājumos amatā, Teilors, lai arī ieviesa stingrākus saindētas pārtikas kontroles pasākumus, atbalstīja Pārtikas un zāļu pārvaldes lēmumu apstiprināt Monsanto govju augšanas hormonu. Viņš bija arī daļēji atbildīgs par pretrunīgo politiku, kas atļāva uz. etiķetēm nenorādīt, ka piens iegūts no govīm, kas barotas ar govju augšanas hormonu. Vēlāk, 1994. gadā, Teilors pārcēlās uz ASV Lauksaimniecības ministriju, lai uzraudzītu tās pārtikas drošības programmu, pirms atgriezās darbā Monsanto kā viceprezidents sabiedrisko attiecību jautājumos. Kādu laiku pavadījis Džordža Vašingtona universitātē, 2009. gada jūlijā Teilors kļuva par Pārtikas un zāļu pārvaldes komisāra padomnieku.

Ģenētiski modificēta pārtika

VĒL VIENS sabiedrības rūpju objekts ir netradicionālie, ģenētiski modificētie organismi (GMO) pārtikas produktos. Zinātnieki laboratorijās ir izmainījuši šo organismu gēnus, lai uzlabotu kultūraugu noturību pret nezālēm, kaitēkļiem un slimībām, palielinātu to uzturvērtību vai pagarinātu derīguma termiņu.

Sākot ar 2006. gadu, vairāk nekā 1200 tiesas procesu ir ierosināti pret Bayer CropSciece AG ar prasību atlīdzināt zaudējumus, ko izraisījušas uzņēmuma ģenētiski modificētā rīsa sēklas. Lai gan rīss netika apstiprināts cilvēku patēriņam, Bayer kopā ar I.uiziānas štata universitāti testēja rīsa noturību pret uzņēmuma Liberty herbicīdu. Zemnieki piecos štatos apgalvoja, ka modificētais rīss bija izplatījies tālāk un saindējis pārdošanai audzēto risu vairāk nekā 30 procentos Amerikas rīsa plantāciju. Kad ASV Lauksaimniecības ministrija paziņoja, ka ģenētiski modificētā rīsa pēdas atrastas ASV gargraudu rīsa krājumos, rīsa iepirkuma nākotnes līgumu skaits samazinājās par 14 procentiem, kas nozīmēja, ka par rīsa ražu tika maksāta mazāka cena. Rīsa audzētāji apgalvoja, ka zaudējumi bijuši 150 miljonu ASV dolāru apmērā.

“Bayer nekontrolēja savas ģenētiski modificētās sēklas,” apgalvoja rīsa audzētāju advokāts. “Tas ir dzīvs, augošs organisms. Tāpēc ir jā-būt tik uzmanīgam.”

Taču lielākās bažas debatēs par ģenētiski modificētajiem organismiem rada Monsanto. Šī daudznacionālā lauksaimniecības biotehnoloģiju korporācija, kuras galvenā mītne atrodas Misūri štata pilsētā Creve C.oenr, ir pasaules vadošā ģenētiski modificēto sēklu un pesticīdu ražotāja. 2005. gadā Monsanto iespiedās citās pārtikas ražošanas jomās. Uzņēmums Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijā ( World Intellectual Property Organization/WlPO) Ženēvā pieteica divus patentus, lai tam piederētu izņēmuma īpašumtiesības uz ģenētiski modificētām cūkām.

“Ja šie patenti tiks piešķirti, Monsanto varēs likumīgi liegt audzētājiem un zemniekiem audzēt cūkas, kuru īpašības ir aprakstītas patenta pieteikumā, vai piespiest viņus maksāt patentmaksu,” brīdināja organizācijas Greenpeace pētnieks Kristofs Tens (Christoph Then). “Tas ir pirmais solis uz rādu pašu uzņēmuma kontroli lopkopībā, kādu Monsanto agresīvi piekopj dažādās graudaugu un dārzeņu audzēšanas nozares.

Kaut kāda saprāta vēsma šajā jautājumā parādījās 2010. gada 29. martā, kad ASV apgabala tiesas tiesnesis Roberts Švīts (Robert W. Sweet) noraidīja divus patentus attiecībā uz cilvēku gēniem, kas bija saistīti ar olnīcu un krūts vēzi. Šis lēmums uzdzina šermuļus daudzus miljardus vērtajām korporācijām, kas mūsdienās pieprasa patenrtie-sības uz teju 20 procentiem cilvēku gēnu. Tiesnesis Švīts 152 lappušu garajā lēmumā attiecībā uz uzņēmuma Myriad Genetics gēnu patentiem norādīja, ka patenti tikuši “neatbilstoši piešķirti”, jo tie ir saistīti ar “dabas likumu”. Viņš piekrita iebildumu pret gēnu patentu iesniedzējiem, kuri argumentēja, ka ideja par to, ka gēnu izdalīšana ir patentējama, ir tikai “juristu triks”, lai apietu aizliegumu tieši patentēt 1)NS mūsu organismā, kas tomēr praksē noved pie rāda paša rezultāta.”

Daži zinātnieki uzskata, ka Monsanto mēģina diktēt zemniekiem, kas ir jāaudzē, un patērētājiem - kas ir jāēd. Lauksaimniecības gigants ražo patentētas sēklas (sauktas “Terminatora sēklas”), kuras izstrādātas tā, lai nevairotos, un tas nozīmē, ka zemniekiem katru gadu būs jāpērk sēklas no Monsanto. Vairākās nesenās tiesas prāvās Monsanto juristi bija apsūdzējuši zemniekus, kuri nelikumīgi vai pat, paši to nenojaušot, vēja dēļ bija savos laukos audzējuši Monsanto patentētos kultūraugus. Šādas rīcības dēļ Monsanto ir kļuvis par antiglobalistu un vides aizsardzības aktīvistu protestu galveno mērķi.

Interese par ģenētiskā materiāla modificēšanu palielinājās pēc 2009. gada marta ziņojuma par to, ka Dienvidāfrikas zemnieki bija zaudējuši miljoniem dolāru, kad no astoņdesmitiem diviem tūkstošiem hektāru Monsanto ģenētiski modificētās kukurūzas netika ievākta tikpat kā neviena sēkla. Lai gan ražotājs Monsanto piedāvāja izmaksāt zaudējumu atlīdzību, Johannesburgā izveidotā Āfrikas Biodrošī-bas centra (Africa Centre for Biosecurity) direktore Meriema Mcijeta (Mariam Mayet) pieprasīja tūlītēju visu ģenētiski modificēto pārtikas produktu aizliegumu un valdības izmeklēšanu.

Šajā gadījumā vienīgais zaudējums vismaz bija raža. 2008. gadā Indijā izplatījās plašākai sabiedrībai nezināma epidēmija, kad tūkstošiem izmisušu zemnieku tika novesti lidz pašnāvībai, jo nespēja izkulties no parādiem. Monsanto apgalvoja, ka viņu pret smecerniekiem noturīgā kokvilna ir daudz ražīgāka, tikai aizmirsa piebilst, ka tai vajag daudz vairāk ūdens, kura tajā reģionā trūkst. 2003. gadā vairāk nekā septiņpadsmit tūkstoši Indijas zemnieku izdarīja pašnāvību. Kopš tā laika pašnāvnieku skaits ir tikai audzis, izraisot gan minējumus, gan strīdus.

Lai gan pašnāvības iemesls lielākoties bija bankrots, daudzi uzskata, ka šo bankrotu cēlonis bija Monsanto ģenētiski modificēto sēklu reklāma.

Lai gan pašnāvību epidēmijas pētnieki uzskata, ka šo parādību nosaka sarežģītas cēloņsakarības, aizvien lielāka uzmanība tiek pievērsta Pasaules Tirdzniecības organizācijas (World Trade ( ) rganization/WT( )) un bioķīmijas uzņēmuma Monsanto lomai šajos notikumos. Savāda sakritība - pašnāvības aizsākās ap 1998. gadu; tieši tajā gadā Pasaules Tirdzniecības organizācija atļāva tādiem lielajiem uzņēmumiem kā Monsanto ienākt Indijas sēklu tirgū. Tūkstošiem gadu Indijā izmantoto pašpietiekamās lauksaimniecības sistēmu drīz vien nomainīja neatjaunojamas ģenētiski modificētas ražas. Zemnieku pienākums bija pirkt ne rikai ģenētiski modificētās sēklas, bet arī ķīmiskos augu aizsardzības līdzekļus, kurus Monsanto ražoja šīm sēklām.

Saskaņā ar Monreālas bezpeļņas Globalizācijas izpētes centra (Centre for Research on Globalization) pārstāves Džesikas Longas (Jessica Long) apkopotajiem datiem: “Septiņdesmit pieci procenti Indijas lauksaimniecībā izmantojamās zemes atrodas sausajos reģionos. Ģenētiski nemodificētam rīsam nepieciešami 3000 litri ūdens, lai saražotu vienu kilogramu, savukārt neatjaunojamam hibrīdrīsam vajadzīgi 5000 litri uz katru kilogramu!... Pastāvīgi neizdevušos ģenētiski modificētās kokvilnas ražu rezultātā Indijas sēklu galvaspilsētā Andrapradešas štatā tika noteikts aizliegums pārdot Monsanto kokvilnas sēklas [ar Bacillus thuringiensis - baktēriju, ko izmanto kā pesticīdu |.”

Ar ģenētiski modificēto sēklu izmantošanu saistīto aizvien pieaugošo pretrunu dēļ 2008. gadā Indijas valdība piespieda Monsanto samazināt par savām patentētajām sēklām iekasēto autoratlīdzību.

“Indijas zemnieku ekonomiskā noslāņošanās pastiprinās, viņiem mēģinot turēt līdzi zemākajām importa cenām. Saskaņā ar aplēsēm viņi ik gadu zaudē 26 miljardus dolāru,” paziņoja Longa. “Savukārt procentu likme 90 procentiem aizdevumu, kurus lauksaimniekiem izsniedz aizdevēji, ir no 36 līdz 50 procentiem, tāpēc viņi tiek cikliski izputināti. Bez šaubām, nabadzība vien nevar būt vainojama tik masveidīgā asinsizliešanā! Nabadzība galu galā pastāvējusi vienmēr. Kas īsti ir mainījies mūsdienu apstākļos, kas izraisījis šādu asinsizliešanu? Nenoliedzams ir fakts, ka masu pašnāvību dēļ šie zemnieki citu zemnieku acīs kļuvuši par lauksaimniecības mocekļiem.”

Monsanto amatpersonas noliedza, ka viņu uzņēmums būtu vainojams šajās nāvēs, skaidrojot Indijas internēta vietnē: “Indijas zemnieku

pašnāvību traģiskā fenomena realitāte ir fakts, ka tās aizsakās ilgi pirms [Monsanto herbicīda] Bollgard ieviešanas 2002. gadā. Zem-nieku pašnāvību iemesli ir visdažādākie, un vairums speciālistu ir vienisprātis, ka viens no galvenajiem faktoriem ir parādsaistības. Zemnieki, kuri nespēj atmaksāt aizdevumus, kuru procenti aug augumā, bieži vienīgo risinājumu saskata aiziešanā no dzīves.” Lai gan bankrots bija acīm redzamākais iemesls vairumā pašnāvību gadījumu Indijā, daudzi zemnieku neveiksmēs vainoja Monsanto ģenētiski modificētās sēklas, kurām bija vajadzīgs daudz vairāk ūdens nekā tradicionālajām sēklām, un Monsanto herbicīdus.

“Pretendējot uz vispasaules monopolu ar savām patenttiesībām visā pārtikas ķēdē, cilvēces pamatvajadzības apmierināšanā, Monsanto cenšas padarīt zemniekus un pārtikas ražotājus, un galu galā ari patērētājus atkarīgus no viena vienīga uzņēmuma. Tā ir tieši rāda pati atkarība, kāda krievu zemniekiem bija no padomju valdības Krievijas revolūcijas laikā. Tāda pati atkarība, kāda franču zemniekiem bija no feodālajiem valdniekiem viduslaikos. Taču fakts, ka viens uzņēmums kontrolē pasaules pārtikas krājumu būtisku daļu, būtu cilvēces vēsturē vēl nebijis gadījums,” brīdināja Braiens Tomass Picdžeralds (Brian Thomas Eitzgerald) no organizācijas Greenpeace.

2010. gada janvārī žurnālā International Journal of Biological Sciences (Starptautiskais bioloģisko zinātņu žurnāls) rika publicēts pētījums, kurā zinātnieki, izanalizējuši ģenētiski modificētas pārtikas ietekmi uz zīdītāju veselību, atrada cēloņsakarību starp Monsanto ģenētiski modificēto kukurūzu un nieru un aknu bojājumiem žurkām. Monsanto amatpersonas steidzās paziņot, ka pētījums ir bijis “balstīts uz kļūdainām analīzes metodēm un pamatojumu un nevar apstrīdēt šo produktu drošuma pētījumu rezultātus”. Taču pētījuma autors Žils Hriks Seralini (Gilles-Eric Seralini) atbildēja: “Mūsu pētījums ir pretrunā ar Monsanto slēdzieniem, jo Monsanto sistemātiski atstāj bez ievērības būtisku ietekmi uz zīdītāju veselību, kas atšķiras, salīdzinot ģenētiski modificētos organismus ēdušos vīriešus un sievietes, vai nav proporcionāla devai. Tā ir ļoti nopietna kļūda, kas graujoši ietekmē sabiedrības veselību. Tāds ir galvenais secinājums mūsu darbā, kas ir rikai rūpīga Monsanto primāro statistikas datu otrreizēja analīze.”

Atziņas par ģenētiski modificētiem organismiem pārtikā atrodamas jau 2002. gadā. Lai gan Pārtikas un zāļu pārvalde, Vides aizsardzības aģentūra un ASV Lauksaimniecības ministrija vienā balsī paziņojušas, ka viņu pētījumi neliecina par ilgtermiņa risku veselībai, ko radītu ĢMO pārtika, Aberdīnas Karaliskās slimnīcas konsultants histopato-loģijā un viens no Skotijas vadošajiem speciālistiem audu slimībās doktors Stenlijs JūEns (Stanley EWven) savā ziņojumā valdības veselības aprūpes komitejai brīdināja, ka ģenētiski modificētas pārtikas lietošana var izraisīt vēzi. Šajā ziņojumā Jūens izteica “nopietnas bažas” par ziedkāpostu mozaīkvīrusa izmantošanu kā “promoteru” ģenētiski modificētā pārtikā, kas var palielināt kuņģa un resnās zarnas vēža risku. Jūens rakstīja, ka infckciozais vīruss tiek izmantots kā mazs dzinējspēks, kas implantētajiem gēniem liek izpausties un varētu veicināt polipu augšanu kuņģī vai resnajā zarnā. “Jo ātrāk un lielāki aug polipi, jo lielāka ir to ļaundabīguma varbūtība,” viņš rakstīja, piebilstot: “Pilnīgi iespējams, ka govs pienā būs ģenētiski modificētu organismu atvasinājumi, kurus cilvēki var uzņemt piena vai siera veidā. Pat viegli apcepts, biezs bifšteka gabals var saturēt aktīvu ģenētiski modificētu materiālu.”

Vēzis bija tikai viena no aptuveni piecdesmit ģenētiski modificētas pārtikas un augšanas hormonu izraisītajām nelabvēlīgajām sekām, kuras savā publicētajā pētījumā uzskaitīja uztura zinātnieks Nātans Batalions (Nathan Batalion) un kurā bija citēts arī Hārvarda universitātes bioloģijas profesora, Nobela prēmijas medicīnā laureāta doktora Džordža Valda (George Wald) brīdinājums.

“Mūsu morāle līdz šim bija bez ierobežojumiem virzīties uz priekšu ar mērķi izzināt visu iespējamo par dabu. Par dabas pārveidošanu vienošanās nebija. Šis virziens var izrādīties ne tikai neapdomīgs, bet arī bīstams. Potenciāli var tikt radītas jaunas dzīvnieku un augu slimības, jauni vēža izraisītāji, nebijušas epidēmijas,” paziņoja Vaids.

Gan Savienotajās Valstīs, gan Kanādā veiktos pētījumos atklāta Monsanto augšanas hormona IGF-1 saistība ar resnās un taisnās zarnas un krūts vēzi. Tomēr Pārtikas un zāļu pārvalde notušēja šo pētījumu nozīmi.

Paužot bažas par ģenētiski modificētu organismu drošumu, 101 pasaules valsti pārstāvošā ANO Pārtikas drošības aģentūra 1999. gadā pieņēma vienbalsīgu lēmumu saglabāt 1993. gada Fāropas moratoriju attiecībā uz Monsanto ģenētiski pārveidoto, hormoniem (rBGH) pārpilno pienu. Amerikāņu plašsaziņas līdzekļi klusēja par šo aizliegumu, tādējādi pierādot, cik liela ir Monsanto ietekme uz plašsaziņas līdzekļiem.

Godalgotie žurnālisti Stīvs Vilsons (Steve Wilson) un Džeina Akra (Jane Akre) tika atlaisti, kad viņi mēģināja atmaskot šādu pētījumu slēpšanu un augšanas hormonu aizliegumu Eiropā. Kā vēstīts Goltl-mana vides balvas (Goldman Environmental Prize) tīmekļa vietnē: “Telekompānijas Pox Television filiāles Floridas štata pilsētā Tampā pētnieciskie žurnālisti Vilsons un Akra bija atklājuši, ka, lai gan augšanas hormoni Kanādā, Eiropā un lielākajā daļā pārējo valstu ir aizliegti, miljoniem amerikāņu, paši to nemaz nenojaušot, dzer pienu, ko devušas ar rBGH sabarotas govis. Abi dokumentāli pierādīja, ka govīm kaitējošo hormonu valdība ir reģistrējusi kā veterinārās zāles, atbilstoši nepārbaudot tā iedarbību uz bērniem un pieaugušajiem, kas dzer rBGH pienu. Viņi arī uzgāja pētījumus, kas pierāda hormona saistību ar ļaundabīgu audzēju veidošanos cilvēkos. īsi pirms ētera telekanāls atcēla plaši reklamēto raidījumu pēc tam, kad hormonu ražotājs Monsanto bija piedraudējis Pox News ar “bēdīgām sekām”, ja sižeti tiks pārraidīti. Pox juristu spiediena iespaidā vīrs un sieva pārrakstīja stāstu vairāk nekā astoņdesmit reizes. Saņēmuši atlaišanas draudus un sešciparu summu piedāvājumus, ja viņi atteiksies no saviem iebildumiem no ētikas viedokļa un cietīs klusu, viņi tomēr rikai atbrīvoti no darba 1997. gada decembrī.”

Nedrošu, pat toksisku ķimikāliju pievienošanu ēdienam un ūdenim varbūt varētu skaidrot ar ražotāju paviršību un alkatību, taču, kad vadošie globālisti nāk klajā ar publiskiem paziņojumiem par vēlmi samazināt iedzīvotāju skaitu, kas tiks apspriesti vēlāk, situācija iegūst daudz drūmāku nokrāsu.

Codex alimentarius

VAkfTU domāt, ka labs, vitamīniem bagāts uzturs palīdz novērst slimības un nepietiekamu uzturu, taču Jaunā pasaules kārtība iejaucas arī šeit.

Pasaules Veselības organizācija (World Health Organization/WHO) dibināta 1948. gadā ar mērķi noteikt vispasaules veselības aprūpes standartus un palīdzēt valdībām nostiprināt valsts veselības programmas. Pasaules Veselības organizācija un ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija (United Nations' Pood and Agriculture Organization/FAO) sadarbojas komitejās, konferencēs un komisijās. Viens no nozīmīgākajiem viņu kopīgo pūliņu rezultātiem ir Codex Alimentarius (“pārtikas kodekss” latīņu valodā) komisija jeb Pārtikas likumdošanas komisija, kas nosaka pārtikas preču standartus, higiēnas normatīvus un tehnoloģijas, pesticīdu novērtējumu un pesticīdu atlieku pieļaujamos daudzumus. Tāpat tā vērtē pārtikas piedevas un veterinārās zāles un nosaka vadlīnijas attiecībā uz piesārņotājiem. Aptuveni 170 valstis ir pieņēmušas komisijas standartus un kodeksus.

Pēdējos gados pieaugusi nevienprātība attiecībā uz pārtikas standartu piemērošanu tradicionālajiem vitamīniem un uztura bagātinātājiem ar minerālvielām. Nopietns uztura speciālistu raižu iemesls ir fakts, ka Pārtikas likumdošanas komisijas sarakstu ir atzinusi Pasaules Tirdzniecības organizācija (World Trade Organization/WTO). Pastāv bažas, ka Pasaules Tirdzniecības organizācija Pārtikas kodeksa standartus izmantos strīdos par vitamīnu kā pārtikas produkta klasificēšanu.

Sīs bailes nebūt nav iracionālas, jo 1996. gadā Vācijas pārstāvji Pārtikas likumdošanas komisijā aizstāvēja aizliegumu ārstnieciskos augus, vitamīnus un minerālvielas pārdot kā profilaktiskus vai ārstnieciskus līdzekļus un izteica viedokli, ka uztura bagātinātājus vajadzētu uzskatīt par zālēm, kurām noteiktu attiecīgus ierobežojumus un kurām būru nepieciešama ārsta recepte. Lai gan komisija piekrita, sekoja sabiedrības protesti, tāpēc jaunā klasifikatora pieņemšanu atlika. 2005. gada vidū protesti apsīka, un komisija klusi pieņēma vadlīnijas attiecībā uz vitamīniem un uztura bagātinātājiem, ļaujot dalībvalstīm pārtikas piedevas atzīt par zālēm vai iedalīt citā kategorijā. Lai gan jaunais klasifikators vēl tieši neaizliedz uztura bagātinātājus, tiem ir noteiktas marķējuma un iepakojuma prasības, izstrādāti kritēriji attiecībā uz maksimālo un minimālo devu, un, nosakot sastāvdaļu izcelsmi, ir jāievēro drošības un icdarbīguma nosacījumi.

Ja uztura bagātinātāji kļūs tikpat nepieejami kā recepšu zāles, pēc Starptautisko Veselības brīvības aizstāvju organizācijas (International Advocates for Health Freedom/IAHF) dibinātāja Džona 1 iamcla (John Hammell) domām, vidusmēra patērētājs zaudēs labumus, ko sniedz tādi vienkārši ārstniecības līdzekļi kā ārstnieciskie augi, vitamīni, minerālvielas, homeopātiskie līdzekļi un aminoskābes: “Pārtikas kodeksa patiesais mērķis ir izvirzīt prasību pārdot visus līdzekļus, uzrādot recepti, lai tos varētu kontrolēt vienīgi medicīnas nozares monopoli un viņu šefi, lielie farmācijas uzņēmumi,” apgalvoja Hamels.

Neraugoties uz valdības noliegumu, ka tā varētu notikt, Pārtikas likumdošanas komisijas priekšlikumi likuma spēku šobrīd ir ieguvuši Norvēģijā un Dānijā, kur visu veselīgas pārtikas nozari pilnībā pārņēmuši zāļu ražotāji. Hamels skaidroja, ka šajās valstīs C vitamīna deva virs 200 mg ir nelikumīga, tāpat kā E vitamīna deva virs 45 IU un B, vitamīna deva virs 2,4 mg, un tā tālāk. “Tas pats attiecas uz žeņšeņu un daudziem citiem ārstnieciskiem augiem, un tikai vienai valdības kontrolētai aptiekai ir tiesības importēt uztura bagātinātājus kā zāles, ko viņi pārdod veselīgas pārtikas veikalos, diennakts veikalos vai aptiekās,” viņš piebilda.

Pretinieki Pārtikas likumdošanas komisiju raksturo kā “noslēpumainu organizāciju, kas ir starptautiskās farmācijas nozares vāji slēpts propagandas ierocis, kura mērķis ir veicināt nozares mērķus, vienlaikus ierobežojot individuālās izvēles iespējas rūpēs par veselību (kas samazinātu nozares pārstāvju peļņu)”.

Aiz Pārtikas likumdošanas komisijas stāv ANO un Pasaules Veselības organizācija. Kritiķi apgalvo, ka abas organizācijas darbojas starptautisko farmācijas uzņēmumu un starptautisko banku interesēs, kuru īpašnieki atbalsta zemes iedzīvotāju skaita samazināšanu, liekot lietā tādus līdzekļus kā nepieciešamo minerālvielu pieejamības ierobežošana cilvēku uzturā. Tas savukārt varētu izraisīt tādu deģeneratīvu slimību kā vēzis un diabēts izplatību, kas ir trešais biežākais pieaugušu cilvēku nāves cēlonis Savienotajās Valstīs.

Citējot kādu Vankūveras universitātes Medicīnas fakultātes pētījumu, ārsts naturopāts un rakstnieks doktors Džoels Volloks (Joel D. Wallacb) norādīja, ka vanādijs - mīksts baltā metāla elements, kas atrodams noteiktās minerālvielās, - varētu aizstāt insulīnu pieaugušo iegūtā diabēta gadījumos, kas ir 85 procenti no visiem diabēta gadījumiem.

Savā runā 2005. gadā Volloks paziņoja: “Esmu redzējis to veiksmīgi iedarbojamies uz simtiem cilvēku. Es uzskatu, ka tas ir kriminālnoziegums. Ja tu, cilvēks, aizraksti uzņēmumam Hills Packing Company, kas ražo suņu barību Science Diet - progresīvo tehnoloģiju radītu dzīvnieku barību -, un jautā: “Cik tieši minerālvielu ir suņu barībā Science Diet?”, viņi atraksta atbildi, ka tur ir 40 minerālvielas. Tu uzraksti uzņēmumam Ralston Purina uz. Sentluisas pilsētu un jautā: “Cik īsti minerālvielu ir jūsu laboratorijas žurkām domātajās žurku granulās?” Viņi atbild - 28 minerālvielas. Es iedošu čaukstošu jaunu simt dolāru banknoti tam, kurš pārtikas veikalā nopērkamajā cilvēku zīdaiņu maisījumā atradīs vairāk nekā 11 [minerālvielas]... Tātad suņi saņem 40 minerālvielas, žurkas saņem 28 minerālvielas, bet cilvēku bērni -11. Vai tas ir godīgi? Nē! Nav nekādas atšķirības, vai tas būru .S'МA, Similac, Isomil vai ProSoyВ. Tāpēc jau to sauc par Similac, ka tur nekā nav*.”

Lai gan Savienotajās Valstīs pūliņus samazināt vitamīnu un uztura bagātinātāju daudzumu kavē sabiedrības protesti, idejas virzītāji atraduši jaunu sabiedroto Federālās Tirdzniecības komisijas (Federal Trade Commission/FTC) personā, kas šobrīd Pārtikas kodeksu piemērojusi tirdzniecībai. Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (General Agreement on Tariffs and Trade/GATT, kas radīja Pasaules Tirdzniecības organizāciju) Urugvajas raundā Savienotās Valstis piekrita pieskaņot savus normatīvos akrus starptautiskajām normām, to vidū arī Pārtikas likumdošanas komisijas normām attiecībā uz. pārtikas piedevām. Tas nozīmē tikai to, ka šobrīd Pasaules Tirdzniecības organizācija īsteno Pārtikas kodeksu, kura starptautiskās normas ir saistošākas nekā vietējā likumdošana, bez amerikāņu nācijas piekrišanas vai balsojuma par šo jautājumu.

Saskaņā ar Hamela sacīto, ja valsts nepiekrīt vai atsakās ievērot kodeksa normas, Pasaules Tirdzniecības organizācija var izdarīt spiedienu, atceļot tirdzniecības privilēģijas un nosakot graujošas tirdzniecības sankcijas.

Pasaules Tirdzniecības organizācija rika dibināta ar domu, ka tās mērķis ir virzīt pasauli uz lielāku ekonomisko vienotību. Taču daudzi uzskata, ka Pasaules Tirdzniecības organizācija novedusi pie politizētas tirdzniecības, uzspiežot birokrātijas zīmogu visai aplamām pamatnostādnēm, un tās darbības rezultātā pārnacionālas organizācijas vēl vairāk ierobežo Amerikas suverenitāti. Kā apgalvo Ludviga fon N4iz.es institūta (Ludwig Von Mises Institute) prezidents un dibinātājs I.ūelins Rokvels Jaunākais (Llewellyn H. Rockwell Jr.): “Pasaules Tirdzniecības organizācijas spēkos ir pavēlēt Kongresam izmainīt jebkuru ASV likumu, kuru Pasaules Tirdzniecības organizācija uzskata par “brīvās tirdzniecības šķērsli”. Ja Kongress nepakļausies Pasaules Tirdzniecības organizācijai, tad amerikāņu uzņēmējiem un patērētājiem draudēs tirdzniecības sankcijas. Paklausot Pasaules Tirdzniecības organizācijas rīkojumiem, Kongress jau ir izmainījis Amerikas nodokļu likumdošanu. Pilnīgi iespējams, ka Pasaules tirdzniecības organizācija piespiedīs Ameriku pieņemt ANC) kodeksa komisijas apstiprinātos ierobežojošos normatīvos aktus attiecībā uz. pārtiku un pārtikas piedevām.”

* Netulkojama vārdu spēle angļu valodā, zīdaiņu maisījuma nosaukuma galotne skan tāpat kā vārds “lack”, kas nozīmē "trūkums, nepietiekamība”.

Neraugoties uz gadsimtiem seno cilvēces pieredzi ārstniecības augu un vitamīnu izmantošanā, mūsdienu medicīnas nozare, jo īpaši farmācijas milži, kuru saknes meklējamas nacistu konglomerātā I.G. Farben^6, ir mēģinājuši aprobežot jebkādu dziedniecības līdzekli ar medikamentiem. Dabiskās dziedniecības pretinieku rupori ir Pārtikas un zāļu pārvalde un Federālā Tirdzniecības komisija.

Tādiem likumīgiem standartizētiem kodeksiem attiecībā uz uztura bagātinātājiem kā Codex Alimentarius nepieciešami dārgi klīniskie pētījumi, izmēģinājumi un analīze, ko atļauties var tikai un vienīgi lielākās korporācijas. Citiem vārdiem sakot, milzīgo personiskās pieredzes apkopojumu par dabisku ārstniecības līdzekļu izmantošanu nomāks daži labi apmaksātu uzņēmumu pētnieku ziņojumi, “l ai aizsargātu vakcīnu ražotāju ļfarmācijas uzņēmumu] biznesa intereses, gan Pārtikas un zāļu pārvalde, gan Federālā Tirdzniecības komisija ir pieteikušas vispārēju karu jebkuriem produktiem, kas patērētājiem varētu piedāvāt citas iespējas, izņemot vakcīnas,” apgalvoja žurnāla NaturalNews redaktors un pašpasludinātais “veselības pārzinis” Maiks Adamss (Mike Adams), kura raksti un grāmatas piesaistījušas gandrīz miljona cilvēku uzmanību visā pasaulē.

“Saskaņā ar Pārtikas un zaļu pārvaldes oficiālo nostāju nav neviena ārstniecības auga, uzturvielas vai uztura bagātinātāja, kas labvēlīgi iedarbotos uz cilvēka organismu. Tāpēc Pārtikas un zāļu pārvalde NEMŪŽAM neapstiprinās nevienu ārstniecības augu, uzturvielu vai uztura bagātinātāju, kas varētu pasargāt no gripas, kā būsiet sapratuši, spēle jau no sākta gala ir bijusi negodīga. Ārstniecības augus, kuriem piemīt pretvīrusu īpašības, nekad neapstiprinās kā pretvīrusa preparātus. Un, godīgi sakot, cilvēkiem, kas vada dabisko produktu ražotnes, ir bezcerīgi mēģināt spēlēt “Pārtikas un zāļu pārvaldes spēli”. Jūs nekad nespēsiet izpatikt tirānam. Mēģināt “ievērot” Pārtikas un zāļu pārvaldes un Federālās Tirdzniecības komisijas prasības ir tas pats, kas ebreju gūstekņiem mēģināt apmierināt Hitlera vēlmes. Šie centieni jau no sākta gala lemti neveiksmei!” - ir pārliecināts Adamss.

Ūdens ar fluorīdu piedevu

Cik drošs ir dzeramais ūdens?

Strīdi par ķīmiskās vielas nātrija fluorīda pievienošanu pašvaldību dzeramā ūdens krājumiem nav mitējušies jau no 20. gadsimta 50. gadiem. Tas bija laiks, kad nacistu zinātnieki projekta “Papīra saspraude” Project Paperclip) ietvaros apmetās uz dzīvi Savienotajās Valstīs.

Izdevums Reader's Digest Oxford Complete Wordfinder fluorīdu skaidro kā “jebkādu bināru fluora savienojumu”. Taču pats fluors raksturots kā “indīgs gaiši dzeltens halogēnu grupas gāzveida elements”.

Kara beigās ASV valdība nosūtīja ievērojamo ASV ķīmiķi Čārlzu Kliotu Pērkinsu (Charles Idiot Perkins) palīdzēt atjaunot I.G. Parhen ķīmijas rūpnīcas Vācijā. 1954. gadā viņš uzrakstīja I.ī Uztura zinātniskās izpētes fondam (l.ee Foundation for Nutritional Research) vēstuli par savu atklājumu, ka nacistu režīms bija izmantojis nātrija fluorīdu kā “masu kontroles” līdzekli. “Gribu to uzsvērt skaidri un gaiši,” rakstīja Pērkinss, “patiesais iemesls fluorīda pievienošanai ūdenim nav vis bērnu zobu veselība... īstenais nolūks ūdens bagātināšanai ar |nātrija] fluorīdu ir novājināt masu pretestību varai un kontrolei un brīvības zaudēšana. Bezgalīgi mazu |nātrija| fluorīda devu atkārtota uzņemšana ar laiku pakāpeniski samazinās indivīda spēju pretoties varai, lēnām indējot un narkotizējot smadzeņu audu daļu, liekot viņam pakļauties to cilvēku gribai, kuri vēlas valdīt pār viņu... Es to stāstu ar dedzību un atklātību, kāda var piemist zinātniekam, kurš teju 20 gadus ir pētījis “fluorīdu” no ķīmijas, bioķīmijas, fizioloģijas un patoloģijas viedokļa.

Jebkurš cilvēks, kurš d/er ūdeni, kam ir mākslīgi pievienots fluora savienojums, nekad vairs nebūs tas pats cilvēks nedz. garīgi, nedz fiziski.”

Vairums cilvēku neaptver, ka nātrija fluorīds ir Prozac un daudzu citu psihotropo zāļu galvenā sastāvdaļa. Medikamentā Prozac, kura zinātniskais nosaukums ir fluoksetīns, ir 94 procenti fluorīda.

Lai gan nātrija fluorīds it kā aizkavē zobu bojāšanos, tā ietekme uz zobiem pierādīta rikai bērniem, kuri jaunāki par divpadsmit gadiem. Mūsdienās divas trešdaļas visas pašvaldības ūdensapgādes un vairums pudelēs pildītā ūdens Savienotajās Valstīs satur nātrija fluorīdu. Fluorīds ir indīgs alumīnija ražošanas atkritums, kas uzkrājas cilvēka organismā. Atklāta cieša saistība starp alumīnija galda piederumu lietošanu un Alcheimera slimību - progresējošu smadzeņu bojājumu, kas pakāpeniski iznīcina cilvēka atmiņu un mācīšanās, domāšanas un spriešanas spējas. Starptautiskās ziņu aģentūras Christian Science Monitor 1954. gadā veiktā aptaujā noskaidrojās, ka septiņdesmit deviņi no astoņdesmit viena Nobela prēmijas laureāta ķīmijā, medicīnā un fizioloģijā atteikušies atbalstīt nātrija fluorīda pievienošanu ūdenim. Tomēr ikviens ASV Sabiedrības veselības aģentūras (U.S. Public Health Service) vadītājs kopš 50. gadiem ir atbalstījis šīs žurku indes sastāvdaļas pievienošanu amerikāņu dzeramajam ūdenim.

Speciālisti nespēj izlemt, kam ir taisnība šajā strīdā par fluoru. Zobārsts un uztura speciālists no Virdžīnijas štata doktors Teds Spensers [Ted Spenser) rakstīja: “Pirms dažiem gadiem mūsu vietējās veselības aizsardzības iestādes vadītājs man lūdza izanalizēt kādu žurnālistu pētījumu par fluora savienojumu toksiskumu, kurā uzsvērta to kan-cerogēnā iedarbība. F.s devos uz. Nacionālo medicīnas bibliotēku un izsniedzu viņam aptuveni 40 rakstus par fluorīdu toksiskumu. Izpētījuši šos rakstus, atklājām pretrunas jautājumā par fluorīdu mutagēno dabu... pusē rakstu tika apgalvots, ka fluora savienojums ir mutagēns, savukārt otra puse rakstu uzstāja, ka nav. Taču abējādi nevar būt... Prātojām, kas tur par vainu.”

Spensers atklāja, ka tādās Firopas valstīs kā Zviedrija, Norvēģija, Dānija, Vācija, Itālija, Beļģija, Austrija, Francija un Nīderlande fluorīdi ir aizliegti. īpaši interesanti ir atzīmēt, ka Rietumvācija fluorīdu lietošanu aizliedza 1971. gadā - laikā, kad tajā vēl atradās Sabiedroto karaspēka kareivji. “Viņi acīmredzot vairs nespēja apklusināt vācu zinātniekus, kuri bija pierādījuši, ka fluorīdu pievienošana ūdenim ir nāvējošs drauds iedzīvotājiem,” rakstīja bijušais Kongresa bibliotēkas štata darbinieks un Otrā pasaules kara veterāns Jūstass Mulins (Eustace Mullins), kurš sarakstījis neskaitāmas grāmatas par sazvērestības tēmām, tai skaitā attiecībā uz medicīnu, finansēm un politiku.

Par spīti aizliegumiem Eiropā Amerika turpina pievienot fluorīdus dzeramā ūdens krājumiem un ignorē pētījumus, to vidū arī ASV Nacionālā vēža institūta (U.S. National Cancer Institute) vecākā ķīmiķa, goda doktora Dina Bērka (Dean Burk) atklājumus. Bērks paziņoja: “Fakts ir neapstrīdams: fluorīdi biežāk nekā jebkura cita ķimikālija ir vēža izraisītas cilvēku nāves cēlonis.” Doktors Perijs Kons (Perry Cohn) no Ņūdžcrsijas Veselības departamenta atklāja saistību starp kaulu vēzi - ļaundabīgu audzēju, no kura galvenokārt cieš bērni, - un nātrija fluorīda pievienošanu ūdenim. Pēc izpētes veikšanas Ņūdžersijas štata septiņos apgabalos 2005. gadā Kons atklāja, ka reģionos, kur ūdenim tika pievienots fluorīds, kaulu vēzis bija 4,6 reizes biežāk sastopams zēniem, kas jaunāki par desmit gadiem, salīdzinot ar reģioniem, kur fluors netika pievienots. Vēža izplatība bija 3,5 reizes augstāka vecuma grupā no desmit līdz deviņpadsmit gadiem un vairāk nekā divas reizes augstāka vecuma grupā no divdesmit līdz četrdesmit deviņiem gadiem.

Pētījumi liecina, ka visās lielajās pilsētās, kur ūdenim tiek pievienoti fluors, novērots vēža izplatības pieaugums. “Tā nav godīga cena par skaistiem zobiem,” doktors Spensers piezīmēja. “Visi alopātijas* sistēmā izglītotie zobārsti labi zina ADA [Amerikas zobārstu asoeiāci-jas/American Dental Association] un citu “autoritāšu” nostāju jautājumā par fluorīdiem. Viņi reti piemin to toksiskās īpašības vai nedaudzos pētījumus, kuros atklājas pastiprināta zobu bojāšanās pēc fluorīdu lietošanas.”

Spensers arī norādīja uz pētījumiem, kas liecina, ka fluorīdi izraisa spontānu DNS sintēzi, māshromatīdu apmaiņu (SCH) un mutagēnu iedarbību uz šūnām. “Šie termini varbūt dažiem cilvēkiem neko nenozīmēs, bet tas liecina tikai to, ka pēc |nātrija| fluorīda uzņemšanas pastiprināsies vēža izplatība,” rakstīja Spensers, l.ai gan katram cilvēkam pašam ir jāizlemj, cik bīstami ir fluora savienojumi, Spensers tomēr minēja vairākus pētījumus ar līdzīgiem nosaukumiem, kas uzbur grotesku zinātnisku eksperimentu ainas: “Nātrija fluorīda izraisītas

* Homeopātijai pretēja sistēma - tradicionālā medicīna, kas slimību simptomus un patofizioloģiskus procesus ārstē ar farmakoloģiskām aktīvajām vielām un fizisku iejaukšanos, (jēdzienu ieviesis homeopātijas tēvs Zāmuels Hānemanis (Samuel Hahnemann)).

hromosomu aberācijas dažādās šūnu cikla stadijās” (Sodium Fuloride-induced Chromosome Aberations in Different Stages of the Cell Cycle), “Hroniska žurku barošana ar alumīnija fluorīdu vai nātrija fluorīdu dzeramajā ūdenī: neirālās un cerebrovaskulārās integritātes izmaiņas” (Chronic Administration of Aluminium Fluoride or Sodium Fluoride to Rats in Drinking Water: Alterations in Neuronal and Cerebrovascular Integrity) un “Toksīnu izraisīts asinsvadu ieslēgums, kura cēlonis ir hroniska alumīnija un nātrija fluorīda lietošana, un loma plānprātībā” (Toxin-Induced Blood Vessel Inclusions Caused by the Chronic Administration of Aluminum and Sodium Fluoride and Their Implications in Dementia).

Ņemot vērā milzīgās naudas summas, ko farmācijas uzņēmumi maksā plašsaziņas līdzekļiem, jāšaubās, vai daudzi amerikāņi drīzumā varētu uzzināt par šo pētījumu rezultātiem. Visa fluorīdu vēsture Amerikā ir viena vienīga krāpšana un sazvērestība. 1946. gadā prezidents Trumens (Flarry S. Truman) iecēla Volstrītas advokātu un Amerikas alumīnija sabiedrības (kuru mūsdienās labāk pazīst pēc tās saīsinājuma - Alcoa) bijušo juriskonsultu vārdā Oskars Jūings (Oscar F'.ming) par Federālās drošības aģentūras (Federal Security Agency/FSA) vadītāju. Jūinga pakļautībā bija ne tikai ASV Sabiedrības veselības dienests, bet arī Sociālās apdrošināšanas administrācija (Social Security Administration) un Izglītības pārvalde (Office of Education).

Kongresmenis A. I.. Millers (Miller) - par republikāņu politiķi kļuvušais fiziķis - apsūdzēja ļūingu, ka augstajā amatā viņu iecēlis Rok-fellera sindikāts Alcoa nolūkā veicināt fluorīdu pievienošanu ūdenim. Millers paziņoja: “Galvenais ūdens bagātināšanas ar fluorīdiem atbalstītājs ir ASV Sabiedrības veselības dienests. Tas ir pakļauts Jūinga kunga Federālajai drošības aģentūrai, bet Jūings ir viens no Amerikas alumīnija sabiedrības augsti apmaksātajiem juristiem.”

Citi oponenti bija vēl nelaipnāki. Ņujorkas pilsētā izplatītās skrejlapās bija drosmīgi rakstīts: “Rokfellera aģenti pavēl saindēt valsts ūdeni ar fluorīdiem (žurku indi). Fluorīdu pievienošana ūdenim ir visbūtiskākais ierocis - ķīmiskais ierocis - aukstajā karā, ko Rokfellera un padomju apvienība ir pieteikusi mums, pielietojot to iekšzemē Fluorīdu nolūks ir notrulināt cilvēku prāta spējas tā, kā to nespēj neviena narkotika. Tas ir genocīds divu iemeslu dēļ: tas izraisa ķīmisku kastrāeiju un vēzi, nogalinot vecākus cilvēkus. ... Šī komiteja ļjūinga pētījums] nepētīja un neizmeklēja ar fluorīdiem bagātināta ūdens indīgo iedarbību. Viņi apstiprināja ASV Sabiedrības veselības dienesta publicētos falsificētos datus pēc sava šefa Jūinga rīkojuma, kuru fluorīdu atkritumu ražotājs atalgoja ar 750 000 ASV dolāru.” Aizdomīgi, bet runā, ka saviem kolēģiem senatoriem Jūings esot ieteicis nedzert ūdeni, kuram pievienoti fluorīdi.

Skumjas pārdomas par veselības aprūpi

Ja I’IKI'II oīsiks dabiskās dziedināšanas aizstāvju ļaunākie murgi, slimam cilvēkam drīz vien neatliks nekas cits kā lūgt profesionālu mediķu palīdzību, kuru varētu arī nesaņemt, kā liecina neseni ziņojumi.

Šīs valsts veselības aprūpes sistēma ir sagrauta. Veselības aprūpes izmaksas pārsniedz l(S procentus iekšzemes kopprodukta, un ASV veselības aprūpes sistēma reizēm ir 100 reižu dārgāka nekā jebkurā citā valstī, tomēr amerikāņi nedzīvo tik ilgi kā citu valstu pilsoņi. Ikviens šo valstu pilsonis ir iekļauts veselības aprūpes plānā, toties Amerikā 15 procenti iedzīvotāju - aptuveni 47 miljoni cilvēku - nevienu brīdi nav aizsargāti. Piecdesmit procentu bankrotu cēlonis Savienotajās Valstīs ir medicīnas rēķini, un daudzi strādnieki vairās mainīt darbavietas, baidoties zaudēt veselības apdrošināšanu, īpaši ja viņiem ir veselības problēmas.

Amerikas veselības aprūpes sistēmas sabrukumam ir vairāki cēloņi, tai skaitā ārstu trauksmainās bailes no nepareizas ārstēšanas, tāpēc tiek pielietota aizsardzības taktika. Sava loma ir arī tam, ka valsts neapmaksā profilaktisko un psihiatrisko medicīnu, lai gan tas palīdzētu novērst dārgas neatliekamās palīdzības nepieciešamību vēlāk. Vēl lielākas grūtības rada apdrošināšanas un zāļu ražošanas uzņēmumu spekulācijas - sistēma, kurā ārsti tiek atalgoti par pārmērīga zāļu daudzuma izrakstīšanu. Savā grāmatā “Pārārstēts: kāpēc pārliecīga zāļu daudzuma dēļ mēs kļūstam slimāki un nabadzīgāki” (Overtreated: Why Too Much Medicine Is Making Us Sicker and Poorer) Šenona Braunlija (Shannon Brownlee) skaidro, ka nopietna veselības aprūpes problēma ir tā, ka trūkst klīnisko pētījumu, kas būtu nepieciešami, lai ārsti varētu pieņemt lēmumus. Saskaņā ar Braunlijas teikto, līdz pat 80 procentiem lēmumu veselības aprūpē ir neskaidri - diagnozes un pieejamā ārstēšana mainās, liekot veikt nevajadzīgas procedūras, kas nozīmē liekas izmaksas.

Taču ārstus Amerikas veselības aprūpes nozares neveiksmēs nevainojiet! 2009. gadā dienas laikraksts Wall Street Journal ziņoja, ka aizvien vairāk ārstu, viņu vidū ari speciālisti, pilnībā izstājas no Medicare* programmas vai nepieņem pacientus, kuriem ir Medicare apdrošināšana, pamatojot to ar zemajiem kompensācijas tarifiem un sūdzoties par birokrātijas slogu, kuru dēļ pūles neatmaksājas. Teksasas ģimenes ārsts doktors Maikls Trumens (Michael E. Truman), kurš praktizē gandrīz četrdesmit gadus, skaidroja: “Pēdējo dažu gadu laikā esmu ievērojis, ka kompensācija par manis sniegtajiem pakalpojumiem ir samazināta vai tāda pati, savukārt pašas ārsta prakses izmaksas ir augšas neizmērojami strauji. Šobrīd kompensācijas Medicare programmas ietvaros ir par 35 procentiem mazākas nekā citu apdrošinātāju izmaksātās atlīdzības... Man nav ne jausmas, ko viņi iesāks šogad, bet, ja likmes pazemināsies par 25 procentiem, vairums ārstu sāks ierobežot pieņemto Medicare pacientu skaitu, jo kompensācija ir mazāka par pašizmaksu. Jaunajos priekšlikumos attiecībā uz veselības aprūpi es neredzu neko tādu, kas novērsīs šo problēmu.”

Trumens stāstīja, ka vairums lielo apdrošināšanas sabiedrību atsakās palielināt apdrošināšanas atlīdzību, lai tā atbilstu inflācijai. “Mums ir maz teikšanas šajā lietā, izņemot vienīgi iespēju atteikties pieņemt viņu pacientus, un tas nozīmē-slēgt savu praksi,” sacīja ārsts. Samazinoties apdrošināšanas atlīdzībām, ārsti būs spiesti pieņemt četrdesmit līdz piecdesmit pacientus dienā, tāpēc ciest nāksies pacientiem. “Viņiem tiks veltītas aptuveni piecas minūtes ārsta laika. Pavadot ar pacientu tik īsu laika sprīdi, ārsts biežāk nosūtīs veikt analīzes, lai noveltu no sevis atbildību, bet aprūpi uzticētu vidējam medicīniskajam personālam.” “Kad es 1972. gadā uzsāku ārsta praksi, mums nebija nekādu Izvēlētā nodrošinātāja organizāciju (PPO)** vai Veselības pārvaldības organizāciju (HMO)***. Neviens nestāvēja pie manām durvīm, lai ievāktu

* ASV valsts sociālās apdrošināšanas programma, kuru kopš 1965. gada īsteno ASV federālā valdība, kas garantē veselības aprūpi amerikāņiem, kuri ir vecāki par 65 gadiem, un jaunākiem cilvēkiem ar invaliditāti.

”■* Preferred Provider Organization -organizēta ārstu, slimnīcu un citu veselības aprūpes pakalpojumu sniedzēju organizācija, kura ir vienojusies ar apdrošinātāju vai trešās personas administratoru par veselības aprūpes sniegšanu par pazeminātu maksu apdrošinātāja vai administratora klientiem.

*** Health Maintenance Organization - nodrošina administrētu aprūpi veselības apdrošināšanas ietvaros, pašfinansētiem veselības apdrošināšanas plāniem, fiziskām un juridiskām personām Savienotajās Valstīs, rīkojas ka starpnieks starp veselības aprūpes sniedzējiem (slimnīcām, ārstiem u.e.) uz priekšapmaksas pamata.

daļu no maniem ienākumiem, pirms vēl pacients ir ienācis ārsta kabinetā. Lagad mēs subsidējam apdrošināšanas sabiedrību vadības un velns viņ' zina kā lielās algas... Viņi kļūst bagāti uz katra mūsdienās praktizējoša ārsta rēķina, un apdrošināšanas prēmijas ar katru gadu palielinās, tāpēc daudzi no maniem pacientiem vairs nevar atļauties apdrošināšanu un maksā skaidrā naudā. Lielākā daļa apdrošināšanas sabiedrību mūsdienās nav nekas cits kā parazīti, kas izsūc veselības aprūpes dzīvības sulu.”

Laikā, kad no apdrošināšanas plāniem izstājas aizvien vairāk ārstu, drīz “nebūs nekādas garantijas, ka jūs varēsiet apmeklēt ārstu, lai kāds būtu jūsu apdrošināšanas segums,” apgalvoja iekšķīgo slimību speciālists un Ņujorkas universitātes Langdona medicīnas centra asociētais profesors medicīnas zinātnēs Marks Sīgels (Marc Siegel). “Protams, Obamas administrācija mums apsolīja, ka universālā veselības apdrošināšana novērsīs visas šīs problēmas. Taču kā gan tas ir iespējams, ja ņem vērā, ka medicīnas sistēma būs tā pati vecā, tikai rajā drūzmēsies aizvien vairāk pacientu? Ārsti būs vēl vairāk noslogoti.”

Dezertējošie ārsti varētu būt mazākā no veselības aprūpes problēmām, kas sagaida zombiju nāciju. Analītiķi lēš, ka Obamas administrācijas piedāvātā universālā veselības aprūpes programma desmitgadu laikā varētu izmaksāt vairāk nekā 2 triljonus ASV dolāru. Savā 2009. gada rakstā, kuru publicēja ErontVageMag.com, Makkinaka vārdā nosauktā sabiedriskās politikas centra (Mackinac ('.enter for Public Policy) korespondētājloceklis Teits Trassels (Та it Trussell) brīdināja, ka “mēs esam absolūti nesagatavoti jau esošajām programmām. Nedz sociālā apdrošināšana, nedz Medicare programma nav gatavas pieņemt 78 miljonus amerikāņu, kuri pārtrauks maksāt pensiju programmām un tā vietā paļausies uz pabalstiem, kurus valdība ir viņiem apsolījusi. Pirmie dzimstības uzplaukuma laikā dzimušie jau pērn |2008. gadā] sāka pieteikties priekšlaicīgai pensionēšanai sociālās apdrošināšanas ietvaros. Drīz vien veseli 78 miljoni cilvēku sagaidīs, ka Medicare programma nodrošinās viņiem veselības aprūpi.

Taču, tāpat kā Federālo noguldījumu apdrošināšanas (FDIC) un Sociālās apdrošināšanas gadījumā, nav nekādu naudas līdzekļu iekrājumu, lai izpildītu valdības solījumus veselības aprūpes jomā. Algas nodokļu ieņēmumi šo programmu fondiem jau tagad ir nepietiekami. Saskaņā ar bezpartejiskās Kongresa budžeta pārvaldes datiem, Obamas budžeta plāns nākamajiem desmit gadiem paredz par 25 procentiem ātrāku valsts tēriņu pieaugumu salīdzinājumā ar ieņēmumiem. “Pārsteidzoši, ka no finansiālā viedokļa tas ir gandrīz pieticīgi salīdzinājumā ar pašreizējām Sociālās apdrošināšanas un Medicare programmām, kurām nav nekāda finansiālā seguma,” atzīmēja Trasels. “Mūsdienu naudas izteiksmē tas kopumā izmaksās 101,7 triljonus ASV dolāru. Atbilstoši Nacionālā politiskās analīzes centra (National Center for Policy Analysis) aplēsēm tas vairāk nekā trīskārt pārsniedz 2008. gada iekšzemes kopproduktu (IKP), visu mūsu ekonomiku. Šie milzīgie skaitļi, kas nepieciešami Sociālās apdrošināšanas un Medicare finansēšanai, izklausās pārāk lieli, lai daži politikāņi tos vispār atzītu.”

2009. gada februārī Dalasā izveidotā Nacionālā politiskās analīzes centra prezidents Džons (īudmens (John C. Coodman) norādīja uz valdības programmu gaidāmajām izmaksām: “2012. gadā Sociālajai apdrošināšanai un Medicare vajadzēs vienu no katriem desmit dolāriem nodokļu kopējos ieņēmumos, lai segtu deficītu. Līdz 2020. gadam federālajai valdībai vajadzēs vienu no katriem četriem dolāriem no nodokļu naudas, lai apmaksātu šīs programmas. Līdz 2030. gadam, kad dzimstības uzplaukuma laikā dzimušie būs sasnieguši pensiju gadu vidu, tam būs nepieciešams viens no diviem nodokļos iekasētajiem dolāriem. Tāpēc ir skaidrs, ka federālā valdība būs spiesta drastiski samazināt savu darbību citās jomās vai ievērojami palielināt nodokļus.”

(īudmens piebilda: “Ja veselības aprūpes sistēmas patērētājiem atļautu iekrāt un tērēt pašiem savu naudu un ja ārstiem atļautu nodarboties ar uzņēmējdarbību - ja mēs ļautu tirgum darboties -, pastāv pamatots iemesls uzskatīt, ka veselības aprūpes izmaksas nepieaugtu ātrāk nekā mūsu ieņēmumi. Pretējā gadījumā gatavojieties nodokļu cunami vilnim.”

Vai iespējams, ka globālisti par pārāk labi zina par šo gaidāmo nodokļu cunami un steidz izsūkt no ASV ekonomiskas vēl pēdējo centu, pirms vilnis triecas pret krastu? Šāds posts būtu viņiem vajadzīgais iegansts, lai iegūtu absolūtu varu ne tikai pār ASV ekonomiku, bet arī pār ASV dolāru atbalstošo valstu ekonomiku.

Bez pārslogotās un novājinātās veselības aprūpes nozares un gaidāmā finanšu haosa pie apvāršņa vīd vēl lielākas medicīniskas šausmas.

MlKOPLAZMAS UZBRUKUMS

[Nacistiskās] Vācijas ķīmiķi izgudroja atjautīgu un tālejošu masu kontroles plānu, kas tika iesniegts un apstiprināts Vācijas ģenerālštābā. Plānā bija paredzēts kontrolēt jebkura konkrēta reģiona iedzīvotājus, sazāļojot dzeramā ūdens krājumus... Iemesls [nātrija] fluorīda pievienošanai ūdenim nav vis bērnu zobu veselība... Patiesais iemesls ūdens bagātināšanai ar fluorīdiem ir samazināt masu pretošanos varai, kontrolei un brīvības zaudēšanai.

Donalds (Donald W.) un Viljams (William L. C.) Skoti (Scott), grāmatas "Brucelozestrīsstūris" [TheBrucelosis Triangle) autori

JaunAkajAs šausmu filmās sīki mikroorganismi inficē cilvēkus un pārvērš viņus par miesu ēdošiem zombijiem. Nereti vīruss ir izlauzies no slepenas valdības laboratorijas. Lai gan neliekas, ka pastāv kāds patogēns, kas normālu cilvēku pārvērstu par kanibālisku zombiju, jau kopš Otrā pasaules kara parādījušās vairākas cilvēka radītas baktērijas un toksīni, kas var izpostīt cilvēka organismu.

Nacistu un japāņu bioloģiskais karš

Pfx: OTRA pasaules kara tūkstošiem rūdītu nacistu ieradās Savienotajās Valstīs, pateicoties programmai, kuras ietvaros tehnoloģijas rika iemainītas pret imunitāti un kuru noorganizēja Hitlera labā roka Mārtiņš Bormans (Martin Bormaņu) un Amerikas Volstrīras elite, viņu vidū arī Džons Makklojs (John J. McCloy) un viņa aizbilstamais Alens Dal-less (Allen Dulles).

Doktora Lena Horovica (I.en (7. Horowitz) pētījums liecina, ka “PVO (Pasaules Veselības о rga n izāc i j a/ World Health ()rganization/WHC)] saņēma milzīgu finansējumu un to ietekmēja Rokfelleru ģimene līdzās Savienotajām Valstīm un Pasaules bankai... |un| arī fakts, ka Džona Rokfellera vadītāji un juristi Džons Fosters (John Poster) un Alens Dalless bija izveidojuši sadarbību starp pasaules lielāko naftas konglomerātu un l.G. Farhen - Vācijas lielāko uzņēmumu vēl pirms Otrā pasaules kara...” Pirms kara advokāts Makklojs bija pārstāvējis l.G. Farben zāļu apvienību. Savā grāmatā “Ceturtā Reiba dzimšana” (The Rise of the Fourth Reich) es sīki aprakstīju, kā brāļi Dallesi pirms kara, darbojoties Shroeder, Rock feller & Company, City National Bank priekšsēdētāja Džona Makkloja labā un Union Banking Corporation direktora Preskota Buša (Prescott Bush) interesēs, bija galvenie hitleriskās Vācijas aģenti. Jāpiebilst, ka ANO ēka Ņujorkā atrodas uz zemes, ko ziedojuši Rokfelleri.

Makklojs, kurš pēckara Vācijā ieņēma augstākā komisāra amatu, bija arī Forda fonda, Chase Manhattan Bank, Salka bioloģisko pētījumu institūta (Salk Institute for Biological Studies), E. R. Squibb O'1 Sons, kā arī ietekmīgās Starptautisko attiecību padomes priekšsēdētājs. Pēdējo laikraksts New York Tinies raksturoja kā grupu, kas “nosprauž augstākos mērķus un veido cilvēkresursu sagataves konkrētākiem vadības uzdevumiem.” 1989. gadā žurnāla Times nekrologā Makklojs rika nodēvēts par “Valsts pārvaldes vadītāju”.

I.ai gan ASV likumdošana aizliedza vāciešiem pēc kara veikt pētījumus saistībā ar ķīmisko karu, tos lielākoties ignorēja, jo Makklojs speciālistus nolīga kā “konsultantus” un palīdzēja finansēt Vācijas rūpniecību, lai ražotu ķīmisko ieroču materiālus amerikāņu armijas vajadzībām. Vienlaikus Alens Da liess tika iecelts par Centrālās izlūkošanas pārvaldes (CIP) direktoru. Pirms kara viņš bija nacistiskās bankas Shroeder Bank juridiskais pārstāvis, bet kara laikā kalpoja kā Stratēģisko pakalpojumu biroja (Office of Strategic Services/OSS) ierēdnis, kur viņš bija priekšnieks armijas izlūkdienesta tulkam I Iem ijam Kisin-džeram (Henry Kissinger), kas vēlāk kļuva par valsts sekretāru prezidenta Ričarda Niksona (Richard Nixon) laikā. Tieši Dalless, būdams CIP vadītājs, izdzēsa daudzu operācijas “Papīra saspraude” zinātnieku nacistisko pagātni.

Šajā laikā Verners fon Brauns (We ruber ron Braun), kurš jau sen tiek uzskatīts par mūsu NASA kosmiskās programmas tēvu, un citi labākie raķešu zinātnes pētnieki ieradās mūsu valstī kopā ar nacistu medicīnas zinātnes šefu Valteru Emīlu Šraiberu (Walter Emil Schreiber), kurš uzraudzīja cilvēku sterilizāciju ar ķirurģiskas iejaukšanās, rentgena un zāļu palīdzību un pārraudzīja eksperimentus ar cilvēkiem un pelēm, kuriem ievadīja nāvējošu tīfa vīrusu. Neraugoties uz savu “dedzīga un pārliecināta nacista” raksturojumu, Šraibers desmit gadus nostrādāja ASV Bruņoto spēku virspavēlniecības Eiropā ķīmisko ieroču daļā un kādu laiku Gaisa spēku Aviācijas medicīnas skolā Teksasā.

Vel viens vācu imigrants- Kurts Blome (Kurt Blome) - ASV bruņoto spēku nopratinātājiem 1945. gadā izstāstīja, ka 1943. gadā viņam pavēlēja mēra vakcīnu izmēģināt uz koncentrācijas nometnēs ieslodzītajiem.

Blome turpināja darbu ASV armijas ķīmiskajā korpusā. Šiem nacistiem FortdEtrikā* piebiedrojās japāņu ģenerālis Siro Išī (Shiru Isbii) -cilvēks, kurš bija vadījis bēdīgi slaveno 731. vienību** - japāņu bioloģisko izmēģinājumu un izpētes vienību, kura vainojama tūkstošiem cilvēku, viņu vidū arī amerikāņu karagūstekņu, nāvē.

Pēc Otrā pasaules kara Savienotajās Valstīs turpinājās un izvērsās plašumā šo ienaidnieka zinātnieku darbs, kura rezultāts varētu būt daudzas mūsdienu baisākās parādības veselības jomā.

lort Detrick - pilsēta, kur atrodas ASV galvenais bioloģisko ieroču izpētes

centrs.

** Otrā Ķīnas-Japānas kara un Otrā pasaules kara laikā Japānas armija izveidoja bēdīgi slaveno slepeno 731. vienību, kuras oficiālais nosaukums bija Kvan-tungas armijas F.pidēmiju profilakses un ūdens attīrīšanas nodala un kuras mērķis bija pētīt un attīstīt bioloģiskos un ķīmiskos ieročus. Šī vienība bez žēlastības veica visšaušalīgākos eksperimentus cilvēces vēsturē ar vīriešiem, sievietēm, bērniem un zīdaiņiem. Tūkstošiem civilo iedzīvotāju un militārpersonu tika pakļauti nāvējošiem eksperimentiem. Šādas vienības pastāvēšanu Rietumvalstīm izdevās noslēpt vēl 40 gadus pēc kara. Pingfangā bāzētā 731. vienība, kuras komandieris bija Kioto impērisko universitāti beigušais talantīgais mikrobiologs ģenerālis Siro Išī, veica eksperimentus, kuros bojā gāja vairāk nekā 200 000 cilvēku - ķīniešu, korejiešu, krievu un amerikāņu karagūstekņi. Upuriem, vēl dzīviem esot, bez jebkādas anestēzijas tika veikta vivisekcija, viņi tīšām tika inficēti ar dažādām slimībām (ieskaitot sievietes stāvoklī, kuras grūtas bija padarījuši ārsti). Iemesls bija pētījumi par to iedarbību uz cilvēku orgāniem; locekļus amputēja, lai pētītu asins zudumu un nekroz.es ietekmi, gangrēnu (daži locekļi tika vēlāk piešūti pie citām ķermeņa daļām), cilvēkiem izgrieza daļu kuņģa, aknu, smadzeņu un plaušu. Dzīvu mērķu tuvumā dažādos attālumos un leņķos spridzināja granātas, lai noskaidrotu, cik ilgi (ja vispār) izdzīvos ievainotie, savukārt citi tika piesieti pie stabiem, un uz viņiem izmēģināja bioloģiskās bumbas, ķīmiskos ieročus un citas sprāgstvielas. Vakcīnu veidā (reizēm izvarojot) gūstā turētie vīrieši un sievietes tika inficēti ar venēriskajām slimībām, lai noskaidrotu bioloģisko ieroču iedarbību. Gūstekņu vidū izplatīja blusas, lai tās inficētos ar slimībām, ko vēlāk varēja izplatīt iedzīvotāju vidū. Pašas blusas tika inficētas ar holēru, Sibīrijas mēri un buboņu mēri (un citiem mēra paveidiem), lai vēlāk kopā ar apģērbu un pārtiktu tiktu izplatītas tālāk. Tiek lēsts, ka bojā gāja vairāk nekā 400 000 Ķīnas civiliedzīvotāju. Tā tika radīta “blusu bumba”, kas inficēja milzīgus ģeogrāfiskus apvidus un piesārņoja zemi un ūdeni. Tāpat cilvēkus, piemēram, pakāra aiz kājām, lai noskaidrotu, cik ilgā laikā viņi nomirs no nosmakšanas, un ievadīja gaisu asinīs, lai redzētu, pēc cik ilga laika sāksies plaušu embolija.

Mikoplazmas un prioni

20. GADSIMTA 40. gadu sākumā nacistu medicīnas zinātniekiem bija izdevies izolēt baktēriju toksīnu no mikroorganismiem Brucella (kas ierosina brucelozi jeb hronisku infekcijas slimību, kura lielākoties skar zīdītājus, jo īpaši govis) un izdalīt to kristāliskā jeb vielas formā.

Brucella ir sena baktērija, un izraudzīta tika tāpēc, ka tā bija nemanāma, grūti atklājama un atrodama gandrīz katrā orgānā vai cilvēka organisma sistēmā. Ar kristāliskās vielas starpniecību akrivēta, bruceloze stimulē dažādas slimības ar neskaitāmiem simptomiem, kuru vidū ir deģeneratīvs nogurums, spēcīgs drudzis, drebuļi, sāpes, atūdeņojoša svīšana, galvassāpes, muguras sāpes, vājums un depresija. Iespējami dzīvībai svarīgu orgānu bojājumi, kas izraisa tādas saslimšanas kā multiplā skleroze, artrīts un sirds slimības.

Medicīnas pētnieki, programmas “Papīra saspraude” ietvaros ierodoties Amerikā, līdzi paņēma arī šo toksīnu, kas pazīstams kā miko-plazma - atšķirīgas baktērijas, kurām trūkst šūnu sieniņu. 1946. gada

janvāra ASV valdības ziņojumā bija iekļauta nodaļa ar nosaukumu “Pirmreizēja kristāliskā bakteriālā toksīna pavairošana un izolācija” Production and Isolation, for the Pirst Time, of a Crystaline Bacterial Toxin). Nacistu vīruss bija pārvērsts kristāliskā formā, radot mākslīgu, bīstamu slimību izraisošu vielu, kas iegūta no baktērijām.

Šīm subvīrusu baktēriju daļiņām ir dažādi nosaukumi. Nobela prēmijas laureāts doktors Stenlijs Prusiners (Stanley В. Prusiner) tās nosaucis par “prioniem” (prions); Komplekso infekcijas slimību centra pētnieks doktors Džons Mārtiņš John Martin) daļiņas dēvē par “slepenajiem vīrusiem” (stealth virsues); apzīmējumu “amiloīdi” (amyloids) tām piešķīris nelaiķis doktors Karltons (iadžduseks ((arleton Gajdusek), kurš 1976. gadā saņēma Nobela prēmiju medicīnā par savu darbu noslēpumainu epidēmiju pētīšanā Nacionālajā veselības institūtā (National Institutes oļ Health/NIH); bet Donalds Skots (Donald Scott) un Gārts Nikolsons (Garth Nicolson) tās nodēvējuši par “brucelozes mikoplazmu” (Mycoplasma/Brucellosis).

Stenlija Prusincra zinātniskajā darbā apgalvots, ka prioni ir vēl neredzēti infekciozi patogēni, kas ar pilnīgi jaunu mehānismu palīdzību, izmainot organisma proteīnus, izraisa nāvējošas neirodeģeneratīvas slimības. “Prionu izraisītās slimības var izpausties kā ģenētiski, infekciozi vai sporādiski traucējumi, visos gadījumos izmainoties prionu proteīnam (PrP),” Prusiners rakstīja.

“Papīra saspraudes” zinātnieki, kas radīja šos infekciozos organismus, strādāja galvenokārt laboratorijās, kas atradās Merilendas štata pilsētā Fortdetrikā, Ņujorkas štata pilsētā Koldspringharborā un Merilendas štata pilsētā Edzvudarsenālā. “Tieši šeit un simtiem citu laboratoriju visā Amerikā tūlīt pēc Otrā pasaules kara mūsu kādreizējā ienaidnieka zinātnieki tika atvesti operācijas “Papīra saspraude” ietvaros, lai turpinātu savus pētījumus un izstrādātu dažus no briesmīgākajiem masu iznīcināšanas ieročiem, kādi vien cilvēcei ir zināmi,” molekulārbiologi (kārts un Nensija Nancy) Nikolsoni piezīmēja savā 2005. gadā iznākušajā grāmatā “Projekts Dicnziede” (Project Day Lily).

Laulātie molekulārbiologi apgalvoja, ka pastāv divsimt mikoplaz-mas sugu. Vairums ir nekaitīgas un nenodara nekādu ļaunumu. Tikai četras vai piecas ir patogēnas. “Mycoplasma fermentans (incognitas celms), iespējams, radies no Brucella baktēriju kodola. Šis slimības izraisītājs nav nedz. baktērija, nedz vīruss; tas ir Brucella baktērijas mutējusi forma, kas apvienota ar visna vīrusu, no kura iegūta mikoplazma,” viņi rakstīja. “Mazā mikoplazma pazaudēja arī daļu no savas ģenētiskās informācijas, piemēram, gēnus, kas iekodē biezu šūnu sienu, un citus gēnus, kas vielmaiņu kanālos iekodē noteiktus enzīmus. Tāpēc tā ir mazāka nekā vairums parasto baktēriju un bez nosakāmām šūnu sieniņām, kas atrodamas lielākajā daļā baktēriju, tās morfoloģija var būt visdažādākā. Lai izdzīvotu, tai ir jāpaslēpjas dzīvnieka vai cilvēka šūnās, un, lai gan sākotnēji tā tika uzskatīta par visai trauslu, mazā mikoplazma izrādījās izturīgāka, nekā cilvēki spēja iedomāties.”

Lai gan saskaņā ar bakterioloģiskajiem standartiem tā ir primitīva, mikoplazma faktiski evolucionēja no baktērijām, kurām bija šūnu sieniņas, taču zaudēja savu spēju veidot šūnu sieniņu, iespējams, tāpēc, ka, slēpjoties saimnieka šūnās un audos, sieniņa virs nebija vajadzīga. “Taču ģenētiskās informācijas daļas zaudējumu mikoplazma kompensēja, attīstot citas ģenētiskas spējas, kas ļāva tai, gluži kā vīrusiem, iekļūt šūnās un kolonizēt tās... Tomēr mikoplazma nebija vīruss, jo saglabāja baktēriju ģenētiskās un bioķīmiskās atliekas, lāpāt kā vīruss, tā bojāja šūnas, iejaucoties šūnu bioķīmiskajos ciklos, un iekodēja dažas riebīgas molekulas, kas izraisīja iekaroto šūnu lēnu pašiznīcināšanos un bojāeju,” Nikolsoni stāstīja, piebilstot, ka šūnu iekšienē galvenie mērķi bija mitohondriji - šūnu “ģeneratori”, kas ražo enerģiju un DNS.

Nikolsoni skaidroja, ka laikposmā no 1942. gada līdz pat mūsdienām veiktos bioloģisko ieroču pētījumos radītas vēl nāvējošākas un lipīgākas mikoplazmas formas. Turpinot nacistu zinātnieku iesākto darbu, pētnieki Savienotajās Valstīs no mikoplazmas izveidoja ieroci, samazinot patogēnu līdz sintezētai kristāliskai formai. Vēlāk viņi to izmēģināja Ziemeļamerikas sabiedrībā, kurai par to nebija ne jausmas.

Nikolsoni apgalvo, ka ASV armijas aizraušanās ar šāda veida bioloģisko ieroču radīšanu skaidrojama ar faktu, ka “radījums slēpsies šūnu iekšienē un izraisīs neiedomājamu haosu”. “Tas iznīcinās mito-hondriju, galu galā nosūtot šūnas nebeidzamā nāves ceļā, kā rezultātā sajūk gēnu ekspresija un tiek bojātas apkārtējās šūnas. Sis parazīts pēc tam izbēg no savas mirstošās saimniekšūnas un dodas cituviet, lai galu galā kolonizētu visus orgānus. Tā kā, šai mazajai mikoplazmai atstājot savu slēptuvi šūnā, tiek sabojāta šūnas membrāna, upuri cieš arī no virknes autoimūno simptomu, kas līdzīgi dažādām deģeneratīvām saslimšanām. Tie var pat atdarināt dažas neirodeģeneratīvās slimības. Vareni, jo var izraisīt tādas slimības kā mulriplā skleroze un reimatoīdais artrīts, bet neviens nemūžam neuzminēs, ka šīs slimības ir izraisījusi infekcija. Vairums ārstu tā arī nesapratīs... Kas par brīnišķīgu ieroci!”

Vairāki zinātnieki, viņu vidū arī Nikolsoni, doktors Leonards Horo-vics (Leonard (!. Horowitz), doktors Džozefs Puleo (Joseph .S'. Pule о) un grāmatas “Bruceloz.es trīsstūris” autori Donalds un Viljams Skoti, ir sasaistījuši šo mikoplazmas patogēnu ar aizvien biežāk sastopamo neirosistēmisko slimību, piemēram, Alcheimera, bipolāro traucējumu, Krona slimības, hroniska noguruma sindroma, Kreicfelda-Jakoba slimības, diabēta, distonijas, fibromialģijas, 1 lantingtona slimības, vilkēdes, Laima slimības (boreliozes), multiplās sklerozes, mialģiskā encefalomielīta, Parkinsona slimības un pat šizofrēnijas cēloni. Daži mikoplazmas celmi šobrīd tiek vainoti vēža un AIDS izraisīšanā. Farmācijas uzņēmuma Merck Sharp & Dohme bijušais galvenais viru-sologs nelaiķis doktors Moriss Hilemans (Maurice Hilleman) uzskatīja, ka šo slimību izraisītāju nēsātāji ir pilnīgi visi Ziemeļamerikas iedzīvotāji un, iespējams, vairums cilvēku visā pasaulē.

Mikoplazmas pētnieki apgalvo, ka daudzi cilvēki, kas mūsdienās cieš no dažādām neiroloģiskām saslimšanām, patiesībā slimo ar bru-celozi. Taču, tā kā slimības toksīna patogēns no sākotnējās baktērijas izolēts kristāliskā formā, nav nekādu asins vai audu analīžu, kas šo faktu varētu apstiprināt.

Mikoplazma kā ierocis rada amonjaku, kas nogulsnējas inficētās šūnas kodolā. “Šie nejaukie “nezvēri” saplūst ar ģenētisko mehānismu un darbojas šūnas iekšienē, nevis starpšūnu līmenī. Inficētajā organismā darbojas citi infekcijas faktori. Šie faktori parasti ir dabiski atrodamo baktēriju un vīrusu mozaīka, un iedarbība uz inficēto indivīdu ir atkarīga no viņa ģenētiskās predispozīcijas jeb slieksities un imunoloģis-kās uzbūves,” skaidroja Cīārts Nikolsons. “Infekcija atšķirīgi iedarbojas uz katru cilvēku, bet visiem inficētajiem cilvēkiem parādās vesela plejāde simptomu.”

“Mūsu pētījumā aprakstītas 120 pazīmes un simptomi,” piebilda Nensija Nikolsone. “Mūsu pētīto patogēno mikoplazmu gadījumā mēs atklājām H1V-1 apvalka gēnu, kas saistīts ar mikoplazmu. Allaž esmu prātojusi, cik no visiem tiem cilvēkiem, kuri diagnosticēti kā H1V vīrusa nēsātāji, patiesībā ir himera - mikoplazmas baktērijas un 1IIV mozaīka?” Atklāts, ka pastāv desmit HIV vīrusa celmi. H1V-1 izraisa AIDS, sagraujot imūnsistēmu, savukārt HIV-2 neizraisa AIDS. Pārējie astoņi HIV celmi iekļauti bioloģisko ieroču arsenālā. Patogēnā mikoplazma var izraisīt ar HIV nesaistītu AIDS, kas atdarina AIDS simptomus. “Neviens par to nestāstīs!” apgalvoja Nensija Nikolsone. “Mikoplazma ir gēnu inženierijas radīta no citu patogēnu, piemēram, Brucella baktērijas, ģenētiskā materiāla. Mikoplazmas bieži darbojas kopā ar Laima slimību izraisošajiem mikroorganismiem. Visas šīs jaunās slimības ir saistītas ar Aukstā kara laikā veiktajiem bioloģiskā kara eksperimentiem, kas sagāja grīstē. Atcerieties - ASV 30 gadu laikā veica aptuveni 208 brīvdabas izmēģinājumus ar Savienoto Valstu iedzīvotājiem, viņiem pašiem par to nezinot un bez viņu piekrišanas.”

Pilnīgi iespējams, ka kristāliskais slimības toksīns, kas iegūts no patogēniem, ir viena no mikoplazmas sugām - tehnoloģiju augstākais sasniegums, ko panāca ASV armijas bioķīmiķi sadarbībā ar nacistu zinātniekiem no programmas “Papīra saspraude”. 194<S. gadā Kara pētījumu dienesta (War Research Service) direktors Džordžs Mērks (George W. Merck) ziņoja kara ministram Robertam Patersonam (Robert P. Patterson) par iespēju izmantot kristāliskos toksīnus. Jāatzīmē, ka Kara pētījumu dienests uzsāka Amerikas bioloģisko ieroču programmu un Mērks vēlāk kļuva par farmācijas uzņēmuma Merck & Company prezidentu. Lai gan 1957. gadā Mērks nomira, viņš iepriekš iegūtās zināšanas par slimības izraisītāju toksīnu varēja nodot saviem kolēģiem uzņēmumā Merck Parmaceutical. To, ka Mērks bija iesaistīts šajā pētījumā, pierāda raksts žurnālā New England Journal of Medicine, kurā minēts, ka geju un narkomānu kopienās plaši izmantotās

В hepatīta vakcīnas pētījumu finansēja “Merck, Sbarļ) & Dohme zinātniskās laboratorijas Vīrusu un šūnu bioloģijas nodaļas .Vaiomingas štata pilsētā Vestpoinrā piešķirta dotācija”.

Pēc plaša pētījuma zinātnieki Donalds un Viljams Skoti (Donald W., William L.C. Scott) secināja, ka cilvēki, kuri sirgst ar hronisku noguruma sindromu un fibromialģiju*, patiesībā ir kļuvuši par upuriem “cilvēku izmainītām versijām, kuru pirmsākumi meklējami “trīsstūrī” -reģionā starp Vašingtonas apgabala pilsētu Fortdetriku, Ņujorkas pilsētas īstsaidas rajonu, Longailendas federālo Dzīvnieku slimību centru un Koldspringsas ostas laboratorijas apkārtni”. Šīs vietas bieži ir pieminētas literatūrā par bioloģisko karu. Īpaši Fortdetrika un Koldspringhār-bora bija programmas “Papīra saspraude” nacistu pētījumu centri.

Saskaņā ar Skotu pētījuma ziņojumu minētais patogēns tika izmēģināts 1984. gada vasarā Taboe Trukee vidusskolā Kalifornijā, šim nolūkam izmantojot gaisa ventilācijas sistēmu. Atsevišķas telpas tika aprīkotas ar autonomu slēgta cikla gaisa cirkulācijas sistēmu, un skolotāju istabai bija jākļūst par infekcijas mērķi. Dažu mēnešu laikā smagi saslima septiņi no astoņiem skolotājiem, kas uzturējās šajā telpā.

Taboe Trukee vidusskola bija tikai viena no vairākām vietām, kur tika izmēģināti īpaši izstrādātie patogēni. Daži patogēni tika izplatīti ar izsmidzinātāju palīdzību, bet citi - ar inficētu odu starpniecību. Brāļi Skoti ziņoja, ka 20. gadsimta 80. gados Valdības parazītu laboratorijā (Dominion Parasite Laboratory) Ontārio provinces pilsētā Belvilā rika pavairoti simt miljoni odu mēnesī. Turienes odus pēc inficēšanas ar bru-celozi pārbaudīja gan Kanādas, gan ASV militāristi. Daži novērotāji uzskata, ka cilvēka encefalīta epidēmijas uzliesmojumu 1999. gadā Ņujorkā, kura cēlonis bija par Rietumu Nīlu (West Nile) dēvēts vīruss, izraisīja šie inficētie odi.

Brāļi Skoti arī apgalvo, ka neziņā atstātos upurus pārbaudīja gan armija, gan CIP un kontrolēja Nacionālie veselības institūti un Slimību kontroles centri. Pabeiguši pēc viņu pašu domām veiksmīgos izmēģinājumus, militārie līderi bruceloz.es bioloģiskos aģentus nodeva Sadamam Huseinam (Saddam Hussein), kurš 80. gadu vidū ar CIP atbalstu bija iesaistījies ilgstošā karā ar Irānu. Ar viceprezidenta Džordža Buša atļauju 1985. gadā Sadams saņēma “biedējošu bioloģisko patogēnu klāstu... būtiskus izejmateriālus paralizējošam ierocim”. To vidū bija gan Brucella

* Sāpju sindroms - sāpes muskuļos un saistaudos, paaugstināta un sāpīga reakcija uz spiedienu.

abortus 3. un 9. biotipa, gan Brucella melitensis 1. un 3. biotipa sūtījumi. Šos toksīnus Sadamam turpināja pārdot līdz pat 1986. gada 2. maijam ar apzīmējumu “sūtījumi numur 2 I un 22 no ATCC* Rokvilā, Merilendā”.

2005. gadā rakstā ar nosaukumu “Molekulārais terorisms” (Molecular Terrorism) Garijs Tunskis (Cary Tunsky) atzinīgi novērtēja gan Skotu, gan Nikolsonu ieguldījumu aizvien plašākajā sabiedrības informētībā par mikoplazmas infekciju noslēpumaino un deģenerējošo iedarbību.

“Ja jūtaties slims un noguris, ber jūsu ārsts nespēj noteikt precīzu diagnozi tāpēc, ka laboratorijas analīzes, asins ķīmiskais sastāvs un audu kultūras neuzrāda nevienu slimības patogēnu, pastāv iespēja, ka esat inficēts ar mikoplazmu,” apgalvoja Tunskis.

“Tā kā mikoplazmu nevar veiksmīgi ārstēt ar tradicionālo antibiotiku kursu, jo tā atrodas šūnu iekšienē, lēni vairojas un ir rezistenta pret lielāko da|u antibiotiku, retie mikoplazmas speciālisti, kas specializējas šajā jomā, iesaka nepārtrauktu ārstēšanas kursu sešu mēnešu līdz gada garumā ar tādām zālēm kā eiprofloksacīns un doksiciklīns,” viņš piebilda. “Tomēr, ja pacients nevēlas iznīcināt savu organismu un imūnsistēmu, lietojot ciprofloksacīnu un doksiciklīnu, kas pilnībā izrevidē katru šūnu no galvas līdz. papēžiem, izmantojot daudzšķautņainu, netoksisku, holistisku dziedniecības metodi, mikoplazmas infekcija noteikti jāuzveic dabiskā veidā. Tieši tāpēc tik svarīgi ārstēšanā ir vitamīni un pārtikas piedevas.”

Tunskis apgalvoja, ka iemesls, kāpēc tik daudzi amerikāņi ir iestrēguši veselības aprūpes karuselī un tiek sūtīti no viena ārsta pie nākamā, nesaņemot atbilstošu diagnozi, ir tas, ka tradicionālās medicīnas ārsti nav apmācīti atrast grūti konstatējamos patogēnus. “Tā kā miko-plazma slēpjas starpšūnu telpā un iekaro vairākus orgānus un sistēmas, tā izpaužas visdažādākajos simptomos visā ķermenī, tāpēc parastam ārstam ar “burvju lodes” mentalitāti*'* ir praktiski neiespējami noteikt precīzu diagnozi,” viņš skaidroja. Šāda nespēja noteikt ātru un vienkāršu diagnozi ir iemesls, kāpēc kaite, no kuras ASV karavīri cieta 1990.-91. gada Persijas līča karā, ir tik noslēpumaina.

* American Type Culture Collection - Amerikas tipisko kultūru krātuve, globāla bezpeļņas bioresursu organizācija.

** Ideja, ka ir iespējams atrast “burvju lodi” - vienas zāles, kas izārstēs slimību. Koncepcija radās pirms 40 gadiem, uzsākot karu pret vēzi - šādu burvju zāļu meklējumus.

Līča kara sindroms

PĒC tam, kad Sadams bija iegādājies brucelozes baktēriju krājumus, atklājās, ka šī lipīgā, mākslīgi radītā baktērija ir mutējusi un spēj izplatīties gaisā. Bet bija jau par vēlu. Brāļi Skoti apgalvo, ka Sadams savus toksīnus lika lietā pret amerikāņu karavīriem Persijas līča karā. Šis mikoplazmas uzbrukums, ko saasināja nepārbaudītu vakcīnu rezultātā traucētas imūnsistēmas, prettanku lādiņos izmantotā vājinātā urāna un naftas urbumu ugunsgrēku toksiskais kokteilis, izraisīja slimību, kas pazīstama kā Līča kara sindroms. “Zinātniekiem atlika vien mēmi noskatīties, kad 100 000 veterānu atgriezās no Persijas līča kara ar visiem brucelozcs simptomiem... Bet Pentagons tik vien spēja kā izmantot praksē pārbaudīto mītu, ka veterāni nemaz nav slimi. Viņi tikai iedomājas, ka ir slimi,” skaidroja Skoti.

Karavīriem sākumā iestāstīja, ka tādas infekcijas nemaz nav un ka problēma ir viņu pašu galvās. Taču, gadiem ritot, varas iestādes bija spiestas atzīt, ka kaut kas tomēr izraisījis smago slimību, no kuras cieta daudzi Persijas līča kara veterāni. Interesanti, ka franču karavīri, kas piedalījās Persijas līča karā, nesaņēma to pašu vakcīnu kokteili, ko saņēma briti un amerikāņi, un viņi necieta no Līča kara sindroma. Acīmredzot viņu nesabojātā imūnsistēma spēja izturēt mikoplazmas uzbrukumu.

1993. gada štāba ziņojumā senatoram Donaldam llīglam Jaunākajam (Donald W. Riegle Jr.) ar nosaukumu “Līča kara sindroms: Dažādas izcelsmes ar jauktiem ķīmiskajiem/biotoksīnu ieročiem saistītu slimību lieta” (Gulf War Syndrome: The Case for Multiple (/right Mixed Chemical/Biotox in Warfare Related Disorders) salīdzināta Līča kara sindroma sastopamība to karavīru vidū, kuri bija tieši pakļauti bioloģiskajiem uzbrukumiem, un daudz mazākā izplatība to vidū, kuriem bijusi vien netieša saskare, sabiedrotajiem apšaudot Irākas ķīmisko, bioloģisko un kodolieroču objektus. Tā kā ASV^7 bruņotie spēki negrasījās atklāt vienu no saviem slepenākajiem bioķīmiskajiem ieročiem vai uzņemties atbildību, atzīstot, ka to pārdevuši Sadamam I luseinam, ziņojumā bija secināts, ka “karavīru saslimšanā vainojamas vakcīnas”. Taču ziņojumā bija doti mājieni par iespējamiem citiem cēloņiem: “Lai gan tikuši apspriesti citi iespējamie Līča kara sindroma cēloņi, piemēram, pctroķīmiskā saindēšanās, saskare ar vājināto urānu un reģionā izplatītās slimības, neviens cits skaidrojums nav tik pārliecinošs.”

Lai gan Rīgla ziņojums tika pabeigts 1993. gada septembrī, to ne-publiskoja līdz pat 1997. gada aprīlim, kad Amerikas Līča kara veterānu apvienība (American Gulf War Veterans Association) beidzot varēja iepazīties ar šī ziņojuma kopiju. Dienējošie kareivji saņēma nepārbaudītas vakcīnas, turklāt daudzi veterāni nesaņēma pienācīgu medicīnisko aprūpi trūkstošo medicīnisko dokumentu dēļ. Saskaņā ar 1994. gada

S. decembrī publicēto Senāta Veterānu lietu komitejas ziņojumu Nr. 103-97 no 150 pārbaudītajiem Līča kara veterāniem 51 procentam medicīniskie dokumenti bija pazuduši vai neprecīzi. Ja tik daudzi medicīniskie dokumenti ir pazuduši, tas nav izskaidrojams ar vienkāršu nolaidību - iemesls nepārprotami ir daudz nopietnāks.

2009. gadā Līča kara infekcija, šķiet, uzbruka atkārtoti, pateicoties cilvēku radītajai mikoplazmai. Augusta vidū, pēc atgriešanās no Kan-dahāras pilsētas Afganistānā trīs kanādiešu karavīri tika ievietoti karantīnā Kanādas pilsētā Kvebekā. Karavīri bija inficējušies ar “super-bakfēriju”, kura bija rezistenta jeb noturīga pret zālēm un kuras oficiālais nosaukums bija Acinetobacter baumannii, bet amerikāņu kareivji to dēvēja par “irākiešu baktēriju”. Bailēs no iespējamās inficēšanās ar šo baktēriju tika izolēti arī divi civilie pacienti, kuriem bijusi saskare ar karavīriem. “Šis nav mūsu pirmais gadījums. Jau kopš 2007. gada mums ir bijuši pacienti - karavīri, kas atgriezušies no Afganistānas,” sacīja slimnīcas sabiedrisko attiecību pārstāvis. 2007. gada ziņojumā organizācija Wound Gare Canada (Kanādas Ievainojumu aprūpes centrs) rakstīja, ka šā celma izplatība ASV kara hospitāļos ir pieaugusi. Amerikas Slimību kontroles un profilakses centrs (Centers for Disease Control and Prevention) publicēja ziņojumu, kurā bija teikts, ka jau 2002. gadā tika novērots Acinetobacter baumannii baktērijas izplatības pieaugums kara hospitāļos, kur ārstējās Irākā, Kuveitā un Afganistānā dienējušie ASV karavīri.

Pēc Persijas līča kara un faktu sagrozīšanas no valdības puses miko-plazma izplatījās mierīgo iedzīvotāju vidū, un daudziem cilvēkiem bija novērojamas deģeneratīvas pazīmes un nogurums. Tiklīdz kļuva zināms, ka infekcija ir izplatījusies civiliedzīvotāju vidū, Nacionālā veselības institūta un Slimību kontroles un profilakses centra, kā arī Aizsardzības departamenta un Veselības un cilvēkresursu departamenta augstākās amatpersonas paziņoja, ka slimība ir saistīta ar Epšteina-Barra (Epstein-Barr) vīrusu. Viņi to nodēvēja par “hronisku mononukleozi”, un tādējādi to iepazina kā hronisku noguruma sindromu chronic fatigue syndrome/CES). Līdzīgi veterāniem pirms viņiem, šīs kaites upuriem sākotnēji tika teikts, ka tie ir tīri psiholoģiski traucējumi.

Tomēr 2010. gadā Slimību kontroles un profilakses centrs atzina hronisku noguruma sindromu par lēnu, degradējošu un sarežģītu saslimšanu, kurai raksturīgs ārkārtīgs nogurums, kas guļot neizzūd un kas pastiprinās fiziskas vai psihiskas darbības rezultātā. Saskaņā ar Slimību kontroles un profilakses centra aplēsēm no šā sindroma Savienotajās Valstīs cieš vairāk nekā miljons cilvēku un ir “desmitiem miljonu cilvēku ar līdzīgām noguruma saslimšanām, kas īsti neatbilst zinātnieku noteiktajiem hroniska noguruma sindroma stingrajiem kritērijiem”.

Viens no upuriem, doktors Mārtiņš Lerners (Martin Lerner) no Viljama Bomona slimnīcas, saviem kolēģiem Amerikas mikrobioloģijas sabiedrībā (American Society of Microbiology) stāstīja, ka noslēpumainās slimības rezultātā bojāta viņa sirds, un arī par savām aizdomām, ka hroniskā noguruma sindromu izraisījusi vīrusa infekcija. Lerners, kurš Mičiganas štata pilsētā Beverlihilzā atvēra Hroniskā noguruma sindroma ārstniecības centru (Treatment Center for Chronic Fatigue Syndrome), izstrādāja Enerģijas rādītāju skalu (Energy Index Point Score) cerībā, ka tā kļūs par CFS infekcijas smaguma pakāpes novērtēšanas rīku. Lerners ir sasaistījis Epšteina-Barra vīrusu, 6. tipa cilvēku herpes vīrusu, citoinegalovīrusu (CMV) un līdzīgas infekcijas ar hronisku noguruma sindromu. Sīs ir rās pašas deģeneratīvās slimības, ko pētīja Donalds un Viljams Skoti, kuri secināja, ka minēto nei-rodeģeneratīvo un sisrēmisko slimību upuri “ir saslimuši ar pavisam īstu somatisku slimību, kuras cēlonis ir subvīrusu daļiņas, kas attīstījušās no brucelozes baktērijas toksīna”.

Ideja, ka cilvēku radīts bioloģisks ierocis varētu būt miljoniem amerikāņu saslimšanas cēlonis, jau ir pietiekami šausminoša. Vai iespējams, ka šie katastrofālie apstākļi ir radīti apzināti, atbilstoši globālistu plānam?

Depopulacijas pūliņi

ZinAtmi kl šobrīd uzskata, ka gandrīz ikviens Ziemeļamerikas - un, iespējams, visas pasaules - iedzīvotājs ir kristāliskā patogēna nēsātājs, lai gan nekādi simptomi nav redzami līdz pat dažu smagu slimību vēlīnākajām stadijām. Daži sazvērestību teoriju piekritēji jau 2009. gadā uzskatīja, ka cūku gripas vakcīnās ir kas tāds, kas ierosina patogēnu.

Cūku gripa, kuras oficiālais nosaukums bija H1N1 gripas vīrusa jauns celms, pirmo reizi tika atklāta 2009. gada pavasarī pēc rās uzliesmojuma Meksikā. Dīvainā kārtā, lai gan celms satur cūku, putnu un cilvēku gēnu kombināciju, tas neizplatās, ēdot cūkgaļu vai cūkgaļas izstrādājumus, tāpēc daudziem šaubīgajiem radās aizdomas, ka cūku gripa ir cilvēku radīta.

Daži teorētiķi tāpat uzskatīja, ka veselību iznīcinošā mikoplazmas toksīna izplatīšanās lieliski iederas bagātās elites plānos, kas jau kopš seniem laikiem ir atbalstījusi eigēniku un meklējusi veidus, kā samazināt “bezjēdzīgo ēdēju” barus. Daudzi citē slepenu pētījumu, kuru 1974. gadā Henrija Kisindžera vadībā veica ASV Nacionālā drošības padome un kura nosaukums bija “Valsts drošības pētījuma memorands (NSSM) 200: Pasaules iedzīvotāju skaita pieauguma ietekme uz ASV drošības un aizjūras interesēm” (National Security Study Memorandum (NSSM) 200: Implications of Wordwide Population Growth for U.S. Security and Overseas Interests). Šajā pētījumā, ko plašākā sabiedrībā iesaukuši par “Kisindžera ziņojumu”, teikts, ka iedzīvotāju skaita pieaugums tā dēvētajās mazāk attīstītajās valstīs (l.DC) rada nopietnus draudus ASV nacionālajai drošībai. 1975. gadā neievēlētais prezidents Džeralds Fords (Gerald R. Ford) atzina pētījumu par oficiālo politiku.

I9S I. gadā kādā intervijā saistībā ar pārapdzīvotību bijušais vēstnieks Dienvidvjetnamā un ASV Apvienotās štāba priekšnieku komitejas priekšsēdētājs Maksvels Teilors (Maxwell Taylor), aizstāvot iedzīvotāju skaita samazināšanu ar lokālas karadarbības, slimību un bada palīdzību, liksmi secināja: “Esmu jau norakstījis vairāk nekā miljardu ļautiņu. Tie ir cilvēki no tādām vietām kā Āfrika, Āzija un Fatīņamerika. Mēs nevaram viņus glābt. Pārapdzīvotības krīze un jautājums par pārtikas apgādi liecina, ka mums pat nevajadzētu censties. Veltīga laika šķiešana.”

It kā lasītu Teilora scenāriju, žurnāls People citēja Anglijas princi Filipu, kurš esot teicis: “Cilvēku skaita pieaugums, iespējams, ir visnopietnākais ilgtermiņa drauds izdzīvošanai. Mūs gaida milzu katastrofa, ja tā netiks novērsta - ne tikai dabas, bet visas cilvēces. Jo vairāk uz pasaules ir cilvēku, jo vairāk resursu viņi patērē, jo lielāku piesārņojumu viņi rada, jo vairāk cīnās. Mums nav izvēles. Ja to apzināti nekontrolēs, piespiedu kārtā to kontrolēs ar slimību izplatīšanos, badu un karu.” Daudzus gadus vēlāk Filips prātoja: “Gadījumā, ja es pāriemiesošos, es gribētu atgriezties kā nāvējošs vīruss, lai kaut kā palīdzētu risināt pārapdzīvotību.”

20. gadsimta 70. gadu sākumā Augstākās tiesas tiesneša palīdze Ruta Beidere Ginsburga (Ruth Bader Ginsburg), iespējams, atbalsoja Efeju līgas (Ivy League) intelektuāļu viedokli, publiski paužot savus uzskatus, ka lēmumu par abortiem lietā Roe vs. Wade ietekmēja Augstākās tiesas vairākuma vēlme samazināt “iedzīvotāju skaitu, jo mēs negribam, lai viņu būtu pārlieku daudz”. Viņa piebilda, ka sagaida, lai tiesībām uz abortu, ko paredz Ro lieta, “vēlāk sekotu abortiem piešķirts finansējums medicīnas sektorā”.

No kurienes Ginsburgai radusies ideja, ka Amerikas politikas veidotāju elite bija ieinteresēta samazināt nevēlamo iedzīvotāju skaitu? Daži pētnieki sprieda, ka Ginsburga kādā brīdī ir iepazinusies ar Džona Holdrena (John Holdren) vai līdzīgi domājošu cilvēku no iedzīvotāju skaita kontroles kustības kareivīgākā atzara darbiem. 1477. gadā Hol-drens bija jauns akadēmiķis, kurš palīdzēja dzimstības ierobežošanas aizstāvju guru Paulam Ērlibam (Paul Ehrlich) un viņa sievai Annai sarakstīt grāmatu “Ekozinātnc: Iedzīvotāji, resursi, vide” (Ecoscience: Population, Resources, Environment).

Holdrens savā darbā apgalvo: “Ja daži indivīdi veicina vispārējo sociālo degradāciju, radot pārmērīgi daudz bērnu, un ja vajadzība ir spiedīga, likums var piespiest viņus ievērot reproduktīvo atbildību - gluži tāpat kā viņus var saukt pie atbildības par viņu uzvedību resursu patēriņa ziņā...” Paužot vēlmi radīt “vispasaules režīmu”, kas kontrolētu visu cilvēku saimniecisko darbību un mijiedarbību ar vidi, autori ierosināja radīt “spēku, kas īstenotu panāktos ierobežojumus” iedzīvotāju skaita pieaugumā jebkādiem līdzekļiem, lai ko tas prasītu. Tas ietver piespiedu sterilizāciju, abortus vai pat masveida piespiedu sterilizāciju, pievienojot centrālā ūdensvada ūdenim sterilizējošas vielas.

Interneta emuāru autors un radioraidījumu vadītājs Viljams Nor-mens Grigs (William Norman Grigg) norādīja, ka vienlaikus ar Obamas valdības pūliņiem uzspiest centralizētu “vispārējo” medicīnisko aprūpi Džons Holdrens ieņem Baraka Obamas “zinātnes cara” vietu, konsultējot prezidentu par zinātnes lomu sabiedriskajā kārtībā. “Sajās attiecībās ir sava veida doktora Streindž.lova cienīgas zemūdens straumes, ņemot vērā Holdrena aizraušanos ar eigēniku un iedzīvotāju skaita “kontroles” totalitārajām metodēm,” viņš piezīmēja.

Ražīgais rakstnieks Edvards Grifins, kurš labāk pazīstams ar savu grāmatu par Federālo rezervju sistēmu “Radījums no Džekila salas”, arī publiski pauda bažas par Holdrena uzskatiem attiecībā uz karastāvokli un depopulāciju. Atgādinot, ka Holdrens aizstāvēja piespiedu abortus un sterilizējošu ķīmikāliju pievienošanu dzeramajam ūdenim, Grifins paziņoja, ka Holdrens apspriedis iespēju samazināt iedzīvotāju skaitu, izmantojot nemanāmus līdzekļus. “Viņu neuztrauca ar šiem līdzekļiem saistītie ētikas vai brīvības jautājumi, tikai to praktiskie apsvērumi. Un šobrīd mēs redzam, ka šis pats cilvēks, akadēmiķis, iedzīvotāju skaita samazināšanas speciālists, ir Savienoto Valstu prezidenta labā roka, aizstāv masveida vakcināciju pret cūku gripu, izmantojot vakcīnas, kuras puse mediķu uzskata par nedrošām... Atcerieties, ka visi, kas šobrīd visas pasaules valdībās atrodas pie varas, ir kolek-tīvisti ļpašpasludināti globālistiļ, un kolektīvisma galvenais likums ir nepieciešamības gadījumā, valsts vai sabiedrības augstāka labuma vārdā upurēt indivīdus un mazākumu. Pie varas esošie, protams, izlemj, kas ir šis augstākais labums un kuri ir jāupurē,” brīdināja Grifins.

Tā, protams, ir iedzīvotāju skaita kontroles pamatproblēma. Ideja ierobežot savairojušos Zemes iedzīvotāju skaitu, iespējams, ir vēlama, jo pieaugošais iedzīvotāju skaits un viņu atkritumi planētai ir pārāk liela slodze. Sarežģītākais jautājums: kurš tad izlems, kuri sabiedrības slāņi vairākuma labuma vārdā nedrīkst dzemdēt? Līdz šim bagātā elite - globālisti - ir bijusi tā, kas iedzīvotāju skaita pieauguma bremzēšanai radījusi un pielietojusi dažādus līdzekļus - cigēniku, zāles un dzimstības kontroles līdzekļus.

Bijusī sekretāra vietniece mājokļu jautājumos Katrīna Ostina Fitsa piekrita Grifinam, ka viens no globālistu mērķiem ir depopulācija. “Iespējams, ka tieši tāds pats bija cūku gripas epidēmijas mērķis, ko panāktu ar bioloģisko ieroču vai ap gripas sezonu saceltās kņadas palīdzību,” viņa brīdināja. “Man pastāvīgi atmiņā palikusi vēlme 1941. gadā ātrāk tikt projām no Buša administrācijas. Mums bija kaut kas jādara, lai ekonomisko virzību pavērstu pretējā virzienā un savāktu reālos aktīvus pensiju plānu un sociālā drošības spilvena nodrošināšanai. Citādi amerikāņi attaptos ārkārtīgi bīstamā situācijā. Jutu, ka mana ģimene un draugi ir briesmās. Manas bažas viņiem bija svešas. Viņu ticība sistēmai bija bezgalīga. Tā kā mani pūliņi rast veidu, kā pārstrukturēt valdības investīcijas infrastruktūrā neguva politisku atbalstu, Vašingtona un Volstrīra turpināja pūst parādu burbuli un atbalstīt globalizāciju, kuras ietekme uz cilvēci ir šausminoša.

Smagi pārdzīvojot notiekošo, es aplēsu gaidāmo iznākumu. Mani vienkāršie aprēķini liecināja, ka ekonomikas ilgtspēju mēs panāksim, samazinot Zemes iedzīvotāju skaitu līdz aptuveni 500 miljoniem cilvēku salīdzinājumā ar tā brīža pasaules iedzīvotāju skaitu - 6 miljardiem |līdz 2009. gadam tas bija sasniedzis 7,7 miljardus]. Ks biju pieradusi raudzīties uz skaitļiem no augšas. Man šķita, ka mums ir radikāli jāmaina veids, kā mēs pārvaldām resursus, vai jāsamazina iedzīvotāju skaits. Tas bija matemātisks iznākums.”

Fitsa piezīmēja, ka daži valsts budžeta analītiķi bija nonākuši pie secinājuma, ka valsts vairs nevar atļauties tādus iepriekš radītos sociālās drošības spilvenus kā Sociālās apdrošināšanas un Medicare programmas. “Tas ir, ja vien netiek mainīti aktuāru pieņēmumi attiecībā uz budžetu, tāpat arī uz vidējo mūža ilgumu,” viņa sacīja. “Iinūn-sistēmas novājināšana un toksiskuma līmeņa pieaugums kopā ar sliktu pārtiku, ūdeni un pārmērīgu stresu palīdzēs panākt šo rezultātu. Sērga var tik ļoti pārbiedēt un palīdzēt kontrolēt cilvēkus, ka viņi bez. iebildumiem samierināsies ar savu pašreizējo labumu atņemšanu (un ietekmi uz vidējo mūža ilgumu). Pienācīgi saplānota sērga var būt ārkārtīgi noderīga. Lai kāda būtu patiesība par steigā, bez atbilstošas izmēģināšanas saražotajām vakcīnām un par to, kas īsti ir cūku gripa, tas ir veids, kā kontrolēt situāciju apstākļos, kas strauji kļūst nekontrolējami.”

Mākslīgi radītais AIDS

Līdz Alt bailēm par apzinātajiem pūliņiem piespiedu kārtā samazināt cilvēku skaitu pieaug bažas, ka dažas nāvējošas sērgas ir cilvēku radītas. Līdz pat šai dienai daudzi pilsoņi vēl aizvien ir pārliecināti, ka iegūto imūndeficīta sindromu (AIDS) radīja Savienoto Valstu bioinže-nicri pēc nacistu eigēnikas speciālistu iebraukšanas. Tas bija 1985. gads, kad AIDS tika publiski atzīsts par nāvējošu slimību ar strauju izplatību. Kad Slimību profilakses centrs AIDS nosauca par “īpatnēju bioloģisku dīvainību Ņujorkas pilsētas homoseksuāļu vidū”, visā pasaulē radās aizdomas, ka AIDS ir eksperiments ar bakteriālajiem ieročiem nolūkā iznīcināt nevēlamos. Saskaņā ar vienu teoriju tas ticis izstrādāts ASV laboratorijās laikposmā no 1969. līdz 1972. gadam, un pēc tam 1975. gadā Pasaules Veselības organizācijas darbinieki to izplatīja ar baku vakcīnas palīdzību, paši to nemaz nenojaušot. Daži uzskata, ka Savienotajās Valstīs AIDS parādījās 1978. gadā līdz ar В hepatīta vakcīnu, kurā bija ievadīts cilvēka imūndeficīta vīruss (IIIV).

“Neatmetiet sazvērestības teorijas attiecībā uz AIDS izcelsmi!” vēstīja kāds Kenijas laikraksta Daily Nation virsraksts. 2009. gada decembrī publicētajā rakstā minēts, ka trīsdesmit trīs miljoni cilvēku visā pasaulē un trīspadsmit miljoni Subsahāras Āfrikas iedzīvotāju ir miruši no AIDS. Rakstnieks Angeijo Kalambuka (Angeyo Kalambuka) apgalvoja: “Drīz pēc tam, kad ASV Valsts departaments bija publicējis Vispasaules ziņojumu 2000, iesakot līdz 2000. gadam samazināt pasaules iedzīvotāju skaitu par 2 miljardiem cilvēku, Tomass Fergusons Thomas Ferguson) no Iedzīvotāju lietu pārvaldes Starptautiskajā izpildu pārskatā (Executive International Review) skaidroja, ka “ātrākais veids, kā samazināt iedzīvotāju skaitu, ir bads kā Āfrikā vai tādas slimības kā Melnā nāve... iedzīvotāju skaita samazināšana šobrīd ir mūsu politikas galvenais mērķis”.”

Uzskatu, ka AIDS radīts Savienotajās Valstīs, apstiprina Pārstāvju palātas Asignējumu komitejas apakškomitejas 1969. gada sēdes pieraksti.

Savā liecībā apakškomitejas sēdē 1969. gadā Aizsardzības departamenta direktora vietnieks pētījumu un tehnoloģiju jautājumos doktors D.M. Makarturs (MacArthur) pavēstīja: “Nākamo piecu līdz desmit gadu laikā, iespējams, varēs radīt jaunu infckciozu mikroorganismu, kurš ar noteiktām būtiskām īpatnībām atšķirsies no jebkuriem zināmiem slimības izraisošiem organismiem. Vissvarīgākās no tām ir spēja nepakļauties imunoloģiskajiem un terapeitiskajiem procesiem, uz kuriem mēs paļaujamies, lai saglabātu savu nosacīto aizsardzību pret infekcijas slimību.” Citiem vārdiem sakot, viņš stāstīja par baktērijas tipu, kas neitralizētu normālu cilvēka imūnsistčmu. Makarturs paziņoja kongresmeņiem, ka Pentagons un Nacionālās zinātņu akadēmijas Nacionālo pētījumu centrs jau ir izstrādājis pagaidu plānus par šā organisma radīšanu un ka projekts izmaksāšot 10 miljonus dolāru. Interesants ir fakts, ka Makarturs atzina šādas programmas “ārkārtīgo pretrunīgumu” un daudzu viedokli, ka “šādu pētījumu nevajadzētu uzsākt, jo tas novestu pie vēl viena milzīga iedzīvotāju skaita masu iznīcināšanas līdzekļa”.

“Mikoplazmas vienmēr būs ASV bioloģisko ieroču programmas centrā,” paziņoja advokāts Boids Clreivzs Boyd Graves), ASV Jūras spēku akadēmijas absolvents un Kanādas pilsētā Ontārio esošā AIDS kopējā cēloņa medicīniskās izpētes fonda (AIDS Concerns for (лаптоп Cause Medical Research Foundation) direktors. Greivzs ir izveidojis hronoloģisku plūsmkarti, kurā sasaistīti vairāk nekā divdesmit

tūkstoši zinātnisko darbu un progresa ziņojumi piecpadsmit gadu garumā attiecībā uz slepenu vīrusu izstrādes programmu, kas, kā viņš apgalvoja, pierāda to, ka AIDS ir radījis cilvēks. “1971. gada plūsm-karte skaidri parāda... [un| sniedz neapgāžamus pierādījumus Savienoto Valstu nolūkam nogalināt savus un arī citus pilsoņus,” Greivs paziņoja.

Kādam intervētājam Greivs stāstīja: “Neviens no šīs ASV valdības nav lejupielādējis 1971. gada plūsmkarri... ASV likumdošanā ir pietiekams pamats un taustāmi apliecinājumi pieļāvumam un slēdzienam, ka Savienotās Valstis ir apzināti radījušas HIV/AIDS, lai izmantotu to kā iedzīvotāju kontroles ieroci, izvēršot klusu un nemanāmu krāsaino cilvēku holokaustu ar mērķi radīt Jauno pasaules kārtību.”

Maksvcla Teilora, Henrija Kisindžera un citu idejas par depopulā-ciju atbalsojas organizācijas Negative Population Growth, Inc. (NPG) reklāmā, kuru 1996. gadā pa visu atvērumu publicēja Starptautisko attiecību padomes oficiālajā izdevumā Foreign Affairs (Ārlietas):

“Mums ir vajadzīgs mazāks iedzīvotāju skaits, lai apturētu mūsu vides iznīcināšanu un radītu ekonomiku, kas būs ilgtspējīga |uzsvars oriģinālais) ļoti ilgu laiku. Mēs mēģinām novērst mūsu pastāvīgi saasinošās apkārtējas vides problēmas, nerisinot to pamatcēloni - pārapdzīvotību. Visi pūliņi glābt mūsu vidi beigu beigās būs veltīgi, ja vien mēs ne rikai neapturēsim ASV iedzīvotāju skaita pieaugumu, ber arī nepavērsīsim to pretējā virzienā tā, lai mūsu iedzīvotāju skaits galu galā tiktu nostabilizēts ilgtspējīga [uzsvars oriģinālais! līmenī, daudz mazākā skaitā nekā šobrīd.”

Saskaņā ar NPG reklāmu, globālistu iecerētais iedzīvotāju skaits ASV būtu “caurmērā no 125 līdz. 150 miljoniem jeb aptuveni 20. gadsimta 40. gadu līmenī”. Saskaņā ar 2009. gada vidū notikušās ASV tautas skaitīšanas datiem iedzīvotāju skaits bija sasniedzis 307 229 513. Tādējādi vairāk nekā pusei iedzīvotāju būtu jāpazūd no Zemes virsas, lai sasniegtu globālistu iztēloto līmeni.

Sis globālistu domāšanas veids nekur nav izzudis arī mūsdienās. 2009. gada 5. maijā daži no Amerikas ietekmīgākajiem miljardieriem satikās kādā Manhetenas savrupnamā nedēļu pirms slepenās Bilder-bergeru ikgadējās sanāksmes Grieķijā. Par “Labo klubu” dēvētās tikšanās dalībnieku vidū bija Bils Geitss Bill Gates), Deivids Rokfellers ļaunākais, Vorens Bafets (Warren Buffet), Džordžs Soross, Ņujorkas mērs Maikls Blumbergs (Michael Bloomberg), Teds Tērners (Ted Turner) un Opra Vinfrija (Oprah Winfrey). Saskaņā ar Sunday Times žurnālista Džona Hārlova (John Harlow) teikto grupa piekrita Geitsam, ka pārapdzīvotība rada nopietnākos draudus. “Kāds cits viesis piedāvāja nenolaisties līdz “primitīvai balsošanai”, bet visi bija vienisprātis, ka atbalstīs stratēģiju risināt iedzīvotāju skaita pieaugumu kā potenciālo katastrofālu ekoloģisku, sociālu un industriālu apdraudējumu,” rakstīja Hārlovs.

Lai īstenotu globālistu sapni par augstākais 150 miljoniem ASV iedzīvotāju, pašreizējais iedzīvotāju skaits būtu jāsamazina uz pusi. Ko darīt ar pārējiem vairāk nekā 150 miljoniem amerikāņu?

Acīmredzot tie, kuru rokās ir neizmērojama vara un bagātības, nolēma ķerties pie pārapdzīvotības jautājuma risināšanas. Un šie cilvēki bija saistīti ar tām pašām ģimenēm un korporācijām, kas finansēja komunismu Krievijā un pēc tam arī nacionālsociālismu pirmskara Vācijā.

“Mūsdienās vēsture acīm redzami atkārtojas AIDS, govju sūkjveida encefalopātijas, hroniskā noguruma sindroma un citu slimību veidolā,” sacīja doktors Lens Horovics (Leti Horowitz). “Patiesībā nav mainījies pat vēstījums. Miljoniem holokausta upuru teica, ka viņiem jāiet dušā “sabiedrības veselības” un “dezinfekcijas” vārdā. Ar tādu pašu ieganstu mums liek vakcinēties. Tikpat kā nekas nav mainījies, pat ne vēstījums.”

Apliecinājums, ka globālistu valdošajā hierarhijā viss būtībā palicis pa vecam, ir prezidenta Baraka Obamas valsts drošības padomnieka ģenerāja Džeimsa Džounsa (James L. Jones) uzruna 2009. gada 8. februārī, atklājot 45. Minhenes drošības politikas konferenci Vācijā, kurā viņš atzina, ka “ik dienu saņem pavēles no doktora Kisindžera, kuras viņam nodod ar ģenerāļa Brenta Skoukrofta (Brent Scowcroft) un Scndija Bergera (Sandy Berger) starpniecību”.

Donalds un Viljams Skoti uzskatīja, ka vareno plāns samazināt iedzīvotāju daudzumu izperināts vēl augstākā līmenī nekā 1 lenrijs Kisindžers: “Brueeloz.es trīsstūra Vašingtonas stūrim - armijai, Nacionālo veselības institūtu centram, Valsts kasei un Tieslietu departamentam - bija savi sakari, un rīkojumus viņi saņēma no Ņujorkas stūra, kurā dominēja Rokfelleru intereses. Un Rokfclleru intereses ar Starptautisko attiecību padomes CFR, Rokfelleru institūta/universitātes, Koldspring-hārboras laboratorijas, Rokfelleru fonda un Chase Manhattan bankas starpniecību veido milzīgu varas mašīnu un postošu ietekmes sfēru, kuras elementi ir cieši savijušies kopā, lai noturētu šo varu.”

Mirušie mikrobiologi

Iemesls, kāpēc aizvien lielāks skaits zinātņu doktoru nevēlas ciešāk pētīt mikoplazmas pandēmiju, ir tas, ka darbs mikrobioloģijas jomā, šķiet, ir kaitīgs veselībai. Līdz 2009. gada vidum visā pasaulē bija miruši vairāk nekā simt zinātnieku, no kuriem daudzi - aizdomīgos apstākļos. Lielākā daļa no viņiem bija mikrobiologi.

Pētnieks Marks Hārpers (Mark J. Harper) izveidoja sarakstu ar zinātniekiem, kuri kaut kādā veidā ir bijuši saistīti ar vīrusu vai vakcīnu izpēri. “Lai gan daži no šiem nāves gadījumiem var būt tīrā sakritība un nav redzama savstarpēja saistība, daudzas nāves ir ārkārtīgi aizdomīgas un nelīdzinās nejaušai vardarbībai. Daudzi no šiem gadījumiem ir visīstākās slepkavības,” skaidroja Hārpers.

Lai gan no šā saraksta ne visi ir miruši nedabiskā nāvē, milzīgais skaits un mērogs ir elpu aizraujoši. Ja tik daudzi ir miruši, vai tas varētu nozīmēt, ka kāds kaut kur vēlas tikt vaļā no tiem, kuri saskata viltus pandēmiju patieso dabu un varētu radīt efektīvus pretlīdzekļus?

Pilnīgs vārdu un miršanas datumu saraksts atrodams vairākās internēta vietnēs, tai skaitā Marka Halpera Mark Halper) vietnē: http:// www.puppstheories.com/forum/index.

Doktora Raifa atklājums

Nl MANAMA kontrole kļuvusi tik visaptveroša, ka ievērojams zinātnieks tiek profesionāli diskreditēts un iznīcināts, jo nācis klajā ar paziņojumu, ka atradis zāles pret bīstamām slimībām. Mūsdienās doktora Rojāla Reimonda Raifa Royal Raymond Rife) apslāpēšanas tehnoloģiju (suppressed technology) sāk atzīt visā pasaulē, neraugoties uz medicīnas iestāžu pretestību.

20. gadsimta 30. gados Raifs demonstrēja specifisko radioviļņu frekvenču spēju sabojāt vīrusu un baktēriju šūnas. Ikviens bioķīmisks elements, vienšūnu organismi tai skaitā, svārstās, radot unikālu vibrāciju. Tā kā mikrobi ir oglekli patērējošas dzīvības formas, tie ir jutīgi pret radiofrekvenču iedarbību. Ja frekvences amplitūdu jeb rezonansi palielina, šūna tiek sagrauta un iznīcināta. Palielinot frekvences intensitāti, Raifs pastiprināja vienšūnu baktēriju un vīrusu svārstības, līdz tie deformējās un strukturālas pārslodzes rezultātā saira. Šā efekta raupja analoģija ir stikla sabiršana, dziedātājam izdziedot augstu noti.

Raifa darbs ar patogēniem sākās pēc tam, kad viņš bija izgudrojis “Universālo prizmatisko mikroskopu”, kas organismu izpētē bija efektīvāks nekā elektronu mikroskopi, jo šīs ierīces nogalināja paraugus, bombardējot tos ar elektromagnētisko viļņu enerģiju. Pagarinātā mikroskopa caurulē ievietojot īpaši noslīpētas kvarca prizmas, Raifs ne tikai varēja aplūkot dzīvus eksemplārus, bet arī viņa redze tika pastiprināta līdz pat sešdesmit tūkstošiem reižu. Viņš kļuva par pirmo cilvēku, kurš ieraudzījis un nofotografējis dzīvus vīrusus, izpētījis, ka tie attīstās un maina formu gluži ka jebkurš cits organisms.

Doktors R.E. Zaidels (R.E. Seidel) 1944. gada ziņojumā no Smit-sona institūta (Smithsonian Institution) ar nosaukumu “jaunais mikroskops” (New Microscope!ziņojums Nr. .378 1) rakstīja: “Ar Universālo mikroskopu var novērot, kā slimības, piemēram, vēzi un citas slimības, izraisoši organismi iet bojā noteiktu nāvējošu frekvenču iedarbībā...” Tas bija spēcīgs atbalsts apgalvojumiem, ka Raifa frekvenču terapija patiesi iedarbojas, iznīcinot slimības.

Pēc gadu desmitiem ilgiem pētījumiem Raifs precīzi noteica neskaitāmu, tai skaitā vēža, šūnu frekvences, un, intensīvi raidot tās atpakaļ uz šūnām, viņš spēja sagraut sākotnējo slimību izraisījušo šūnu. Šī tehnoloģija nav kaitīga normālām, veselīgām šūnām un audiem. Nav dokumentēts neviens gadījums, kad cilvēkam būtu kaitējusi uz Raifa terapijas pamata veidota ierīce.

Tā vietā ir atskaites par daudziem panākumiem. Dienvidkaliforni-jas universitātes īpašā pētījumu komiteja apstiprināja, ka Raifa frekvences pavērš pretējā virzienā daudzu kaišu, tai skaitā vēža, attīstību. Līdz 1934. gadam Raifs bija izolējis vīrusu, kas aktivizēja vēža šūnas, un apturējis to, bombardējot ar radiofrekvencēm. Viņam veiksmīgi izdevās nogalināt gan karcinomas, gan sarkomas vēzi vairāk nekā četrsimt izmēģinājumos ar dzīvniekiem un, izmantojot frekvences, izdziedināt sešpadsmit vēža pacientus, kurus tradicionālā medicīna bija norakstījusi kā neārstējamus.

Drīz vien medicīnas nozare aptvēra, ka Raifa ierīce ne tikai sagrautu farmācijas industriju, bet kaitētu visai ārstu praksei. Šis pretlīdzeklis nozīmētu retākus ārstu apmeklējumus. Doktors Tomass Riverss (Thomas Rivers) no Rokfellcra institūta (Rockfeller Institute), kurš par nebija redzējis Raifa aprīkojumu darbībā, nekavējoties metās to apstrīdēt. Riverss apgalvoja, ka evolucionējošas vīrusa formas nemaz nepastāv. Izraisījās strīds starp tiem cilvēkiem, kuri zem Raita mikroskopiem bija redzējuši vīrusus iegūstam dažādas formas, un tiem, kuri nebija redzējuši.

“Tā kā viņa mikroskopā tie nebija saskatāmi, Riverss apgalvoja, ka ”nav loģiska pamatojuma ticēt šai teorijai [evolucionējošām vīrusa formāmI”,” skaidroja valsts radio komentētājs Džefs Renss (Jeff Reuse). “Šos pašus argumentus mūsdienās izmanto, novērtējot daudzus citus “alternatīvos” ārstēšanas veidus; ja nav precedenta, tātad tas nevar būt derīgs. Nekas nespēj pārliecināt iesūnojušu prātu. Vairums nekad nebija ielūkojušies Sandjego [Raifa] mikroskopos... gaisa satiksme 30. gados bija neērta, primitīva un riskanta. Tāpēc debates par vīrusu dzīvības cikliem tika atrisinātas par labu tiem, kas nekad tos nebija redzējuši. Pat modernie elektronu mikroskopi rāda iesaldētus attēlus, nevis īstu vīrusu dzīves ciklu.”

Pārslodzes un līdzekļu trūkuma apstākļos strādājošais Raifs un viņa kolēģi bija viegls uzbrukumu mērķis. Veselības aizsardzības iestādes izvirzīja viltus pretenzijas pret viņu, izmainīja Raifa izmēģinājumu kārtību, lai viņa demonstrācijas ciestu neveiksmi, un izvirzīja neiespējamas prasības.

1934. gadā Raifs atteicās no toreizējā Amerikas mediķu apvienības (American Medical Association) vadītāja Morisa Fišbeina (Morris hishbein) piedāvājuma kļūt par viņa partneri. “Mēs nekad neuzzināsim, kādi īsti bija šā piedāvājuma noteikumi. Taču mēs zinām nosacījumus piedāvājumam, kuru Fišbeins izteica Harijam Hoksijam (Harry Hoxsey) saistībā ar pēdējā pretvēža zālēm no ārstniecības augiem,” stāstīja Renss. “Fišbeina kompanjoni deviņus gadus saņemtu visu peļņu, bet I loksijs nesaņemtu neko. Vēlāk, ja viņi būtu pārliecinājušies, ka zāles iedarbojas, I loksijs sāktu saņemt 10% no peļņas. I loksijs nolēma turpināt pelnīt pats. Kad Hoksijs atraidīja Fišbeinu, Fišbeins lika lietā savus ārkārtīgi ietekmīgos politiskos sakarus, lai 16 mēnešu laikā Hoksijs tiktu arestēts 125 reizes. Tiesa ikreiz noraidīja apsūdzības (kas pamatā bija saistītas ar medicīnas praktizēšanu bez licences), bet šīs mocīšanas rezultātā Hoksijs zaudēja prātu.”

Samilza arī Raita problēmas. Viņa laboratorija tika vairākas reizes pārmeklēta, taču neviens aizdomās turamais tā arī netika noķerts. Raifa dzīvi apgrūtināja veselības aprūpes nozares amatpersonas. Pret viņu tika ierosinātas nepamatotas un dārgas tiesas prāvas, kas noveda

Raifu līdz bankrotam, (ialu galā viņš uzvarēja tiesas procesos, no kuriem dažus ierosināja ar lielajiem farmācijas uzņēmumiem saistītas personas. Dienvidkalifornijas universitātes īpašā izpētes komiteja tika izformēta, Raifs tika apšaubīts (marginalizēts), un viņa ierīce mūsdienās ir pieejama tikai kā dārgs pētījumu instruments, kuru izmanto daži ārsti un privātpersonas. Raifs nomira 1971. gadā pilnīgā trūkumā.

I.ai gan Raifa darbu ir apstiprinājuši zinātnieki un pētnieki ārpus Savienotajām Valstīm, tradicionālās medicīnas kopiena vēl aizvien ignorē šīs tehnoloģijas priekšrocības un turpina vajāt rās piekritējus. To amerikāņu vidū, kuri apstiprinājuši vai atbalstījuši dažādus Raifa darba aspektus, ir bijušais bakterioloģijas nodaļas vadītājs Meijo klīnikā (Mayo Clinic) doktors Edvards Rozenovs vecākais (Edward Rosenow Sr.); doktors Arturs Kendals ( Arthur I. Kendall) no Ziemeļrietumu medicīnas skolas (Northwestern Medical School); doktors Džordžs Doks (George Dock) no l.osandželosas apgabala mediķu apvienības bibliotēkas; Dienvidkalifomijas universitātes patoloģijas profesors doktors Alvins Kurds (Alvin Foord); Dienvidkalifomijas universitātes rektors Rufuss Kleins-Smits (Rufus Klein-Schmidt); Dicnvidkalifornijas AMA direktors doktors Milbenks Džonsons (Milbank Johnson); Santafē dzelzceļa slimnīcas galvenais ķirurgs Valens Mori-sons (Whalen Morrison); doktors Džordžs Fišers (George Fisher) no Ņujorkas Bērnu slimnīcas; Karls Meijers (Karl Meyer) no Hūpera fonda (Hooper Foundation) un daudzi citi.

Pētniecības žurnālistikā strādājošais Bārijs Lains (Harry l.ynes) no Kalifornijas Raifa stāstu uzzināja no Džona Kreina (John Crane), kurš no 1950. gada līdz pat Raifa nāvei 1971. gadā bija strādājis kopā ar viņu. Lains sākumā skeptiski uztvēra apgalvojumus par Raifa tehnoloģijas dziednieciskajām spējām, taču, izpētījis Kreina rīcībā esošos dokumentus, Lains saniknojās par netaisnībām, kas bija sagrāvušas Raifa mūža darbu. Laina 1987. gadā iznākusī grāmata par Raifu un viņa darbu ar nosaukumu “Pretvēža zāles, kas iedarbojās! Piecdesmit apspiestības gadi” (The Cancer Cure That Worked! Fifty Years of Suppression) kļuva par neformālu iecienītu literatūru un radīja jaunu interesi par Raifa darbu. No 1995. gada Sandjego ražotājs Džeimss Folsoms (Janies Folsom) pārdeva un izplatīja Raifa tipa ierīces, kad bija pārņēmis Rojāla Raifa pētniecības biedrības (Royal Rife Research Society) vadību. Folsoms apgalvoja, ka viņam ir simtiem liecību, ka Raifa ierīces uzlabojušas fiziskos simptomus un daudzos gadījumos izraisījušas vēža atkāpšanos. Folsoms paziņoja, ka viņam nav neviena neapmierināta klienta.

2003. gadā pret dažādiem alternatīvās medicīnas uzņēmumiem īstenotas kampaņas - operācijas “Izdziedināt visus” (Operation cureе All) - ietvaros FDA veica reidu Folsoma centrā. Lai gan Folsoma aprīkojums tika konfiscēts, viņš gadiem ilgi par to vairs neko nedzirdēja. Taču tad 2007. gada oktobrī, dažas dienas pirms noilguma iestāšanās Folsoms rika arestēts un apsūdzēts vairākos kriminālnoziegumos, tai skaitā par III kategorijas medicīnas instrumenta pārdošanu bez licences. Folsoms skaidroja, ka viņam nevajadzēja licenci, jo viņa ierīce bija I kategorijas bioloģiskās atgriezeniskās saites (biofeedback) ierīce. Šim ierīcēm bija piemērojams izņēmums, un vairāk nekā septiņdesmit gadus rās rika izmantotas, nekonstatējot nekādu kaitējumu vai blak-nes. Neraugoties uz to, F1)A paziņoja, ka šīs bioloģiskās atgriezeniskās saites ierīces ir rās jurisdikcijā kā medicīnas ierīces saskaņā ar 1979. gada likumu. Likums atļāva sodīt par augsta sprieguma medicīnisku ierīču tirdzniecību. Taču jāpiebilst, ka Folsoma aparāts tolaik darbojās ar deviņu voltu akumulatoru.

l ika izteikts piedāvājums vienoties par vieglāku sodu, ja viņš atzītu vainu likumpārkāpumā, par ko viņam tiktu piemērots naudassods 250 dolāru apmērā un viens gads pārbaudes laika bez uzraudzības, taču Folsoms nolēma tiesāties.

Saskaņā ar ASV juristes Kārcnas Hjūitas (Karen Hewitt) sacīto Folsoma komercdarbība gadu gaitā bija nesusi vairāk nekā 8 miljonus ASV dolāru peļņu. ASV prokurora palīdze Melānija Pīrsone (Melanie Pierson) apgalvoja, ka šī bijusi lielākā ar nelikumīgām medicīniskām ierīcēm saistītā lieta viņas kā Sandjego apgabala prokurores praksē.

Lieta tika iztiesāta ASV apgabaltiesā, un tiesas sēžu laikā nebija atļauts apspriest Kaifa tehnoloģijas iedarbīgumu. Sākotnēji Folsoms gribēja iesniegt kaudzi ar apmierinātu klientu liecībām, bet Melānija Pīrsone iebilda. Tad Folsoms mēģināja argumentēt, ka neviens no viņa klientiem nav palicis neapmierināts, taču veltīgi. Bez prokuroriem un valdības amatpersonām prāvas vienīgie liecinieki bija divdesmit četri Folsoma draugi un palīgi ierīces izplatīšanā. Viņi vienbalsīgi liecināja par Folsoma labo raksturu un nevainojamo komercdarbības praksi. Neticami, bet apsūdzības uzturētāji šīs liecības izmantoja pret Fol-somu, paziņojot, ka Folsoms patiesībā ir tik talantīgs krāpnieks, ka pat viņa kolēģi un klienti nav nojautuši, ka tiek apkrāpti. Prokuratūra apgalvoja, ka Folsoms izmantojis viltus vārdu “Dzims Andcrsons”, lai fDA viņu nepieķertu, un radījis pircējiem maldīgu priekšstatu par FDA izsniegtu saskaņojumu ierīces “izpētes mērķiem”. Folsoms atzina, ka izmantojis šo vārdu, strādājot par pārdevēju citā uzņēmumā, bet visā oficiālajā sarakstē un vēstuļu apmaiņā ar valdību lietojis savu īsto vārdu.

2009. gada februārī ASV federālie zvērinātie Sandjego atzina Fol-somu par vainīgu divdesmit sešos kriminālpārkāpumos, pārdodot Kaifa ierīci ar nosaukumu “Natnre-tronics”, “AstroPulse”, “liiosolutions”, “Energy Wellness" un “Global Wellness". Sešdesmit astoņus gadus vecajam Folsomam tika piespriesti 140 gadi ieslodzījumā (viņa vecumā tas faktiski bija mūža ieslodzījums) un naudassods 500 000 ASV dolāru apmērā. Viņš ir ieslodzīts federālās valdības Rietumu reģiona cietumā (Western Region Detention Pacility) Sandjego, kuru šobrīd pārvalda privāts uzņēmums GEO Group, Inc.

Dažas nedēļas pēc Folsoma prāvas un notiesāšanas Pārtikas un zāļu pārvalde izplatīja paziņojumu presei, ka attiecībā uz divdesmit piecu veidu medicīniskajām ierīcēm, kas pārdotas līdz 1976. gadam, pārvaldei ir jāiesniedz drošuma un iedarbīguma dati, lai tā varētu novērtēt katra ierīces veida riska pakāpi. Folsoma atbalstītāji paziņoja, ka Pārtikas un zāļu pārvaldes lēmums šiki izpētīt šādas iepriekš pastāvošas tehnoloģijas ir Folsoma prāvas sekas.

Viens Folsoma atbalstītājs paziņoja: “Dzims aizstāvēja savus principus, lai pierādītu savu nevainību un atgūtu Kaifa labo slavu. Tas bija neiespējams uzdevums. Dzims protestēja pret bezgalīgo naudas plūsmu caur Pārtikas un zāļu pārvaldi un netaisnīgo sistēmu. Kopš Dzima notiesāšanas pētījumā ir pierādīts, ka mūsu tiesu sistēma vairāk līdzinās naudas mašīnai nekā Lielie farmācijas uzņēmumi un medicīnas aprūpes komplekss.”

Novērotāji Folsoma notiesāšanu uztvēra kā milzīgu triecienu Kaifa tehnoloģijas atbalstītājiem. Tāpat viņi pareģoja, ka tiem, kurus interesē šī tehnoloģija, nāksies ielūkoties ārvalstu internēta vietnēs, piemēram, http://www.rife.de/ - Vācijā reģistrētā vietnē, kur Kaifa tipa ierīču pārdošana un lietošana ir likumīga.

Pārtikas un zāļu pārvaldes centieni panākt, lai ikdienas vitamīni tiktu izsniegti tikai pret receptēm, un potenciāli noderīgu, Kaifa ierīcei līdzīgu tehnoloģiju apspiešana, nemaz nerunājot par jauno valdības kontrolētu valsts veselības aprūpes plānu, izskatās pēc apzinātiem pūliņiem liegt sabiedrībai iespēju saņemt veselīgas alternatīvas ķīmiskajām zālēm.

Bet kāpēc lai valdība mums kaitētu ar nepārbaudītām vakcīnām un potenciāli dziedinošu terapiju vajāšanu? Vai šāda rīcība negatīvi neietekmētu pašas vispasaules elites veselību? Daži zinātnieki uzskata, ka īstenībā globālistu iekšējais kodols jau izmanto šādas vai vēl progresīvākas tehnoloģijas. Vai iespējams, ka viņi sevi var izārstēt no tām slimībām, no kurām ļauj ciest citiem? Globālā elite, iespējams, neuztraucas, ka viņu eigēnikas plāni neskars pašu ģimenes. Viņi varbūt uzskata, ka spēj aizsargāt savu DNS ar rasei raksturīgiem patogēniem, ļa viņi tomēr saslimst ar kādu nopietnu kairi, vai iespējams, ka viņi bez pūlēm to izārstē dažu stundu laikā, izmantojot frekvenču tehnoloģiju vai progresīvākas pretvielas, lai panāktu imunitāti, - ārstniecības metodes, kas tiek slēptas no pārējiem iedzīvotājiem?

Iespēja, ka viņu rīcībā ir šādi publiski noliegti ārstniecības līdzekļi, ar kuriem var izārstēt slimības un apturēt vai pavērst pretējā virzienā novecošanas procesu, būtu viskārdinošākā ēsma pakalpiņu vervēšanai, lai tie palīdzētu īstenot viņu pasaules mēroga plānus.

IEDZĪVOTĀJU NOZĀĻOŠANA

Mākamajā paaudzē vai vēlāk tiks atrasta kāda farmakoloģiska metode, lai piespiestu cilvēkus mīlēt savu verdzību, un radīta diktatūra bez asarām, tā teikt, nesāpīga koncentrācijas nometne visai sabiedrībai, lai cilvēki, kuriem atņemta brīvība, priecātos par to, jo propagandas vai smadzeņu skalošanas, vai arī farmakoloģijas pastiprinātas smadzeņu skalošanas rezultātā viņiem vairs nebūs nekādas vēlmes dumpoties. Un šī, šķiet, ir pēdējā revolūcija.

0loess Hakslijs [Aldous Huxley), 1961

Farmācijas milži

ZAl KS ir varens bizness. Tikai ar pieciem biofarmaceitiskajiem uzņēmumiem - Novartis, GlaxoSmithKline, Medlmmune, austrāliešu firmu CSI. un Sanofi-Pasteur - ASV Veselības un cilvēku pakalpojumu departaments (U.S. Department of Health and Human Services/HHS) ir noslēdzis vērienīgus līgumus par vairāk nekā 195 miljoniem cūku gripas vakcīnas devu izstrādi un ražošanu. Papildus sezonālās gripas vakcīnai.

Ārsts osteopāts un sešpadsmit veselībai un alternatīvajai medicīnai veltītu grāmatu, tai skaitā divu New York Times visvairāk pārdoto darbu, autors doktors Džozefs Merkola (Joseph Mercola) stāsta: “CSL ir noslēdzis līgumus par nefasēta antigēna 180 miljonu ASV dolāru vērtībā piegādi uz ASV. Medlmmune piegādās 40 miljonus devu savu deguna aerosolu ar dzīvu, novājinātu cūku gripas vakcīnu vairāk nekā 450 miljonu ASV dolāru vērtībā. Savukārt Sanofi-Pasteur jānodrošina vairāk nekā 100 miljoni devu monovalentās cūku gripas vakcīnas, un pasūtījuma vērtība ir 690 miljoni USD.”

Aptuveni puse pasaules lielāko farmācijas uzņēmumu ir nevis amerikāņu, bet eiropiešu. Desmit lielāko farmācijas uzņēmumu vidū amerikāņu uzņēmumi ir Pfizer, Merck, Johnson & Johnson, Bristol-Myers Squibb un Wyeth (iepriekš saukts - American Home Products jeb amerikāņu mājas preces). Pārējie milži ir britu firmas GlaxoSmithKline un AstraZeneca, šveiciešu uzņēmumi Novartis un Roche, kā arī franču uzņēmums Aventis (kas 2004. gadā apvienojās ar citu franču uzņēmumu Sanofi Synthelabo, tādējādi k|ūstot par trešo lielāko). Šīs korporācijas būtībā darbojas vienādi, taču to zāļu cena Amerikā ir daudz augstāka nekā citu valstu tirgos. Piemēram, pudelīte ar tūkstoti aspirīna tablešu Meksikā maksā mazāk nekā piecsimt tabletes robežas otrā pusē - Savienotajās Valstīs, bet neviens uzņēmums taču nepārdod preci bez peļņas.

I.ai radītu kaut nelielu priekšstatu par naudas apriti mūsdienu zāļu biznesā, atzīmēsim, ka legālo zāļu vispasaules tirgus vērtība 2007. gadā bija 712 miljardi ASV dolāru, no kuriem 80 miljardus ASV dolāru ienesa psihotropās zāles. Saskaņā ar vairāku autoritāšu ziņojumiem, kuru vidū ir Hārvardas psihiatrs doktors Piters Bregins (Peter R. liregin), Pilsoņu cilvēktiesību komisijas (Citizens Commission on Human Rights) nacionālais prezidents Brūss Vaizmens (Bruce Wiseman), ģenētiķis doktors Tomass Rēders (Thomas Boeder), bijusī kalifornijas universitātes Medicīnas skolas klīniskās psihiatrijas profesora asistente doktore Haila Kasa (Hyla Gass), Deivids Hīlijs (David Healey) un Deivids Menkss (David В. Menkes), kuri abi pārstāv Ziemeļvelsas psiholoģiskās medicīnas departamentu (North Wales Department of Psychological

Medicine), psihotropās zāles varētu būt īstās vainīgās daudzās slepkavībās, pašnāvībās un skolās sarīkotajās apšaudēs.

Vēl ļaunāk - šajos 80 miljardos ASV dolāru nemaz nav ierēķināts nelegālais zāļu tirgus.

Jaunanglijas medicīnas žurnāla New England Journal of Medicine bijusī galvenā redaktore doktore Mārsija Kindžela (Marcia Angell) rakstīja Ņujorkas grāmatu apskatam (New York Review of Rooks): “Desmit zāļu uzņēmumu kopējā peļņa saskaņā ar žurnāla Fortune 500 datiem (35,9 miljardi ASV dolāru) ir lielāka nekā visu pārējo 490 uzņēmumu peļņa, kopā ņemot (33,7 miljardi ASV dolāru). Pēdējo pāris desmit gadu laikā farmācijas nozare ir ļoti strauji attālinājusies no sava sākotnējā augstākā mērķa atklāt un ražot noderīgas jaunas zāles. Šobrīd tā lielākoties darbojas kā tirgvedības mašinērija ar mērķi pārdot apšaubāma labuma zāles. Un savus milzīgos resursus un varū nozare izmanto, lai neitralizētu ikvienu institūciju, kas varētu stāties tai ceļā, tai skaitā ASV Kongresu, Pārtikas un zāļu pārvaldi, akadēmiskos medicīnas centrus un pašus medicīnas profesionāļus.”

Savā 2004. gadā izdotajā grāmatā “Patiesība par zāļu firmām: kā tās mūs māna un kā rīkoties” (The Truth About the Drug Companies: How They Deceive l)s and What to Do About It) Kindžela apgalvo, ka zāļu ražotāju nozares mūsdienu milzu varas pirmsākumi meklējami nozares fenomenālajā izaugsmē prezidenta Reigana valdīšanas gados, kad Džordžs Bušs un esošie viņa atbalstītāji globālisti pārņēma varas grožus pēc Reigana ievainošanas 1981. gada martā notikušajā slepkavības mēģinājumā.

“Pavērsiena punkts bija 1980. gads,” autore rakstīja. “Pirms tam tas bija ienesīgs bizness, taču tad tas kļuva pārsteidzošu peļņu nesošs. No 1960. līdz 1980. gadam recepšu zāļu pārdošanas apjomi bija visai nemainīgi, taču laikā no 1980. gada līdz 2000. gadam to īpatsvars ASV iekšzemes kopprodukta rādītājos trīskāršojās. Šobrīd šie apjomi pārsniedz 200 miljardus ASV dolāru gadā. Neviens no šā uzplaukuma cēloņiem nav saistīts ar uzņēmumu pārdoto zāļu kvalitāti.”

Farmācijas milžu (Big Pharm) panākumu atslēga ir tirgvedība, nevis zāļu iedarbīgums. Medicīnas zinātņu profesors un Kalifornijas universitātes medicīnas fakultātes dekāna vietnieks Maikls Vilkss (Michael Wilkes) pievienojās citiem kritizētājiem, aprakstot mūsdienu fenomenu, sauktu par “slimību pārdošanu” (disease-mongering), kad nolūkā veicināt noietu lielās zāļu firmas mēģina pārliecināt veselus cilvēkus, ka viņi ir slimi un viņiem vajadzīgas zāles.

“Vairums farmācijas uzņēmumu iegulda milzīgas naudas summas, lai novērstu, ierobežotu un izdziedētu slimības,” viņš piebilda. “Kad peļņa nesasniedz uzņēmuma vadības cerētos ieņēmumus, viņi “izgudro” jaunas slimības, lai ārstētu tās ar esošajām zālēm.”

“Neskaitāmu neesošu slimību izgudrošanas motīvs ir farmācijas nozares centieni pārdot zāles,” rakstīja doktors Vilkss. “Tādas saslimšanas kā sieviešu seksuālās disfunkcijas sindroms, pirmsmenstruālic disforiskie traucējumi, kāju īkšķu sēnīte, plikgalvība un sociālā trauksme (tā pati kautrība) ir vien dažas jomas, kur medicīnas nozare iejaukusies, normālus vai vieglus stāvokļus pārvēršot slimībās, kas ir jāārstē ar zāļu palīdzību.”

Ironija slēpjas faktā, ka farmācijas milži izgudro jaunas slimības, bet nerada jaunas zāles. Pārsteidzošā kārtā vairums jauno un nozīmīgo zāļu, kas pēdējos gados parādījušās tirgū, ir bijušas radītas nodokļu maksātāju finansētos pētījumos universitātēs, nelielos biotehnoloģiju uzņēmumos vai Valsts veselības institūtā. Patiesībā lielākā daļa it kā “jauno” zāļu ir tikai vecāku zāļu atvasinājumi.

“Ja es kā ražotājs varu izmainīt vienu molekulu un saņemt patent-tiesības uz. vēl divdesmit gadiem, un pārliecināt ārstus izrakstīt, bet patērētājus pieprasīt jauno Prilosec^7 formu vai Prozac^8 nedēļas devu dienas devas vietā tad, kad ir beidzies mans patents, kāpēc man vajadzētu tērēt naudu nedrošākam pasākumam - pilnīgi jaunu zāļu meklēšanai?” jautāja Kaiser Permanente Medical Croup koncerna izpilddirektora vietniece doktore Sārona Levaina (Sharon Levine).

“Milzis, par kādu ir pārvērtusies zāļu ražošanas nozare, ir līdzīgs astoņsimt mārciņu smagam gorillam - tas ir pieradis darīt to, ko vēlas,” rakstīja doktore Mārsija Kindžela. “Vissvarīgākie no šiem normatīvajiem aktiem, | kas atvieglo farmācijas uzņēmumiem piemērojamos ierobežojumus,) ir pazīstami ar vienotu nosaukumu kā Bcja-Doula likums, pateicoties tā atbalstītājiem demokrātu senatoram Bērčarn Bejam (Birch Bayh) no Indiānas štata un republikāņu senatoram Robertam Doulam (Robert Dole) no Kanzasas štata. Beja-Doula likums atļāva universitātēm un maziem uzņēmumiem patentēt atklājumus, kas veikti Valsts veselības institūta finansētos pētījumos, un tad piešķirt izņēmuma licences zāļu ražotājiem, l.īdz tam nodokļu maksātāju finansēti atklājumi bija sabiedrības īpašums, pieejami jebkuram uzņēmumam, kas gribēja tos izmantot. Taču tagad universitātes, kurās darbs lielākoties tiek veikts, pateicoties Valsts veselības institūta finansējumam, var patentēt un licencēt savus atklājumus un iekasēt autoratlīdzību. Līdzīgs regulējums atļāva pašam Valsts veselības institūtam noslēgt darījumus ar zāļu firmām, kas nepastarpināti nodotu Valsts veselības institūta atklājumus nozarei... Tādējādi, kad universitātei vai mazam biotehnoloģiju uzņēmumam piederošu licenci galu galā piešķir lielai zāļu ražotāju firmai, visas iesaistītās personas pelna uz sabiedrības ieguldījuma zinātniskajā izpētē rēķina.”

Šajā sistēmā par sabiedrības naudu apmaksātie pētījumi kļuva par preci, kas pārdodama privātiem uzņēmumiem peļņas gāšanai. Doktore Kindžela min milzīgas honorāru summas par konsultācijām, kuras farmācijas uzņēmumi ir samaksājuši akadēmiskajam personālam un Valsts veselības institūta zinātniekiem un direktoriem. Šie honorāri ļauj globālistu farmācijas uzņēmumiem vēl vairāk iejaukties valsts medicīniskajā izglītībā.

Izdevīgā farmācijas milžu saikne ar medicīnas skolām un slimnīcām ir radījusi uzņēmumiem draudzīgu vidi. “Sekas ir pieaugoša nozarei izdevīga neobjektivitāte medicīniskajos pētījumos ļgan augstskolās, gan slimnīcās] - tieši tur, kur šādai neobjektivitātei nebūtu vietas,” paziņoja doktore Kindžela.

Viņa piebilda, ka no farmācijas milžiem plūstošās milzīgās naudas summas sākušas mainīt medicīnas skolu un prakses organizējošu slimnīcu ētosu jeb morāles un uzvedības normu, principu un ideālu kopumu. Bezpeļņas organizācijas sākušas uzskatīt sevi par nozares sadarbības partneriem. Fakultāšu zinātnieki tiek mudināti iegādāties patentus savam darbam, kas pēc tam tiek nodoti viņu universitātēm. Pēc tam mācību iestādes šīs tiesības pārdod lielajām farmācijas korporācijām un sadala patentmaksu. Daudzas medicīnas skolas un praksi organizējošās slimnīcās ir izveidojušas pat amatus, kas nodarbojas ar tehnoloģiju atsavināšanu, lai gūtu labumu no fakultātes atklājumiem.

Doktore Kindžela tāpat atzīmēja farmācijas uzņēmumu vadītāju pārmērīgi lielās algas. Piemērs tam ir elpu aizraujošā alga 74 890 918 ASV dolāru apmērā, kas 2001. gadā izmaksāta Bristol-Myers Squibb bijušajam valdes priekšsēdētājam un ģenerāldirektoram Čārlzam Heim-boldam Jaunākajam (Charles Heimbold Jr.). Un tur pat nav iekļautas viņa neizmantotās akciju iegādes iespējas (opcijas) 76 095 61 I ASV dolāru vērtībā. Tajā pašā laikā Wyeth valdes priekšsēdētājs 2001. gadā nopelnīja 40 521 011 ASV dolāru, neskaitot akciju iegādes iespējas 40 629 459 ASV dolāru vērtībā.

Tiešā patērētāju uzrunājošā reklāma

PArdošana ir šīs spēles mērķis. Zāļu reklāmas mūsdienās ir visuresošas, uzrunā mūs visos lielākajos medijos. Neraugoties uz 2008. finanšu gada trešajā ceturksnī tiešajai patērētāju uzrunājošajai (direct-to-consumer/DTC) reklāmai tērētās naudas samazinājumu par 7,1 procentu, tirgus un sabiedriskās domas izpētes aģentūras Nielsen ziņojums liecināja, ka farmācijas firmas vēl aizvien tērējušas 4,8 miljardus ASV dolāru par tiešo patērētājiem domāto reklāmu televīzijā, radio un presēs izdevumos — žurnālos un laikrakstos.

Lūk, kādu peļņu devušas dažas saraksta augšgalā esošās zāles no katra iztērētā reklāmas dolāra:

Katrs par holesterīna līmeni pazeminošo zāļu Lipitor (atorvasta-tīns) reklāmu iztērētais dolārs nopelnīja 44,09 ASV dolārus.

Katrs par zāļu pret astmu Advair Diskus reklāmu iztērētais dolārs nopelnīja 27,98 ASV dolārus.

Katrs par zāļu pret grēmām Nexium reklāmu iztērētais dolārs deva 44,92 ASV dolāru peļņu.

Katra par pretalerģijas zāļu Singulair reklāmu iztērētā dolāra peļņa savukārt bija 45,24 ASV dolāri.

Bet katra par pretalerģijas zāļu Zyrtec (kas šobrīd pieejamas bez receptēm) reklāmu iztērētā dolāra peļņa bija 44,86 ASV dolāri.

Ieguldījumi patērētāju tieši uzrunājošajā reklāmā laikposmā no 1997. gada līdz 2005. gadam vairāk nekā trīskāršojās, pieaugot no 1,5 miljardiem ASV dolāru līdz 4,2 miljardiem ASV dolāru, kopš ASV Pārtikas un zāļu pārvalde atviegloja ierobežojumus, kas bija noteikti šāda veida zāļu reklāmām.

Lēš, ka 8 miljardus ASV dolāru no 255 miljardiem ASV dolāru, kurus patērētāji iztērējuši par recepšu zālēm 2008. gadā, devusi tieši patērētājiem domātā reklāma. Bet 2008. gada patērētājiem domātās reklāmas kritumu - pirmo reizi ASV vēsturē - aizēnoja tādu zāļu kā Cialis, Abilify, Nasonex un Plavix reklāmas kampaņu uzsākšana.

Kamēr televīzijas reklāmās rāda laimīgus cilvēkus, idilliskas lauku ainavas, smejošus bērnus un rotaļīgus mājdzīvniekus, dunoša balss fonā ātri nomurmina par iespējamām blaknēm. Pretsāpju līdzekli Vioxx ražotājs uzmācīgi reklamēja, taču vēlāk atsauca, kad tika pierādīts, ka zāles dažiem cilvēkiem palielina sirdstriekas risku. “Visaptverošās reklāmas fakts palielināja nodarītā kaitējuma mērogu,” paziņoja sabiedrības aizstāvības grupas “Kalifornijas sabiedrisko interešu izpētes grupas” (California Public Interest Research Group/CalPIRG) pārstāvis, veselības aprūpes ideju virzītājs Maikls Ruso (Michael Russo).

Farmācijas milžiem, iespējams, vairāk rūp savu zāļu noieta veicināšana, nevis labāku un drošāku preparātu izstrāde. Publicētās aplēses liecina, ka zāļu ražotāji tirgvedībai 2004. gadā iztērējuši 57,5 miljardus ASV dolāru salīdzinājumā ar 31,5 miljardiem ASV dolāru, kas rika iztērēti izpētei un attīstībai. Ja runājam par procentiem, no 235,4 miljardiem ASV dolāru pārdošanas apjoma 2004. gadā noieta veicināšanai rika iztērēti 24,4 procenti no pārdošanas ieņēmumiem, savukārt izpētei un attīstībai veltīja vien 13,4 procentus.

“Lai gan daži akadēmiskie pētījumi liecina, ka patērētājiem adresētā reklāma var palīdzēt cilvēkiem, kuriem jāsāk lietot zāles, un citiem, kuriem cītīgi jāievēro esošais ārstēšanas režīms, godīga līdzsvara trūkums daudzās patērētājiem domātās reklāmās, kas reklamē zaļu priekšrocības un notušē riskus, liek likumdevējam ierobežot tās lietošanu,” bija sacīts darba tiesībām bioloģijas nozarē veltītajā vietne bioļobBlog.com ievietotā komentārā. “...Interesanti, ka pirms aptuveni desmit gadiem kāda farmācijas uzņēmumā strādājoša draudzene man stāstīja, ka viņa vienmēr nogaidot piecus gadus, pirms sākot lietot tikko reģistrētas zāles. Tobrīd draudzenes vārdi man likās dīvaini, jo viņa vairāk nekā 15 gadus bija nostrādājusi šajā nozarē. Taču pēdējo piecu gadu vai mazliet ilgākā laikā no tirdzniecības nācies atsaukt vairākas plaši pazīstamas zāles, kuras aktīvi reklamēja patērētājiem domātās reklāmās. Tāpēc, lai gan patērētājiem domātā reklāma varbūt “ir lielisks komercdarbības instruments”, tā ne vienmēr ir recepšu zāles lietojošo Amerikas patērētāju interesēs.”

Vietnē arī minēts, ka patērētājus tieši uzrunājošā reklāma (DTC) ir atļauta rikai divās valstīs - Jaunzēlandē un Savienotajās Valstīs.

Aizvien pieaugošā patērētājiem domātās zaļu reklāmas izplatība ir piespiedusi vairākus kongresmeņus ieviest regulējumu, kas iegrožotu šis

reklāmas. Likumdevējiem riebumu iedvesa nodokļu atvieglojumi zāļu tirgotājiem, kuri izmantoja patērētājiem domātu reklāmu un reklām-raidījumus, kuros līdzekļi četru stundu ilgai erekcijai tika piedāvāti televīzijas vakara stundās - visizdevīgākajā televīzijas laikā.

Sabiedrību satrauca ne tikai zāļu reklāma, bet arī milzīgā starpība starp zāļu faktiskajām izmaksām un mazumtirdzniecības cenu. 2003. gadā tīmekļa vietnē ThePcoplcsV6ices.org bija ievietota tabula ar dažās Amerikā pārdotajās populārākajās zālēs izmantoto aktīvo vielu faktisko cenu.

Par laimi, valdība ir reaģējusi uz pieaugošo sabiedrības informētību par lielo farmācijas uzņēmumu amatnoziegumiem. 2009. gada septembrī pasaules lielākajam zāļu ražotājam Pfizer Inc. civilprocesa un kriminālprocesa ietvaros tika piespriests rekordliels naudassods 2,3 miljardu ASV dolāru apmērā pēc tam, kad valdība konstatēja uzņēmuma vainu nelikumīgā recepšu zāļu noieta veicināšanā. Apsūdzības uzturētāji apgalvoja, ka uzņēmums reklamējis četras recepšu zāles, tai skaitā pretsāpju līdzekli Bextra (kas tika izņemts no tirgus 2005. gadā), jo pētījumos bija pierādīts, ka šīs zāles palielina sirdstriekas risku, turklāt tika izmantotas tādu saslimšanu ārstēšanai, kas atšķīrās no federālo regulatoru apstiprinātajām indikācijām.

Tieslietu departamenta preses sekretārs paziņoja, ka sods, kas tika piespriests gan kriminālprocesā, gan civilprocesā, bija lielākais naudassods ASV vēsturē.

Varasiestādes apgalvoja, ka šis bija ceturtais ar krāpniecisku un maldinošu reklāmu saistīts izlīgums pēdējo desmitgadu laikā. Pfizer viņi nodēvēja par “recidivism” un sacīja, ka nākamos piecus gadus uzņēmuma rīcība tiks cieši uzraudzīta.

Iepriekš Pfizer tika apsūdzēti ārstu aicināšanā uz konsultācijām, kuras norisinājās kūrortos, kur visi izdevuma tika apmaksāti. ASV Masa-čūsetsas štata galvenais prokurors Maiks Lūks (Mike l.oucks) sacīja: “Viņus izklaidēja, piedāvājot golfu, masāžas un citas luksus lietas.” Piebilzdams, ka Pfizer turpināja pārkāpt tos pašus likumus attiecībā uz citām zālēm, rikām piedaloties Bextra izlīguma sarunās ar Tieslietu departamenta prokuroriem.

Ņujorkas ģenerālprokurors F.ndrjū Киото (Andrew Cuomo) paziņoja medijiem: “Pfizer aplaupīja ņujorkiešus un nodokļu maksātājus visā valstī, audzējot savas treknās pēcpuses. Pfizer savās korupcijas darbībās aizgāja pat tik tālu, ka sūtīja ārstus eksotiskos ceļojumos un visādi luncinājās ap mediķiem, lai pierunātu viņus pacientiem nodokļu maksātāju finansētu programmu ietvaros izrakstīt uzņēmuma zāles.”

Vēl viens farmācijas milža konsolidācijas mēģinājums liecina par augsta līmeņa sakariem ar globālisticm un nacistiem. GlaxoSmithKline (CiSK), otru lielāko farmācijas uzņēmumu pasaulē pēc Pfizer; 1X80. gadā Londonā nodibināja divi amerikāņu farmaceiti - Henrijs Velkonis (Henry Wellcome) un Sailass Barouzs (Silas Burroughs) ar nosaukumu Burroughs Wellcome & Company. Glaxo Laboratories, kas sākotnēji bija zīdaiņu pārtikas ražotājs, 1935. gadā sāka darboties starptautiskā līmenī. Pēc kara iegādājies citas sabiedrības, tai skaitā Meyer laboratories, 1995. gadā Glaxo apvienojās ar Burroughs Wellcome. Jaunais uzņēmuma nosaukums bija GlaxoWellcome. 2000. gadā, apvienojies ar SmithKlineBeckamn, uzņēmums kļuva par GlaxoSmithKline.

Oriģinālā zāļu firma Burroughs Wellcome pilnībā piederēja pār-valdītājsabiedrībai Wellcome Trust, kuras direktors bija britu lords Olivers Franks (Oliver Pranks) - cilvēks, kuru dēvēja par “vienu no pēckara pasaules dibinātājiem”. Franks bija Lielbritānijas vēstnieks

Savienotajās Valstis no 1948. līdz 1952. gadam un ieņēma arī Rok-fellera fonda direktora amatu, bija šā fonda galvenais pārstāvis Anglijā. Viņš savulaik bija Kurta fon Šrēdera nacistu bankas (Kurt von Sbroeder Nazi Bank) direktors, kurā vienu brīdi atradās Hitlera personiskais bankas konts. Franks bija arī Rhodes Trust direktors, kuru I 9. gadsimta beigās izmantoja Āfrikas dimantu magnāts Sesils Roudss (Cecil Rhodes), lai dibinātu savas Apaļā galda grupas (Round Table Croups) - Starptautisko attiecību padomes priekšteci. Būdams uzticības pārvaldības fonda Rhodes Trust direktors, Franks bija atbildīgs par Roudsa stipendiju apstiprināšanu. Stipendija 1968. gadā tika piešķirta Bilam Klintonam.

Saskaņā ar bijušā izlūkošanas virsnieka doktora Džona Koulmena (John Coleman) sacīto, Roudsa Apaļā galda biedri, bruņojušies ar milzīgu bagātību, kas iegūta, kontrolējot zelta, dimantu un zāļu ražošanas nozares, izpletās pa visu pasauli ar mērķi pārņemt savā kontrolē fiskālo un monetāro politiku visās valstīs, kur viņi darbojās. Šā sazvērestības tīkla eksistenci apstiprināja arī prezidenta Klintona akadēmiskā padomdevēja - Džordžtaunas universitātes vēsturniece Kerola Kiglija, kura rakstīja: “Pastāv un veselu paaudzi ir pastāvējis anglofilu tīkls, kuri zināmā mērā darbojas atbilstoši radikālo kreiso priekšstatam par komunistu darbību. Man šā tīkla darbība ir zināma, jo 20 gadus esmu to pētījusi un divus gadus 60. gadu sākumā man atļāva izskatīt tā dokumentus un slepenos reģistrus. Nejūtu nepatiku pret to vai vairumu tā mērķu un lielu daļu mūža esmu pavadījusi ciešā saskarē ar šo tīklu un daudziem tā dokumentiem... Mūsu galvenā viedokļu atšķirība slēpjas rajā, ka viņi vēlas palikt nezināmi, savukārt es uzskatu, ka šā tīkla loma vēsturē ir pietiekami nozīmīga, lai par to uzzinātu.”

Lai gan Franks ir pazīstams kā uzticības pārvaldības fonda, kuram pieder liels zāļu uzņēmums, direktors, vairums cilvēku pat nenojauš Rokfelleru ietekmes mērogu mūsdienu medicīnas un zāļu nozarē.

Citējot Justasu Mulinu (Eustace Mullins), zāļu industriju kontrolē Rokfelleru “medicīnas monopols”, lielākoties izmantojot farmācijas padomes, kas pārstāv Rokfelleru uzņēmumus. “Amerikas Ķirurgu koledža (American College of Surgeons) nodrošināja monopolisku kontroli pār slimnīcām, izmantojot vareno Slimnīcu pārbaudes komiteju (Hospital Survey Committee), kuras locekļi Vinrrops Oldričs (Winthrop Aldrich) un Deivids Makalpains Pails (David McAlpine Pyle) pārstāvēja Rokfcllera ietekmes sfēru.”

Vintrops Oldričs, kura māsa bija apprecējusies ar Džonu Rok-fellcru Jaunāko John D. Rockfeller Jr.), ieņēma bankas Chase National hank prezidenta un valdes priekšsēdētāja amatu no 1930. gada līdz 1953. gadam. Viņš darbojās arī Medicīniskās aprūpes izmaksu komitejā (Cost of Medical Care/CCMC), kuru bija nodibinājis Tedi ja Rūz-velta personiskais ārsts doktors Aleksandrs I.ambērs (Alexander Lambert), un bija AMA prezidents no 1910. gada. Doktors Čārlzs Smirs (Charles C. Smith) - ārsts, kurš pētīja komitejas darbību un publicēja ziņojumu 1984. gadā, - apgalvo: “Viņš ļdoktors Lambērsļ acīmredzot bija nepieciešamais “nominālais vadītājs”... Faktisko personāla vadību īstenoja Flarijs Mūrs (Harry H. Moore) no Vašingtonas, kurš 1927. gadā publicēja rakstu “Amerikāņu medicīna un tautas veselība” (American Medicine and the People’s Health), būdams Sabiedrības veselības dienesta (Public Health Service) vadītājs. Viņa galvenie principi bija nepieciešamība izveidot sistēmu [oriģinālais uzsvars] medicīnas ierīču un zāļu izplatīšanai un apdrošināšanas plānu to apmaksai.”

Tā divdesmitā gadsimta sākumā administratori un ekonomisti izlēma Amerikas veselības aprūpes nākotni. Mūram palīdzēja Rufuss Ro-rems ((.'. Rufus Rorem), kurš doktora grādu ekonomikā bija ieguvis Rokfellera dibinātajā un finansētajā Čikāgas universitātē. Smirs apgalvoja, ka vairāk nekā veselības aprūpe Roremam rūpēja slimnīcu avansa maksājumi. Pēc darbības CCMC komitejā Rorcms vēlāk kļuva par Zilā krusta plānošanas komisijas (Blue Cross Plan Commission) vadītāju un darbojās tajā laikposmā no 1936. līdz 1946. gadam.

“Manuprāt, vissvarīgākais šīs Komitejas radītais princips bija pavisam citāds nekā plānots,” paziņoja doktors Čārlzs Smits Jaunākais, kurš uzrakstīja medicīnas vēstures pētījumu par komiteju. Komitejas mazākums neauglīgi centās panākt, lai valsts līmeņa konkurence medicīnas praksē tiktu izbeigta. Viņi arī uzstājās pret to, ka uzņēmumu medicīnisko apkalpošanu finansē ar starpniekfirmu, piemēram, veselības aprūpes organizāciju (HMO), starpniecību. Acīmredzot, šāda veida organizācijas izmanto profesionālos mediķus, bet nenodrošina augstas kvalitātes veselības aprūpi.

“[CCMC] ziņojums bija uzrakstīts tā, lai cilvēks varētu saskatīt tās sēklas, no kurām izdīga mūsu mūsdienu medicīnas aprūpes sistēma... Tā nu beigu beigās veselības aprūpe, kā parasti, ir nonākusi krīzes situācijā,” doktors Smits rakstīja 1984. gadā. Šī veselības aprūpes krīze turpinās līdz pat mūsdienām.

“Rokfellera Vispārējās izglītības padome (General Education Hoard) vairāk nekā 100 miljonus ASV dolāru ir iztērējusi, lai iegūtu kontroli pār valsts medicīnas skolām un pārvērstu mūsu ārstus par alopātiskās medicīnas doktrīnas piekritējiem, kuri dod priekšroku ķirurģijai un intensīvai zāļu lietošanai,” rakstīja autors Mulins, kurš vairāk nekā trīsdesmit gadus bija pavadījis, pētot Rokfelleru medicīnas monopolu.

Gremdējoties atmiņās par to, kā Džona Rokfellera tēvs Viljams Rokfellers (William Rockfeller) jeb “Lielais Bils” reiz mēģināja pārdot jēlnaftu kā zāles pret vēzi, Mulins rakstīja: “Šis medicīnas cirka rupors diez vai spēja iedomāties, ka viņa pēcteči kontrolēs varenāko un ienesīgāko medicīnas monopolu zināmajā vēsturē.”

Mulins rakstīja, ka vācu ķīmijas uzņēmums I.G. Earben un tā mei-tasuzņēmumi Savienotajās Valstīs, pateicoties Rokfelleru līdzdalībai (piemēram, kartelim starp Rokfelleru ASV uzņēmumu Standard Oil Go. un I.G. Earben, kas 1941. gadā atklājās valdības veiktā izmeklēšanā), centās izveidot monopolu, apturot paši savu zāļu pētniecību. Savulaik, no 1908. līdz 1936. gadam, I.G. Earben slēpa savu sulfanil-amīda - pirmā preparāta no sulfonamīdu grupas* - atklājumu, kamēr firma nebija parakstījusi neoficiālu sadarbības līgumu ar ievērojamām zāļu firmām Šveicē - Sandoz un Giba-Geigy. Pēc daudziem sadarbības gadiem šīs firmas beidzot 1996. gadā apvienojās vienā no lielākajiem uzņēmumu apvienošanās projektiem vēsturē un izveidoja uzņēmumu Novartis.

Divdesmitā gadsimta pirmajā pusē nacistu zāļu kartelis I.G. Earben kopā ar Rokfelleru kontrolētajiem farmācijas uzņēmumiem dominēja neskaitāmu zāļu, tai skaitā acīmredzami bīstamu vielu, izstrādē, ražošanā un izplatīšanā.

4

Aspartāms

AMERIKĀŅUS ietekmē ne tikai farmācijas nozares radītu zāļu ķīmiskās vielas. Viena no neskaitāmajām pretrunīgajām ķīmiskajām vielām, kuru šobrīd lieto miljoniem amerikāņu, ir pārtikas piedeva aspartāms -cukura aizvietotājs, kas pievienots vairumam diētisko bezalkoholisko dzērienu un vairāk nekā pieciem tūkstošiem pārtikas produktu, zāļu,

Pirmie pretmikrobu līdzekli - antibiotikas - penicilīna priekšteči.

preparātu un vairumam cukura aizvietotāju, piemēram, NutraSweet, Equal, Metamucil un Canderel.

Uzkarsēts virs 30 grādiem pēc Celsija, aspartāms izdala metanolu, kas ķermeni sadalās skudrskābē un formaldehīdā. Atcerieties, ka cilvēka ķermeņa temperatūra ir 37 grādi, bet formaldehids ir nāvējošs neirotoksīns. Atlikušais formaldehids no brīvā metanola tad sadalās skudrskābē - skudru izdalītajā kodīgajā indē.

1987. gadā pediatrijas profesors un Medicīniskās ģenētikas katedras vadītājs Emorija universitātē doktors I.ūiss Elzass (Louis z Lisas) sniedza liecību ASV Senāta Darbaspēka un cilvēkresursu komitejai par fenilalanīnu - vienu no divām aminoskābēm, ko satur aspartāms. Viņš sacīja: “Augļa attīstības stadijā šāds fenilalanīna daudzums mātes asinīs varētu palielināties četras līdz sešas reizes, pateicoties placentas un augļa asinsrites-smadzeņu barjeras^9 koncentrējošajai darbībai, un šāda koncentrācija audu kultūrā iznīcina šūnas. Minētās pastiprinātās koncentrācijas augļa smadzenēs sekas in vivo (dzīvā organismāļ, iespējams, būtu nemanāmākas un izpaustos kā psihiska atpalicība, mikroce-fālija vai potenciāli iedzimti defekti.” Kad doktors Elzass 1987. gadā bija izstāstījis senatoriem par fenilalanīnu, zīdaiņu autisma īpatsvars bija 1 no 1500. Šobrīd šis skaitlis ir I no 150, un autisma izplatība aizvien pieaug. Izskatās, ka ir zāles, kas sakropļo mūsu jaundzimušos bērnus.

Neirobioloģijas profesors Vašingtonas universitātē doktors Meid-lons Praiss (Madelon l’rice) sacīja: “Aspartānskābe (aspartāts) 30 ļnu jau - 40ļ gadus ir bijusi pazīstama kā neirotoksīns. Grauzējiem, kuri zīdaiņu vecumā apēduši pārāk daudz aspartāma, pieaugot ir aizkavēta augšana, viņiem ir liekais svars un seksuāli un reproduktīvi traucējumi.”

Pirms Reigana administrācijas nākšanas pie varas Pārtikas un zāļu pārvalde atteicās apstiprināt aspartāma lietošanu. Pašas Pārtikas un zāļu pārvaldes toksikologs doktors Adrians Gross (Adrian (Iross) ziņoja Kongresam, ka aspartāms var veicināt vai pat izraisīt lēkmes, smadzeņu audzējus un smadzeņu vēzi, ka tādējādi tiek pārkāpta Dclanija klauzula,[10] kas aizliedz pārtikā lietot jebko, par ko zināms, ka tas izraisa vēzi. “Ja Pārtikas un zāļu pārvalde pārkāpj pati savus likumus, kurš tad aizsargās sabiedrību?” viņš vaicāja.

Doktors H. Dž. Kobcrtss no Palmbīčas Medicīnisko pētījumu institūta (Palm Beach Institute for Medical Research) savā grāmatā “Aspartāma slimība: ignorētā epidēmija” (Aspartame Disease: An Ignored Epidemic) veselu nodaļu veltīja aspartāma mijiedarbībai ar tādām zālēm kā Coumadin ļvarfarīns], Dilantin [fenitoīns], antidepresantiem un citām psihotropajām vielām, kā arī Inderal ļpropanololsļ, Aldo-met [metildopaļ, hormoniem un insulīnu. Robcrtss apgalvoja, ka aspartāms mijiedarbojas ar visām sirdszālēm, un dokumentēja reakciju uz zālēm arī tad, kad cilvēks bija pārtraucis lietot līdzekļus, kuru sastāvā ir aspartāms. “Ar aspartāmu un tā sadalīšanās produktiem saistītās pēkšņās nāves jautājums daudzkārt ticis ierosināts apspriešanai, jo īpaši saistībā ar šo produktu lietotājiem, kuri iepriekš bijuši veseli, tai skaitā pilotiem un autovadītājiem, un sportistiem...” viņš piebilda. “Nepieciešamību klīniskajiem speciālistiem un no uzņēmumiem neatkarīgiem pētniekiem novērtēt aspartāmu kā sirds un plaušu slimību un pēkšņas nāves sindroma veicinātāju un zāļu mijiedarbību ar aspartāmu vēl jo vairāk saasina lakts, ka negaidīti mirušu cilvēku nāve bieži tiek nodēvēta par “nāvi, kuras cēlonis vēl ir jānosaka”.

Doktore Betija Martini (Betty Martini), kura divdesmit divus gadus ir nostrādājusi medicīnas jomā un dibinājusi Starptautisko neiespējamo misiju (Mission Possible International), sadarbojas ar ārstiem visā pasaulē, lai nepieļautu aspartāma pievienošanu pārtikas produktiem, dzērieniem un zālēm. Viņa pierādīja, kā farmācijas uzņēmumi bija pakļāvuši sabiedrības labklājību savām interesēm:

Donalds Ramsfelds (Donai Rumsfeld) bija aspartāmu ražojošā konglomerāta Searle ģenerāldirektors. /6 gadus Pārtikas un zāļu pārvalde atteicās to apstiprināt ne tikai tāpēc, ka tas nav drošs, bet ari tāpēc, ka viņi vēlējās apsūdzēt uzņēmumu krāpšanā. Ierakumu otrā pusē tika pārvilināti ASV apsūdzības uzturētāji Ikas pārstāvēja Pārtikas un zāļu pārvaldiI, kurus nolīga aizstāvībai, un iestājās noilgums. Tie bija Sems Skitters (Sam Skinner) un Viljams Konlons (William Conlon). Skitters vēlāk kjuva par transporta ministru un apklusināja protestējošos pilotus, kuriem bija sākušās lēkmes, lietojot lēkmes izraisošo preparātu aspartāmu, un vēlāk prezidenta Buša tēva valdībā kļuva par Baltā nama personāla vadītāju. Daži no šiem cilvēkiem nokļūst augtos amatos. Pat Augstākās tiesas tienesis Klarenss Tomass (Clarence Thomas) ir bijušais Monsanto jurists. (Monsanto 19SS. gadā nopirka Searle un pirms dažiem gadiem to pārdeva.)

Tomēr, pat neraugoties uz draugiem augstos amatos, Pārtikas un zāļu pārvalde atteicās reģistrēt NutraSweet laišanai tirgū. Pretinieku par nāvējošu neirotoksisku medikamentu, kas slēpjas aiz pārtikas piedevas nosaukuma, nodēvētais aspartāms mijiedarbojas ar antidepre-santiem, kā ari vakcīnām un citiem toksīniem, un tādiem nedrošiem saldinātajiem kā Splenda. “Lai arī abi, aspartāmskābe aspartāmā un mononātrija glutamāts (MSG), ir eksotoksīni, cilvēki izmantoja aspar-tāmu kā placebo MSG pētījumos, vēl pirms tas tika apstiprināts. Pārtikas un zāļu pārvalde ceturtdaļgadsimtu ir to zinājusi, bet neko nav darījusi, lai gan tas ir nelikumīgi. Searle mierīgi uzbūvēja NutraSweet rūpnīcu, un rās krājumi bija 9 miljonu ASV dolāru,” atklāja Martini. Donalds Ramsfelds darbojās prezidenta Reigana pārejas komandā, un dienu pēc Reigana stāšanās amatā par Pārtikas un zāļu pārvaldes vadītāju tika iecelts doktors Arturs Huls I leizs (Arthur Hull Hayes) -cilvēks, kurš apstiprinās aspartāmu.

Bijusī Searle pārdošanas pārstāve Parija Vuda Alota (Patty Wood Allot) apstiprināja pieņēmumu, ka Ramsfelds panāca aspartāma reģistrāciju, izstāstot par Ramsfelda 1981. gada paziņojumu uzņēmuma darbiniekiem, ka “viņš mobilizēs visus savus marķierus un, lai ko tas prasītu, gādās, lai aspartāms tiktu apstiprināts vēl tajā gadā”. Pārtikas un zāļu pārvaldes vadītājs Heizs iepriekš bija dienējis ASV Armijas ķīmisko ieroču divīzijā un sākotnēji bija apstiprinājis aspartāmu tikai kā pulverveida pārtikas piedevu. Taču 1982. gadā, īsi pirms atkāpšanās no šā amata, lai turpinātu darbu kā Monsanto un Searle sabiedrisko attiecību aģentūras Burson-Marsteller runasvīrs, Heizs apstiprināja as-partāmu lietošanai visos gāzētajos dzērienos. Kopš tā laika viņš nekad publiski nerunāja par aspartāmu (Heizs nomira 2010. gada februārī).

Ramsfelds ir tikai viens valdības un farmācijas milžu tuvo attiecību piemērs. Bijušais Searle ģenerāldirektors un Trīspusējās komisijas - ekonomiskās sadarbības starp Savienotajām Valstīm, Japānu un Hiropu veicināšanai izveidotās globālistu grupas - biedrs Ramsfelds ir arī Kalifornijā bāzētā biotehnoloģiju uzņēmuma Gilead Sciences, kuram pieder tiesības uz Tamiflu, vairākuma akcionārs. Kad iedzīvotājiem 2005. gadā draudēja ar putnu gripu, ziņu aģentūra CNN ziņoja, ka Ramsfelda kapitāldaļu vērtība uzņēmumā Gilead Sciences bija no 5 miljoniem līdz 25 miljoniem ASV dolāru.

l ielo farmācijas uzņēmumu un valdības ciešā saikne ir ņirgāšanās par Amerikas brīvo uzņēmējdarbību. Cik brīvi var izlemt, kuru zāļu noietu veicināt un kuras izplatīt, tik viegli var arī noteikt cenu - kamēr vien patērētājs spēj samaksāt. Tomēr farmācijas milži ir atkarīgi no valdības patentu aizsardzības ziņā un no Pārtikas un zāļu pārvaldes tirdzniecības atļaujām, lai aizsargātu savu zāļu monopolu.

Tos, kas neko nenojauš par globālistu mērķiem un garu, pārsteidza Kongresa rīcība, kad tas skaidri un gaiši aizliedza Medicare mēģināt vienoties par zemākām zāļu cenām, izmantojot savas iespējas iepirkt vairumā. Globālistu farmācijas uzņēmumu alkatība daudzus amerikāņus piespiedusi meklēt lētākas zāles Kanādā vai Meksikā.

Doktores Kindželas vārdiem runājot, farmācijas nozare ir sen aizmirsusi savu sākotnējo virsuzdevumu atklāt un ražot noderīgas jaunas zāles un kļuvusi par tirgvedības mašinēriju apšaubāmas iedarbības zaļu pārdošanaisl.ielie farmācijas uzņēmumi “izmanto bagātību un varu, lai piekukuļotu ikvienu iestādi, kas varētu stāties to ceļā, ieskaitot ASV Kongresu, Pārtikas un zāļu pārvaldi, akadēmiskos medicīnas centrus un pašus mediķus, jo tieši viņi izraksta receptes, tāpēc vairums tirgvedības kampaņu uzrunā tieši viņus,” viņa stāstīja.

Reālu palīdzību nemeklējiet nedz demokrātu, nedz republikāņu vidū. Savas priekšvēlēšanu kampaņas laikā 2008. gadā abi toreizējie senatori Baraks Obama un Hilarija Klintone zvērēja cīnīties pret milzīgajām farmācijas un apdrošināšanas nozarēm. Šie solījumi atbalsoja līdzīgus solījumus, kurus Klintona kundze bija devusi laikā, kad pie varas bija viņas vīrs. Tomēr kampaņu ziedotāju dati liecināja, ka gan Obama, gan Klintone vislielākos ziedojumus 2008. gada priekšvēlēšanu kampaņai saņēma no farmācijas milžiem. Saskaņā ar Elastīgas politikas centra (Center for Responsive Politics) datiem Obama saņēma 1 425 501 ASV dolāru no veselības aprūpes nozares un veselības nodrošināšanas organizācijām, savukārt Klintone ar saņemtajiem 575 746 ASV dolāriem ieņēma otro vietu ziedojumu apmēra ziņā. Abu ēnā palika Džons Makkeins (John McCain), kurš ziedojumos saņēma 427 228 ASV dolārus, un Mits Romnijs (Mitt Romney), kuram ziedoja vien 186 700 ASV dolāru.

Tikai atmodināta amerikāņu sabiedrība var ierobežot globālistu farmācijas monopola varu, secināja Eindžela. “Zāļu uzņēmumiem Vašingtonā ir visspēcīgākais lobijs, un viņi bagātīgi ziedo politiskām kampaņām. Likumdevēji nupat jau ir tik lieli farmācijas nozares parādnieki, ka būs aizvien grūtāk atbrīvoties no to varas... Taču vairāk nekā ziedojumi likumdevējiem ir vajadzīgas balsis. Tieši tāpēc pilsoņiem vajadzētu zināt, kas īsti notiek. Neraugoties uz. nozares sabiedrisko attiecību pūliņiem, viņi nesaņem to, par ko maksā. Patiesībā šī nozare vazā mūs aiz deguna, un nekādu īstu reformu nebūs, kamēr pie lietas neķersies atmodināta un apņēmības pilna sabiedrība.”

Bērnu nožēlošana

Ir.i’RIKKŠFjos gados, ja bērns palaidņojās vai tika pieķerts blenžam pa logu, viņš vai viņa saņēma sitienu ar lineālu pa pirkstiem un aizrādījumu neatpalikt no klases. Mūsdienās šādu bērnu nosūta pie skolas medmāsas, kura nereti paziņo vecākiem, ka skolēnam diagnosticēts uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroms (Al)HD), un iesaka vecākiem doties pie psihiatra, kurš, savukārt, parasti izraksta psihotropās zāles - Prozac (fluoksetīnu/94 procenti nātrija fluorīda), Ritalin ļmetilfenidātuļ vai Zoloft ļsertralīnu |. Pierādīts, ka laboratorijas žurkām šīs psihotropās zāles izraisa psihozi.

Vismaz viens štats ir pielicis punktu šai izplatītajai praksei. 2001. gadā Konektikutas Pārstāvju palāta vienbalsīgi nobalsoja par likumu, kas aizliedz skolu personālam ieteikt vecākiem, ka viņu bērniem ir jālieto ritalīns vai citi garastāvokli izmainošie preparāti. Viens no likumprojekta galvenajiem atbalstītājiem, republikāņu pārstāvis Lenijs Vinklers (Penny Winkler), atsaucās uz pētījumiem, kuros pierādīts, ka to bērnu skaits, kuri lieto Ritalin, valstī ir pieaudzis no 500 000 1987. gadā līdz vairāk nekā 6 miljoniem 2001. gadā. Likumprojekts nosaka arī aizliegumu štata bērnu un ģimeņu departamentam atņemt bērnus vecākiem, kuri atsakās dot saviem bērniem garastāvokli izmainošas zāles.

Fakts, ka neko nezinošie vecāki tiek pierunāti nozāļot savus bērnus, jau ir pietiekami briesmīgs, un nupat rūpīgāk tiek pētīts bērniem izrakstīto zāļu icdarbīgums. 1999. gada Viskonsīnas universitātes Cilvēka attīstības centra (Human Development Center) pētījumā atklājās, ka trīspadsmit bērni ar uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroma diagnozi, kuri lietoja zāles, standartizētajos testos guva aizvien sliktākus rezultātus salīdzinājumā ar trīspadsmit normālu bērnu grupu ar līdzīgu intelekta koeficientu un citām raksturīgajām īpašībām. Kādā citā pētījumā Austrumvirdžīnijas medicīnas skolas (Eastern Virginia Medical School) profesora asistente pediatrijā un psihiatrijā doktore Grethena Lefevra Vatsone (Cretchen LeFever Watson) atklāja, ka, lai gan bērni viņas tuvākajā apkārtnē lietoja ritalīnu divas līdz. trīs reizes biežāk nekā valstī vidēji, viņu sekmes salīdzinājumā ar vienaudžiem neliecināja par jebkādiem uzlabojumiem. Doktore Lefevra Vatsone, kura apšaubīja aizvien pieaugošo zāļu lietošanu skolēnu vidū, tika apklusināta 2005. gadā, kad viņu atlaida no darba.

Oregonas Neatkarīgo skolu federācijas (Oregon Federation of Independent Schools) bijušais sekretārs Alans Larsons (Alan Larson) kritizēja aizvien izplatītāko uzmanības deficīta (ADD) diagnosticēšanu un paziņoja: “Bērniem piekar uzmanības deficīta birku ne jau bērnu problēmu dēļ, bet bērnus ienīstošo skolotāju problēmu dēļ.” Citas apšaubāmas diagnozes tiek noteiktas bērniem, kuri ir liekā svara upuri, ēd nekvalitatīvu pārtiku, nenodarbojas ar sportu un kuriem ir nevērīgi vecāki. Dažiem bērniem neapšaubāmi ir nopietni psihiski traucējumi, taču tādu ir ļoti maz salīdzinājumā ar šobrīd nozāļoto bērnu skaitu.

Tāpat pilnīgi iespējams, ka dažas ārstu noteiktās bērnu diagnozes ir neesošas slimības. Savā 1991. gadā iznākušajā grāmatā “Toksiskā psihiatrija” (Toxic Psychiatry) psihiatrs Liters Bregins rakstīja: “Hiper-aktivitāte ir visbiežākais aizbildinājums bērnu sazāļošanai. Grūti valdāms puika noteikti nav nekas jauns šai pasaulē, bet mēģinājumi noteikt viņam medicīnisku diagnozi ir mūsdienu psiholoģijas un psihiatrijas rezultāts. Sākumā psihiatri hiperakfivitāti dēvēja par smadzeņu bojājumiem. Kad nebija atrodami nekādi smadzeņu bojājumi, to nosauca par “minimāliem smadzeņu bojājumiem” (MBD). Taču tad, kad arī minimāli smadzeņu bojājumi nebija konstatējami, speciālisti šo “slimību” pārdēvēja par “minimāliem smadzeņu darbības traucējumiem”. Nespēdami demonstrēt pat traucējumus, viņi to nokristīja par uzmanības deficīta sindromu. Tas ir tikai pieņēmums, ka tā ir reāla slimība, neraugoties uz nespēju to pierādīt. Atslēgas vārds ir bioķīmiskā līdzsvara zudums, bet tam nav vairāk pierādījumu kā smadzeņu bojājumu gadījumā.”

Milzum daudz mācību grāmatu par psiholoģiskiem traucējumiem tika izdotas pēc tam, kad pēc Otrā pasaules kara projekta “Papīra saspraude” ietvaros militārajā un izlūkošanas sfērās savu darbību izvērsa vācu psihiatri. Savā 1952. gada izdevumā “Psihisko saslimšanu diagnostikas un statistikas rokasgrāmata” (Diagnostic and Statistical Manual for Mental Disorders/DSM) Amerikas psihiatru asociācija (American Psychiatric Association) formulēja tikai 106 psihiskas saslimšanas. 1994. gada DSM-IV izdevumā šis skaitlis ir pieaudzis līdz 574. Tikmēr bērnu psihologu skaits ASV skolās ir pieaudzis no nieka 500 psihologiem 1940. gadā līdz. vairāk nekā 22 000 skolu psihologu 1990. gadā. 2006. gadā skolu psihologu skaits, kuru vidū ir arī klīniskie un konsultatīvie psihologi, bija palielinājis līdz 152 000, un paredzams, ka līdz 2016. gadam sasniegs 176 000.

Psihiatrijas nezinātnisko un politisko raksturu Amerikas psihiatru asociācijai adresētajā atlūgumā minēja Valsts psihiskās veselības institūta (National Institute of Mental Health) Šizofrēnijas pētījumu centra bijušais vadītājs doktors Lorens Mošers (Loren R. Mosher): “...kāpēc Amerikas psihiatru asociācijai būtu jāizliekas, ka tā zina vairāk nekā īstenībā? DSM IV ir safabricējums, ar kura palīdzību psihiatrija cenšas panākt, ka to atzīst kā medicīnas nozari. Tuvu stāvošie zina, ka tas ir drīzāk politisks nekā zinātnisks dokuments... Tā var nopelnīt naudu.”

Šis milzīgās un dāsni finansētās psihiatrijas nozares uzplaukums izraisa bažas cilvēkiem, kuri atceras, ka gan nacistiskajā Vācijā, gan Padomju Savienībā masveida ieslodzīšana un visbeidzot genocīds aizsākās kā nekaitīgas veselības programmas. Pirmie nacistu upuri bija cilvēki, kurus uzskatīja par fiziski vai psihiski nepilnvērtīgiem, krietni pirms tam, kad viņi ķērās pie ebrejiem.

“Lai gan sabiedrība vēl aizvien uztver psihiatriju ar aizdomām, mūsdienās tā ir iekarojusi valdības un plašsaziņas līdzekļu atbalstu. Šīs profesijas speciālisti un ārstniecības metodes pārpludina televīzijas sarunu raidījumus, žurnālus un mūsu laikrakstu titullapas,” rakstīja Pilsoņu cilvēktiesību komisijas ASV nacionālais prezidents un Džona Kenedija universitātes bijušais vēstures fakultātes dekāns Brūss Vaizmens.

Lizergīnskābes dietilamīdu (l.SD) sākotnēji pētīja kā antipsihotisku līdzekli un antidepresantu, savukārt armija to izmantoja kā “patiesības zāles”. Kad 1968. gadā tā bīstamo blakņu dēļ LSD aizliedza ar likumu, zāļu ražotāji meklēja aizstājējus. Viņi izstrādāja antidepresantu Prozac (fluoksetīnu), pēc tam Zoloft (sertralīnu), Effexor (venlafak-sīnu) un Praxil (paroksetīnu).

Šie uzņēmumi izstrādāja arī zāles Ritalin. Karš jau sen bija beidzies, kad doktors Helmuts Remšmits (Helmut Remschmidt) piedāvāja “ģenētisku atbildi” hiperakrivitātei un kļuva par ritalīnam līdzīgu zāļu lietošanas lielāko aizstāvi. Remšmits bija Bērnu un pusaudžu psihiatrijas biedrības (Society for Child and Adolescent Psychiatry) direktors un bija studējis pie doktora Hermaņa Stutes (Hermann Stutte) - viena no nacistu psihiatriem, kuri bija iesaistīti Vācijas eitanāzijas programmā. Remšmits savu doktora grādu ieguva Vācu psihiskās higiēnas asociācijas (Deutscher Verband fur Psychische Hygiene) direktora Roberta Zommera (Robert Sommer) vadībā. Šī iestāde 20. gadsimta 20. gados veica sagatavošanās darbus “psihiskās higiēnas” koncepcijai. Šā eigēnikas mēģinājuma rezultāts bija praktiska sterilizācija un eitanāzijas programmas, kas noveda līdz holokaustam. Daudzus gadus pēc kara Remšmits vēl aizvien piedāvāja hiperaktivitātes “ģenētisku risinājumu” un popularizēja tādu zāļu kā ritalīns lietošanu.

Vai varētu būt, ka ritalīna kaitējums ir lielāks par labumu? Starptautiskā atkarību žurnāla International Journal of the Addictions 1986. gada izdevumā bija uzskaitītas 105 nelabvēlīgas reakcijas uz ritalīnu, to vidū ari tik nopietnas kā bīstami augsts asinsspiediens, agresivitāte, nemiers, halucinācijas, neparasta uzvedība un pašnāvības tieksmes. Reportiere Ķelli ja Patrīcija O’Mlra (Kelly Patricia O'Meara), kas nodarbojas ar pētniecisko žurnālistiku, sešpadsmit gadus strādāja Kongresa administrācijā, pirms uzrakstīja rakstu par savas izpētes rezultātiem žurnālam Insight Magazine. Viņas ziņojumi par bērnu vakcīnām un garastāvokli ietekmējošām zālēm kļuva par pamatu Kongresa izmeklēšanai. Viņa rakstīja: “Pasaules Veselības organizācija (PVO) secināja, ka ritalīns farmakoloģiski ir līdzīgs kokaīnam, jo veicina pārmērīgu tā lietošanu, un uzskatīja to par II saraksta vielu - vienu no visspēcīgāko atkarību izraisošajām vielām, ko izmanto medicīnā. Tieslietu departaments tāpat iedalīja ritalīnu II sarakstā [11] saskaņā ar Likumu par kontrolētajām vielām (Control Substances Act/CSA), bet Narkotiku apkarošanas administrācija (Drug Enforcement Agency/DEA) brīdināja, ka “ritalīns izraisa tādas pašas uzvedības īpatnības kā kokaīns un deksamfetamīns”.” O’Mīra atsaucās uz 2001. gada pētījumu

Bruкheivenas nacionālajā laboratorijā, kas apstiprināja kokaīna un ritalīna līdzību, taču secināja, ka ritalīna iedarbība uz dopamīna sistēmu - smadzeņu lauku, uz kuru, pēc daudzu ārstu domām, iedarbojas šādas narkotikas, - ir spēcīgāka nekā kokaīnam.

Lai gan amerikāņi brīnās, kāpēc šaušana skolās un pusaudžu pašnāvības pēdējo gadu laikā kļuvušas tik bieži izplatīta parādība, rikai retais iedomājas, ka gandrīz visos šajos nāves gadījumos bija iesaistīts skolēns, kurš lieto vai tikko lietojis garastāvokli izmainošas zāles. Liecos šaušanas gadījumos laikā no 1998. gada martam līdz 1999. gada maijam, ieskaitot traģēdiju Kolumbainas vidusskolā, šāvēji lietoja zāles. Lai gan plašsaziņas līdzekļi pieklusināja šo faktu, 2007. gada aprīlī Virdžīnijas tehniskajā universitātē notikušās apšaudes vaininieks Со Sunhui (Seung-Hui Cho) apmeklēja psiholoģiskās konsultācijas, un viņam bija izrakstītas psihoakrīvas zāles.

Savā grāmatā “Mūsu bērnu atgūšana” (Reclaiming Our Children) psihiatrs un zāļu kritiķis doktors l’īters Bregins pamatoja, ka Krika Harisa (Eric Harris) varmācību Kolumbainā bija izraisījis recepšu medikaments l.uvox. “Es arī brīdināju, ka antidepresantu lietošanas pārtraukšana var būt tikpat bīstama kā uzsākšana, jo tie izraisa ļoti bīstamas un sāpīgas reakcijas pēc lietošanas pārtraukšanas,” piezīmēja doktors Bregins.

Apgalvojums, ka apšaudēs skolās vainojamas zāles, atbalsojās jau 1999. gadā publikācijā “Veselība un dziedināšana” (Health and Healing), kuras autors bija doktors Džulians Vitakers (Julian Whitaker): “Gandrīz visiem ar šaušanu saistītajiem slaktiņiem, kuri pēdējā desmitgadē nokļuvuši avīžu pirmajās lapās, ir viena kopīga iezīme: tos īstenoja cilvēki, kas lietoja Prozac, Zoloft, Luvox, Paxil vai līdzīgus antide-presantus.”

Interneta vietne TeenScreenTruth.com ir izveidota, lai apkopotu informāciju ārpus internēta, kas palīdzētu pusaudžiem “savienot punktus un saskatīt saikni” starp garastāvokli izmainošām zālēm un pusaudžu vardarbību. Victnē publicēts saraksts ar vardarbības epizodēm jau tālajā 1985. gadā, kad Atļautas pasta darbinieks Stīvens Braunlijs (Steven W. Brownlee), kurš lietoja psihotropās zāles, nogalināja divus kolēģus. Neraugoties uz medicīnas vēstures slepenību, pierādījumu kopums, kas liecina, ka psihotropās zāles ir vainīgas vairumā šaušanas gadījumu skolās, pusaudžu pašnāvībās un citā vardarbīgā rīcībā, ir vairāk nekā pārliecinošs, teju neapgāžams.

Pierādījumi liecina, ka Vācijas zāļu izpēte un vācu psihiatrija ir likušas pamatu mūsdienu pieejai, aizvien biežāk jebkādu sūdzību gadījumā izrakstot zāles bērniem - gan tiem, kuru uzvedība ir patiesi antisociāla, gan tiem, kuri vienkārši sapņo vaļējām acīm.

Farmācijas gigantu pūliņi diktēt savus noteikumus izglītības sistēmai, ārstiem, politiķiem un pat veselības aprūpes sistēmai kopumā prasa lielus naudas līdzekļus. Tik lielas summas ir pieejamas rikai glo-bālistiem, kuru saknes meklējamas nacistu vidū, un pat pārtikušiem amerikāņiem ekonomiskā sabrukuma un nebijušo parādu dēļ tas nav pa spēkam.

PSIHIATRIJA UN EIGĒNIKA

Pīki iktojot vācu izstrādātās psiholoģiskās metodes, lielie farmācijas uzņēmumi, ar uzņēmumiem saistītie plašsaziņas līdzekļi un pat izglītības sistēma ir kļuvuši par prāta kontroles rīkiem. Taču, pirms pētām cēloņus, vispirms ir jāsaprot psiholoģijas un psihiatrijas vēsture.

Psihiatrijas vēsture

Vi l i’iit.vis 19. gadsimta beigām psihiski slimie rika burtiski spīdzināti -viņus turēja pagrabos pieķēdētus pie sienām, būros vai kazemātos, sita un “ārstēja” ar tādām metodēm kā asins nolaišana, slīcināšana un primitīva šoka terapija. Krass pavērsiens notika 19. gadsimta 60. gados, kad vācu ārsts Vilhelms Maksimilians Vunds (Wilhelm Maximilian Wundt) piedāvāja ideju, ka cilvēks ir tikai augstāk organizēts dzīvnieks un ka jūtas un emocijas var zinātniski pētīt un izmainīt, neizmantojot miesas sodus. Vunds savos darbos uzsvēra psiholoģisku saistību starp smadzenēm un prātu. Viņš izpētīja ticības dabu, noliedza cilvēka dvēseli un sāka skaidrot psihiskus traucējumus un novirzes uzvedībā, tādējādi radot psiholoģijas zinātni. Viņa darbs “Lekcijas par cilvēku un dzīvnieku prātu” (Lectures on the Mind of Humans and Animals) tika publicēts 186.V gadā, bet gadu vēlāk viņu paaugstināja amatā un iecēla par psiholoģijas profesora asistentu Heidelbergas universitātē.

Tur viņš turpināja darbu un ar vācu militāristu un aristokrātu atbalstu kļuva pazīstams kā “eksperimentālās psiholoģijas tēvs”. Vunds, kurš uzskatīja, ka cilvēka dvēseles pētījumi nav savienojami ar zinātnisku, empīrisku izpēti, to, ko agrāk uzskatīja par metafizisku, mēģināja skaidrot no dzīvnieku viedokļa un pamatot ar organisma ķīmiskām reakcijām.

Daudzi uzskata, ka Vunda un citu eiropiešu veikti cilvēka prāta pētījumi spēcīgi ietekmēja nacistu eigēnikas programmas, kas galu galā izvērtās divdesmitā gadsimta lielākajās šausmās. Tādējādi daži no vācu izglītotākajiem cilvēkiem nodrošināja zinātnisko pamatojumu nacistu eitanāzijas un izskaušanas programmām. “Hitlera filozofiju un viņa priekšstatu par cilvēku kopumā ievērojami iespaidoja psihiatrija... ietekmīgu psihiatru bariņš un viņu biedējošās teorijas un metodes kopumā ir Hitlera, Trešā Reiba, zvērību un viņu baismā mantojuma mozaīkas pazudušais gabaliņš,” rakstīja doktors Tomass Rēders (Thomas Roder) un viņa līdzautori Folkers Kubilus (Volker Kubillus) un Antonijs Burvels (Anthony Harwell) savā 1995. gadā izdotajā grāmatā “Psihiatri - aiz Hitlera stāvošie vīri” (Psychiatrists - The Men Behind Hitler). Psiholoģija - zinātne par cilvēka prātu - un psihiatrija, psihisko traucējumu izpēte un ārstēšana, iet roku rokā un radīja uzskatu, ka noteikti cilvēki, kuri apveltīti ar labāku izglītību un, jādomā, izpratni, ir kompetenti spriest par citu cilvēku uzvedību.

Attīstoties psihiatrijas nozarei, rika pilnveidotas arī tās jēdzienu definīcijas, nereti nonākot līdz absurdam. 1871. gadā tika publicēts zinātnisks darbs ar nosaukumu “Franču tautas psihiskā deģenerācija” (Psychical Degeneration of the French People), kurā tika izteikts apgalvojums, ka būt francūzim nozīmē būt psihiski slimam. “Viens no psihiatrijas spīdekļiem Rihards fon kraftsT.bings (Richard поп Krafft-Ebing) savam psihisko traucējumu sarakstam pievienoja “politisko un reformatorisko vājprātu”, ar ko apzīmēja jebkādas novirzes no masu viedokļa,” vēstīja Rēders, Kubilus un Burvels.

Pirmā pasaules kara laikā, mēģinot piešķirt psihiatra profesijai zināmu cienību, rika izveidota cieša saikne starp psihiatriju un aristokrātisko vācu valdību. Uz vācu militāristiem īpaši spēcīgu iespaidu atstāja Friča Kauhnaua (Fritz Kaufmann) piedāvātā “ārstniecības” metode - “elcktrošoka terapija”, jo tā palīdzēja atvieglot kara izraisīto neirozi vai kontūziju, un kareivji drīz vien varēja atgriezties frontē. Sis bija drīzāk disciplinārs līdzeklis, nevis īsta ārstēšanas metode. Apstrādāti ar elektrošoku, karavīri ātri vien piekrita atgriezties dienestā.

Psihiatrijas ietekme turpināja pieaugt, un tās mērķi kļuva tālejošāki. Psihiatrs Pauls Juliuss Mēbiuss (Paul Julius Mobius), kurš lasīja lekcijas par “sieviešu vārgajām prāta spējām” paziņoja: “Psihiatram ir jābūt tam, kurš spriež par psihisko veselību, jo tikai viņš zina, ko nozīmē slimība.” Savā drudžainajā vēlmē izolēt un “izdziedēt” psihiski slimos nacistiskā Vācija drīz vien ķērās pie neapmierinātajiem un disidentiem, kuri pretojās Hitlera režīmam. Šī koncepcija iemiesojās Nacistiskajā sterilizācijas likumā, kas stājās spēkā 1933. gada jūlijā, nieka sešus mēnešus pēc Hitlera nākšanas pie varas. Likums atļāva piespiedu kārtā sterilizēt ikvienu, kuru valsts uzskatīja par kroplu, nepilnīgu vai nevēlamu. Viena no lielākajām autoritātēm šajā plānā bija doktors Ernsts Kudins [Ernst Riidin) - psihiatrs, kurš 1930. gadā ar priekšlasījumiem par savu zinātnisko dabu “Eigēnikas un ģenētikas nozīme psihiskajā higiēnā” (The Importance of Eugenics and Genetics in Mental Hygiene) ieradās Vašingtonā. Atplestām rokām viņu tur sagaidīja daudzi amerikāņi, jo īpaši globālisti, kuriem simpatizēja tādu vācu filozofu kā Georgs Hēgelis (Georg Hegel), Fridrihs Nīēe (Eriedrich Nietzche), Martins I laidegers (Martin Heidegger) un Rūdolfs Stainers (Rudolf Steiner) elitārismu un rasismu proponējošie uzskati. īsi pirms Hitlera nākšanas pie varas 1933. gadā Rudins, kurš tolaik bija Ķeizara Vilhelma institūta (Keiser Wilhelm Institute of Anthropology, Human Heredity and Eugenics) direktors, atbalstīja Likumu par profilaksi attiecībā uz bērniem ar ģenētiskām slimībām - tas bija pirmais solis uz mērķi sterilizēt tos cilvēkus, “kuri nav pelnījuši dzīvot”. Rudins saglabāja sava vadošā psihiatra pozīcijas arī pēc kara. 1992. gadā prestižais Maksa Planka institūts (Max Planck Institute) slavēja Rudinu par to, ka viņš “sekojis pats savai pārliecībai par “rasu higiēnas” līdzekļiem, sadarbojoties ar nacistiem kā psihiatrs un, pateicoties atbilstošiem likumiem, palīdzot piešķirt likumīguma nokrāsu viņu mērķiem”.

Divu ASV prezidentu tēvs un vectēvs l’reskots Bušs (Prescott Hush) bija ne tikai slepenās brālības “Galvaskauss un kauli” biedrs, ber arī to Jeila universitātes aktīvistu vidū, kuri popularizēja Psihiskās higiēnas biedrību (Mental Hygiene Society). Šī organizācija, vēlāk paplašinoties, kļuva par Pasaules Psihiskās veselības federāciju (World Eederation for Mental Elealth), kuras biedru vidū bija prominentais Brown Brothers bijušais partneris, Anglijas bankas vadītājs (1920-1944) un nacistu baņķiera I Ijalmāra Šahta (Hjalmar Schacht) mazdēla krusttēvs Montcgjū Normens (Montagu Norman). Normens, kurš pats sirga ar kādu psihisku

saslimšanu, iecēla bijušo Lielbritānijas izlūkdienesta vecāko psihiatru un psiholoģiskā kara ekspertu brigādes ģenerāli Džonu Koulingu Risu (lobu Rawlings Rees) par Tavistokas psihiatriskās klīnikas direktoru.

Doktors Džons Routings Rīss, būdams viens no Pasaules Psihiskās veselības federācijas dibinātājiem, 1940. gada 18. jūnijā Nacionālās psihiskās veselības padomes (National Council for Mental Hygiene) ikgadējā kopsapulcē izklāstīja federācijas mērķus: “Tāpēc mēs pamatoti varam uzsvērt mūsu īpašos uzskatus par cilvēka psihes pienācīgu attīstību, lai arī mūsu zināšanas ir nepilnīgas. Mums ir jācenšas iesaistīties ikvienā izglītojošā darbībā mūsu tautas dzīvē... Mēs esam mērķtiecīgi uzbrukuši virknei profesiju. Divi vieglākie mērķi, dabiski, ir skolotāja profesija un Baznīca; divi visgrūtākie mērķi ir tiesību zinātnes un medicīna.

Visam - gan sabiedriskajai dzīvei, gan politikai, gan rūpniecībai -vajadzētu būt mūsu ietekmes sērā... Ja gribam iefiltrēties citu cilvēku profesionālajā un sabiedriskajā darbībā, domāju, mums ir jāimitē totalitārie režīmi un jāorganizē kaut kas līdzīgs piektajai kolonnai! Ja gribam virzīt un izplatīt labākas idejas par psihisko veselību, mums kā tirgoņiem ir jāatsakās no savas identitātes... Tāpēc aicinu mūs visus kļūt par “piekto kolonnu".”

Pilsoņu tiesību komisijas komisāre un rakstniece Beverlija īkmana (Beverly К. h.akman) rakstīja: “ļRīsaļ kolēģi, piemēram, Kanādas ārsti Broks Čisholms (Brock Chisholm) unjūens Kamerons (Iģven Cameron), “progresīvie” ASV mācībspēki Edvards Tomdaiks (Edward Thorndike), Džeimss Erls Rasels (James E.arl Russell), Džons Djūijs (John Dewey) un Bendžamins Blūms (Benjamin Bloom), kā arī bariņš nodibinājumu, apvienību un nodokļu maksātāju finansētu “pētījumu centru” kļuva par Rīsa atbalstītājiem. Šie domubiedru un pašpasludinātie “eksperti” vispirms aizguva krievu zinātnieka Ivana Pavlova “klasisko nosacījuma refleksu veidošanos”, tam sekoja vācu psihologa Kurta Levina (Kurt Lewin) “grupu dinamika”, krievu neiropsihologa Aleksandra Lurijas “uzvedības dezorganizācija" un amerikāņu psihologa Beresa Frederika Skinera (Burrhus Frederic Skinner) “operandā apmācība”[12]', kas balstījās uz izolēšanu, ko papildināja ASV sociālpsihologa Eliota Āronsona (Elliot Aronson) “kognitīvā disonanse”. Kopā viņi īstenoja Rīsa sapni par “kontrolētu psiholoģisko vidi”. Mūsdienās Aizsardzības departaments radījis tam jaunu apzīmējumu - “uztveres pārvaldīšana”,[13]' un psihotropo zā|u ražotāji ir uzdūrušies zelta dzīslai.”

Aizsardzības departamentam manipulācijas ar uztveri nozīmē panākt to, lai sabiedrība reaģētu atbilstoši Aizsardzības departamenta amatpersonu vēlmēm, pašai nemaz to nenojaušot, panākot refleksu nosacītas reakcijas, kurās domāšana nemaz netiek iesaistīta, līdzīgi kā slēptajās reklāmās. Šī metode sākotnēji, bet nepārprotami tika izmantota 1947. gadā, kad nosaukumu “Kara departaments” aizstāja ar nosaukumu “Aizsardzības departaments”. “Tādējādi [uztveres pārvaldības| subjektam tiek radīts izkropļots priekšstats par realitāti. Mūsdienu politkorektajā vidē šī netradicionālā metode tiek pārdota kā intelektuālā un akadēmiskā brīvība,” skaidroja Beverlija Ikmana. “Līdzīgi arī atbalsta grupas (jeb “terapijas grupas”) balstās uz emocionālās noturības veicināšanu. Vadītāji liek dalībniekiem pieņemt idejas un attieksmi, kas viņiem parasti nebūtu pieņemamas. Patiesībā viņi īstā padomju garā tiek “pārmācīti”. Uzvedības zinātņu skolas, piemēram, Esalenas institūts (Esalen Institute) un Rietumu mācību laboratorija grupu attīstībai (Western Training Laboratory for Group Development) norāda uz vienprātību - grupas domāšanu - kā objektīvu parādību. Atbalsta grupās apzināti tiek pastiprināts vienaudžu spiediens, kur atšķirīgs viedoklis netiek pieļauts, bet vājākie indivīdi tiek iebiedēti, izsmejot un nolādot viņus, izstumjot no sava vidus, līdz viņi “padodas”. Daži pat izdara pašnāvību.

Tāpēc Nacionālais mācību laboratoriju institūts (National Training Laboratories Institute/NTL), piemēram, liek pretendentam pirms uzņemšanas parakstīt atrunu: “Nevienai personai, kuru satrauc nokļūšana stresa situācijā, nevajadzētu piedalīties NTL programmās... Nelielam īpatsvaram dalībnieku ir parādījušās dažādas pakāpes stresa reakcijas. Nav iespējams nedz paredzēt šādas situācijas, nedz arī atsijāt vai atpazīt tos, kuri ir predisponēti uz šādām reakcijām.” Jebkurš domājošs cilvēks, to izlasot, aptvertu, ka psiholoģiskās atsijāšanas koncepcija ir krāpšana. Ja psihologi nespēj paredzēt situācijas vai atsijāt cilvēkus, kurus varētu satraukt NTI. biedējošā programma, rad kā viņi var cerēt atpazīt psihiskās slimības visu iedzīvotāju vidū? Tomēr Kongress 2002. gadā piešķīra finansējumu šim projektam, un līdzīgi likumprojekti tika iesniegti izskatīšanai vairākos štatos. Vai mūsu nācijas vadoņi cenšas novērst politisku viedokļu dažādību, aizbildinoties ar emocionālu “slimību” novēršanu? Vai tā būtu pirmā reize?”

Eigēnika

Ckntikni manipulēt ar uztveri, sagrozot jēgu un veicinot grupu domāšanu, bija vācu nacistu izmantotās metodes, kur valsts politikas rezultātā bojā gāja miljoniem nevainīgu cilvēku; to visi nu pazīst ar holokausta vārdu. Lai gan vairums amerikāņu labi zina par šausmām, kuras Eiropas pilsoņos iedvesa Hitlera nacisti savos centienos radīt “valdošo rasi”, un daudzi saprot, ka eigēnika ir pseidozinārne, kuras mērķis ir iznīcināt ikvienu, kuru pašpasludinātā elite uzskata par nevēlamu, vien retais saprot, ka nacistu uzskatu teoloģiskie un zinātniskie pamati meklējami Savienotajās Valstīs, jo īpaši Kalifornijā, krietni pirms nacistu nākšanas pie varas Vācijā.

Deviņpadsmitā gadsimta beigās Savienotās Valstis pievienojās četrpadsmit citām valstīm un pieņēma dažādus ar eigēniku saistītus tiesību aktus. Trīsdesmit štatos spēkā bija likumi, kas paredzēja sterilizēt psihiski slimos un garīgi atpalikušos. Vismaz sešdesmit tūkstoši šādu “nepilnvērtīgo” rika gluži likumīgi sterilizēti.

1925. gadā tiesnesis Olivers Vendels Holmss (Oliver Wendell Holmes), vairākuma vārdā uzstājoties Augstākajā tiesā izskatāmā lietā, paziņoja: “Visai pasaulei ir labāk, ja tā vietā, lai deģenerātu atvasēm izpildītu nāvessodu par noziegumu vai ļautu viņiem savas garīgās nepilnvērtības dēļ nomirt badā, sabiedrība var liegt vairoties tiem, kuri ir acīmredzami neatbilstoši.”

Angļu psihologs un eigēnikas kustības aizsācējs Sers Frānsiss Gal-tons (brands Gallon) eigēniku definēja kā “zinātni cilts uzlabošanai, lai piemērotākām rasēm vai asinsradiniekiem dotu lielākas iespējas ātri gūt virsroku pār nepiemērotākajiem...” Lai noteiktu, kurš piesārņo genofondu, nepieciešama visaptveroša statistika par iedzīvotājiem. Tāpēc 1910. gadā tika izveidots Eigēnikas reģistrs (Eugenics Records Office) kā Galtona nacionālās laboratorijas Londonā filiāle, un to vadīja ASV dzelzceļu magnāta Edvarda Harimana (Edward Elarriman) sieva un diplomāta un agrīnā globālista Averela Harimana (Averell Elarriman) māte Mērija Viljamsone Averela (Mary Williamson Averell).

Pēc 1900. gada Harimanu ģimene, kas palīdzēja Preskota Buša ģimenei iegūt tās sabiedrisko stāvokli, kopā ar Rokfelleriem ieguldīja 1 I miljonus ASV dolāru, lai radītu privātām personām piederošo Čārlza Devenporta (('.baries II. Davenport) Eigēnikas reģistru Koldsprings-hārborā, Ņujorkas štatā, kā arī finansētu eigēnikas pētījumus Hār-varda, Kolumbijas un Kornela universitātē. Pirmais Starptautiskais eigēnikas kongress notika Londonā 1912. gadā, un to vadīja Vinstons Cērčils (Winston Churchill). Britiem un amerikāņiem “raduraksti” nepārprotami likās tikpat svarīgi kā Hitleram un nacistiem.

19.12. gadā, kad šis kongress tika sarīkots Ņujorkā, ievērojamos vāciešus uz. šo saietu atveda tieši Harimana kompanjonu Džordža Vo-kera (George Walker) un Preskota Buša vadītais uzņēmums Hamburg America Shipping Line. Tajā piedalījās arī doktors Ernsts Rudins, kurš, kā iepriekš minēts, bija izstrādājis nacistu likumu par sterilizāciju un bija Berlīnes Ķeizara Vilhelma Ģenealoģijas un demogrāfijas institūta biedrs. Hitlera rasistisko institūciju priekšstāvis Rudins vienbalsīgi rika ievēlēts par Eigēnikas biedrību starptautiskās federācijas (International Federation of Eugenics Societies) prezidentu, novērtējot viņa ieguldījumu Vācu rasu higiēnas biedrības (Deutschen Gesell-schaft fiir Rassenhygiene) dibināšanā. Taču, kā jau iepriekš teikts, eigēnikas pamati likti Savienotajās Valstīs.

Kaliforniju uzskatīja par Amerikas eigēnikas kustības centru, kā stāsta grāmatas “Karš pret vājajiem: eigēnika un Amerikas kampaņa ar mērķi radīt valdošo rasi” (War Against the Weak: Eugenics and America's Campgaign to Create a Master Race) autors Edvins Bleks (Edwin Black). “Divdesmitā gadsimta pirmajās desmitgadēs Kalifor-nijas eigēnistu vidū bija spēcīgi, bet maz zināmi rasu zinātnieki, piemēram, armijas venērisko slimību speciālists doktors Pols Popeno (Raul Ropenoe), citrusaugļu magnāts un Politehniskā institūta sponsors Pols Gosnijs (Raul Gosney), baņķieris no Sakramento Čārlzs Gēte (('baries M. Goethe), kā arī Kalifornijas štata labdarības un pāraudzināšanas padomes un Kalifornijas universitātes Vadītāju padomes biedri,” rakstīja Bleks.

Bleks atklāja, ka pirmo divdesmit piecu gadu laikā pēc eigēnikas likumu pieņemšanas Kalifornijā vien tika sterilizēti 9782 cilvēki, galvenokārt sievietes, no kurām daudzas tika nodēvētas par “sliktajām meitenēm”, uzstādot viņām tādas diagnozes kā “kaislīga”, “pārlieku seksuāla” vai “seksuāli vaļīga”. Dažas sievietes tika sterilizētas tādēļ, ka viņu klitors vai kaunuma lūpas rika uzskatītas par nenormāli lielām. Bleks atklāja, ka 1933. gadā vien tika veiktas 1278 piespiedu sterilizācijas, no kurām 700 - sievietēm. Viņš stāstīja, ka 1933. gadā Kalifornijas lielākie “sterilizācijas konveijeri” bija Sonomas štata nespējnieku nams (Sonoma State Home), kur veica 388 operācijas, un Patona štata slimnīca, kurā tika izdarītas 363 šāda veida operācijas. Sterilizāciju veica arī centros, kas atradās Kgņūsā, Mendosino, Napā, Norvalkā, Stoktonā un Klusā okeāna kolonijā (Toransas pilsētā).

Bleks skaidroja: “Kigēnika būtu rikai dīvaina viesību sarunu tēma, ja nebūtu vērienīgā filantropisko uzņēmumu finansējuma, jo īpaši no Kārnegija institūta (Carnegie Institution), Rokfellera fonda un 1 lari-mana dzelzceļa uzņēmumu puses. Viņi visi bija metušies uz vienu roku ar Amerikas cienījamākajiem zinātniekiem no tādām prestižām universitātēm kā Stenforda, Hārvarda un Prinstona. Šie akadēmiķi atbalstīja rasu teoriju un rasu zinātni un pēc tam viltoja un izkropļoja datus, lai tie kalpotu rasistu mērķiem.”

Bleks aprakstīja, kā Rokfellera fonds palīdzēja izveidot vācu eigēnikas kustību un par finansēja programmu, kurā darbojās bēdīgi slavenais nacistu ārsts Jozefs Meņģele (Josef Meņģele), pirms viņš kļuva par Aušvicas “Nāves eņģeli”.

“Vērienīgais plāns paredzēja burtiski iznīcināt to cilvēku vairošanās spējas, kuri tika uzskatīti par vājiem un nepilnvērtīgiem - tā teikt, “nepiemērotiem”,” stāstīja Bleks. “Eigēniķi cerēja vienā rāvienā neitralizēt 10 procentu iedzīvotāju dzīvotspēju, kamēr paliktu tikai viņi paši. Viens no piedāvātajiem risinājumiem bija parasta nonāvēšana jeb eitanāzija, ko piedāvāja Kārnegija institūta finansēts 1911. gada pētījums ar nosaukumu “Amerikas selekcionāru apvienības Eigēnikas nodaļas komitejas, kuras mērķis ir pētīt un ziņot par labākajiem praktiskajiem līdzekļiem defektīvo dīgļplazmu izskaušanai cilvēku populācijas vidū, sākotnējais ziņojums” (Preliminary Report of the Committee of the Eugenic Section of the American Breeder's Association to Study and Report on the Best Practical Means for Cutting Off the Defective Germ-Plasm in the Human Population)." Interesanti, ka vairums tā laika populārāko eitanāzijas ideju Savienotajās Valstīs paredzēja gāzes kameru izmantošanu.

Bleks secināja: “Hitlers izpētīja Amerikas eitanāzijas likumus. Viņš mēģināja piešķirt savam antisemītismam likumīgu nokrāsu, padarot to par medicīnisku jēdzienu un ievīstot to patīkamākā pseidozināt-niskā eigēnikas iesaiņojumā. No saprātīgo vāciešu vidus Hitlers spēja savervēt vairāk atbalstītāju, paziņojot, ka viņa pusē ir zinātne. Lai gan Hitlera rasu naids dzima viņa paša prātā, eigēnikas intelektuālais pamatojums, kuru Hitlers aizguva 1924. gadā, bija radies Amerikā.”

Neraugoties uz publisko un skaļo norobežošanos no eigēnikas pēc tam, kad Nirnbergas prāvās atklājās nacistu rasu iznīcināšanas programmas, darbs pie iedzīvotāju skaita kontroles turpinās līdz mūsdienām, slēpjoties aiz politiski korektākiem nosaukumiem. Daži zinātnieki, kas sliecas piekrist sazvērestības idejām, saskata eigēnikas teoloģijas nospiedumus arī mūsdienu pūliņos samazināt iedzīvotāju skaitu, kas tika sīkāk aprakstīti iepriekš. Daudzas no iepriekš minētajām ģimenēm un fondiem, kas mūsdienās atbalsta dzimstības kontroles organizācijas, bija saistītas ar eigēnikas kustību pagātnē. Saskaņā ar Finansiālās darbības kopsavilkumu par periodu līdz 2008. gada jūnijam, organizācija “Plānojošie vecāki” (Planned Parenthood) gadu noslēdz ar ieņēmumiem 966,7 miljonu ASV dolāru apmērā. No šīs summas 349,6 miljoni ASV dolāru bija piešķirti no nenosauktiem valsts budžeta avotiem un uz slepenu līgumu pamata, salīdzinājumā ar 374,7 miljoniem ASV dolāru, ko bija ieguldījuši veselības aprūpes centri, un 186 miljoniem ASV dolāru no privātiem ziedotājiem un novēlētājiem.

Konservatīvisma psiholoģija

2003. GADA augustā Nacionālais psihiskās veselības institūts (National Institute of Mental Healtb/NIMH) un Nacionālais zinātnes fonds (National Science Foundation/NSF) paziņoja rezultātus pētījumam, kurā bija ieguldīti 1,2 miljoni ASV dolāru nodokļu maksātāju naudas. Saskaņā ar šā pētījuma slēdzienu, cilvēkiem, kuri tic tradicionālām vērtībām, piemēram, monogāmām laulībām, līdzsvarotam budžetam, stingrai Konstitūcijas interpretēšanai, ir psihiski traucējumi. Pētījumā, ko viņi bija nosaukuši par “konservatīvisma psiholoģiju”, pētnieki apgalvoja, ka politiskā konservatīvisma būtība ir pretošanās pārmaiņām un nevienlīdzības atbalstīšana, kas veicina bailes un nedrošību. Tas izraisot ar konservatīvismu ierasti saistītas parādības, piemēram, “bailes un agresiju, dogmatismu un neiecietību pret citādību, izvairīšanos no nedrošības, nepieciešamību ierobežot izziņu un apvaldīt bailes”. Savā zinātniskajā rakstā ar nosaukumu “Politiskais konservatīvisms kā motivēta sociāla izziņa” (Political Conservatism as Motivated Social Cognition) autori secināja, ka politiskā konservatīvisma pamatā ir nepieciešamība apmierināt dažādas psiholoģiskās vajadzības, taču atzina, ka konservatīvo ideoloģiju diez vai varētu raksturot kā “vienotu motivācijas sindromu”.

Pētnieki tāpat savā darbā atzīst, ka viņu jēdziens “motivēta sociālā izziņa” attiecas uz “virkni pieņēmumu par attiecību starp cilvēku uzskatiem un viņu motivācijas cēloņiem”. Hitleru, Musolīni un prezidentu Ronaldu Reiganu viņi pielīdzināja “labā spārna konservatīvajiem” politiķiem, apgalvojot, ka viņiem visiem kopīga bija pretošanās pārmaiņām un nevienlīdzības atzīšana.

Tā nu papildus Federālā ārkārtas situāciju pārvaldības aģentūras (Federal Emergency Management Agency/FF.MA) piekabinātajai “potenciālo teroristu” birkai, pateicoties N1MH un NSF finansētajai psihologu vāvuļošanai, konstitūcijas aizstāvjiem varētu rikt diagnosticēti arī psihiski traucējumi.

Ko gan lai iesāk ar konservatīvās politikas piekritējiem, kuri cieš no “motivētas sociālās izziņas”? [cila universitātes Medicīnas skolas bijušais neiropsihiatrijas profesors doktors Hosē Delgado (Jose /VI. R. Delgado) - cilvēks, kurš bijis saistīts ar CTP organizētiem prāta kontroles eksperimentiem MKUltra projekta* ietvaros, ir ieteicis: “Mums

* Projekts MKUltra - kodēts apzīmējums slepeniem ASV valdības pētījumiem, kuros CIP Zinātniskās izlūkošanas nodaļa (Scientific intelligence Division) eksperimentēja ar cilvēku uzvedības programmēšanu (prāta kontroli). Programmas īstenošana tika uzsākta 20. gadsimta 50. gadu sākumā, oficiāla atļauja tika dota 1953. gadā, 1964. gadā samazināja tās apjomu, vēl vairāk ierobežoja 1967. gadā, līdz. 1973. gadā to oficiāli pārtrauca. Programmā tika izmantotas daudzas nelikumīgas metodes, piemēram, par izmēģinājumu subjektiem kļuva ASV un Kanādas pilsoņi, kas paši to nemaz nenojauta, tāpēc radās jautājums par šo metožu likumību. Projektā MKUltra izmantoto metožu mērķis bija manipulēt ar cilvēka psihes stāvokli un izmainīt smadzeņu funkcijas, piemēram, slepeni ievadot zāles (īpaši I.SD) un citas ķīmiskas vielas, pielietojot hipnozi, jutekļu badu, izolāciju, verbālu un seksuālu vardarbību, kā arī dažādus spīdzināšanas veidus.

ir nepieciešama psihoķirurģijas programma mūsu sabiedrības politiskai kontrolei. Mērķis ir fiziska prāta kontrole. Ikviens, kuram ir novirzes no noteiktās normas, var tikt ķirurģiski izkropļots. Indivīds var domāt, ka vissvarīgākā realitāte ir viņa paša eksistence, bet tas ir tikai viņa personiskais viedoklis... Cilvēkam nav tiesību attīstīt pašam savu prātu... Mums ir jākontrolē smadzenes elektroniski. Kādu dienu armijas un ģenerāļus vadīs ar elektroniskas smadzeņu stimulēšanas palīdzību.” Doktors Delgado ar lielāko prieku baudīs dzīvi, kas atbilst Orvcla ieskicētajai Jaunajai pasaules kārtībai.

Vispirms jānozāļo sievietes un bērni

l’ii.NKil iespējams, ka globālisti jau šobrīd cenšas kontrolēt Amerikas pilsoņu prātus, finansējot pētījumus un atbalstot noteiktu likumdošanu. ASV Profilakses dienestu īpašo uzdevumu grupa (U.S. Preventive Services Task Po reel US PS TF) ir lūgusi veikt regulāras pārbaudes visu amerikāņu pusaudžu vidū, lai konstatētu depresiju, un politiķi bija gatavi to atbalstīt. Jau 2009. gada trešajā mēnesī Kongresā tika iesniegti trīs likumprojekti par plaša mēroga veselības pārbaudēm.

2007. gadā iesniedza likumprojektu ar nosaukumu “Pēcdzemdību garastāvokļa traucējumu profilakses likums” (Postpartum Mood Disorders Prevention Act)-, tas noteica jauno māšu psihes pārbaudes, meklējot depresijas pazīmes. Šāda depresijas meklēšana var kļūt par štata likumu Ilinoisā. Līdzīgi tiesību akti jau ir pieņemti vai vismaz, iesniegti izskatīšanai vairākos citos štatos. 2009. gadā šis masveida pārbaužu plāns tika vēlreiz iesniegts kā “Melānijas Blokeres Stouksas māmiņu iespēja saņemt veselības aprūpi; izglītošana, izpēte un atbalsts 2009. gada Pēcdzemdību depresijas likumam” (Melanie Blocker Stokes Mom's Opportunity to Access Health, Education, Research, and Support for Postpartum Depression Act of 2009). Šis likumprojekts tika iesniegts abās Kongresa palātās 2009. gada janvārī pēc tam, kad 2007. gada likumprojekta virzība tika apturēta Senātā 2008. gadā.

Kritiķi Māšu likumu uzskata par slepenu plānu, kas vairāk nekā jebkad agrāk ļautu sazāļot zīdaiņus, grūtnieces un zīdaiņu mātes. Likums tāpat atvieglotu ierobežojumus bērnu aizsardzības dienestiem atņemt vecākiem bērnus. Šis likumprojekts ir līdzīgs citiem likumprojektiem, kurus Kongress pēdējo astoņu gadu laikā ir atteicies pieņemt.

“Šā tiesību akta atbalstītāju patiesais mērķis ir pārvērst sievietes auglīgā vecumā par psihotropo zāļu lietotājām mūža garumā, meklējot sievietēs veselu sarakstu ar “garastāvokļa traucējumiem” un “trauksmes stāvokļiem”, ne tikai pēcdzemdību depresiju,” apgalvoja pētnieciskā žurnāliste Kvēlina Pringla (Evelyn Pringle) savā rakstā politiskajam informatīvajam biļetenam Connterpunch. “Ir jārunā un vēlreiz jārunā par mediķu baltos halātos spēju pārliecināt viegli ietekmējamas grūtnieces un jaunās mātes, ka viņu domas un jūtas šajā laikā varētu būt nenormālas.”

Jebkura sieviete, kura ir piedzīvojusi grūtniecību, zina, ka mēdz būt gan emocionālā pacēluma, gan krituma brīži. Garastāvokļa pārmaiņas, gaidot bērnu, ir daļa no šīs pieredzes jau kopš seniem laikiem. Izņemot dažus īstas klīniskās depresijas gadījumus, daudziem likās lieki normālām, veselām sievietēm grūst zāles jau kopš pirmās grūtākās dienas.

Bažas vecākiem rada arī autisms. Kāda pavisam nesena ASV valdības pētījuma, kura pamatā bija 2007. gada Nacionālais pārskats par bērnu veselību, rezultāti liecina, ka autisma sastopamība laikā 2001. gada līdz 2009. gadam palielinājusies 200 reižu. Šīs jaunākās aplēses liecina, ka aptuveni 672 000 amerikāņu bērnu cieš no autisma.

“Satraucošā ātrumā izplatās slimība, kuru daudzi slikti informēti ārsti un zinātnieki vēl aizvien uzskata par ģenētisku,” rakstīja populāra izdevuma par dabisku un veselīgu dzīvesveidu NaturalNews redaktors Maiks Adamss (Mike Adams). “Taču ar gēniem vien nevar izskaidrot tik strauju to bērnu skaita palielināšanos, kuriem diagnosticēta šī slimība. Te nepārprotami iesaistīti arī citi faktori, un daudziem vecākiem ir aizdomas, ka vienas no galvenajām vaininiecēm ir vakcīnas.”

1998. gadā advokātu birojs Dau/barns no Anglijas pilsētas Nor-folkas kopā ar Freeth Cartwright biroju no Notingemas iesniedza prasības tiesā pret trim masalu, cūciņu un masaliņu (MMR) vakcīnas ražotājiem, jo vecāki bija ziņojuši par vairāk nekā 1500 gadījumiem, kad pēc 1988. gadā ieviestās vakcīnas ievadīšanas bija iestājušās blak-ncs. Advokātu birojiem izdevās panākt juridiskas palīdzības sniegšanu bērniem, un procesu virzīšana galu galā 1999. gadā tika uzticēta tiesu advokātiem no Alexander Harris biroja Londonā. Neraugoties uz britu veselības aprūpes amatpersonu pārliecinošajiem apgalvojumiem, ka starp blaknēm un vakcīnām nav nekādas saistības, lietas nonāca Augstākajā tiesā, kurai bija jāizspriež sākotnējais jautājums, vai vakcīnas prasītājiem izraisījušas autisma simptomus un zarnu darbības traucējumus. Lietu virzību finansēja Anglijas tiesiskās palīdzības sistēma un atbalstīja divdesmit septiņi eksperti, kuri sagatavoja ziņojumus, kas apstiprināja bērnu prasību pamatotību. Vecāki uzskatīja, ka viņu bērni pirms vakcinēšanas bijuši normāli, un neredzēja cita iemesla izmaiņām viņu veselības stāvoklī, tikai vakcināciju. Taču lietas iestrēga tiesu sistēmā, un to izskatīšana nav pavirzījusies uz priekšu kopš juridiskās palīdzības atcelšanas 2003. gada augustā.

Žurnāla par toksikoloģisko un vides ķīmiju Toxicological & Environmental Chemistry 2009. gada jūnija izdevumā bija publicēts zinātnisks raksts, kurā secināts, ka organiskais dzīvsudraba savienojums ar nosaukumu tiomersāls var izraisīt “ievērojamu šūnu toksiskumu cilvēku neironos un embrionālajās cilmes šūnās”.

“Šis jaunākais pētījums apstiprina, ka bojājums, [ko rada dzīvsudrabu saturošais konservants tiomersālsļ, patiesi cilvēku neironos un embrionālajās cilmes šūnās rodas pat mazu devu iespaidā,” rakstīja doktors Džozefs Merkola (Joseph Mercola) sava apkārtraksta par dabisko dziedniecību komentāru sadaļā. Merkola, kurš ir izveidojis llinoisas Dabas veselības centru (Illinois Natural Health Center) brīdināja: “Autisma izplatība ASV kopš 70. gadu beigām ir pieaugusi teju 60 reizes, un tā sastopamība korelē ar vakcinācijas grafikā iekļauto vakcīnu skaita pieaugumu. I.ai gan autismu var novērot drīz pēc dzimšanas, vairumam arautismu sirgstošo bērnu novērojama normāla attīstība vairāku mēnešu un pat gadu vai ilgākā laikā, kam seko regresija, ko apraksta kā funkciju zudumu vai ncattīstīšanos. Parasti triju gadu vecumā, brīdī, kad bērns ir saņēmis vismaz 24 no viņam paredzētajām vakcīnām, autisma simptomi kļūst acīm redzami, ietekmējot viņu saziņas un sociālās iemaņas un traucējot bērnam spēlēties, runāt un saprasties ar pasauli.”

Daudzi uzskata, ka bērnam dotās zāles un vakcīnas nav pilnībā pārbaudītas un to drošība netiek garantēta. Viņuprāt, bērni ir lielo farmācijas uzņēmumu izmēģinājumu trusīši.

Maiks Adatnss protestēja arī pret mazu bērnu izmantošanu zāļu izmēģinājumos un apgalvoja, ka tā ir visīstākā ķīmiskā vardarbība pret bērnu. “Та sauktos “bipolāros traucējumus” izgudrojuši psihiatri, kuri ir finansiāli cieši saistīti ar zāļu ražotājiem,” rakstīja Adamss savā internēta vietnē. “Šīs slimības nolūks ir ne jau palīdzēt bērniem, bet pārdot zāles jebkuram un ikvienam, ieskaitot zīdaiņus.”

Viņš vēl piebilda: “Es bieži prātoju, kad visa pārējā valsts atmodīsies un pamanīs, ka mūsu valsts bērnu masveida nozāļošana ir kļuvusi katastrofāla. Kāpēc lielākie plašsaziņas līdzekļi neraksta par to pirmajās lapās? Kāpēc likumdevēji nepieprasa izbeigt ķīmisko vardarbību pret mūsu bērniem? Kāpēc Pārtikas un zāļu pārvalde godprātīgi neaptur šos izmēģinājumus ar zīdaiņiem? Jūs jau zināt atbildi: tāpēc, ka no šiem ķīmiskajiem uzbrukumiem mūsu nācijas bērniem viņi gūst peļņu. Ārsti, slimnīcas, zāļu ražotāji, psihiatri un lielākie plašsaziņas līdzekļi -viņi visi gūst milzu peļņu, pārdodot bērniem psihi izmainošas zāles. Ktika nestāsies ceļā vecum vecajai alkatībai.”

Adamss aicināja bērniem dot “nedaudz saules, laiku rotaļām un saskarei ar dabu”, nevis zāles. “Tikai tad rodas līdzsvaroti, veselīgi bērni. Tas nav nekāds noslēpums - vien veselais saprāts.”

“Bet psihiatrijā veselā saprāta nav,” rakstīja Adamss, “un neviens no šīs nozares neuzdrošinās pieminēt, ka vairumu tā dēvēto psihisko traucējumi patiesībā izraisa nelīdzsvarots uzturs. Tāpēc, ka, atzīstot patiesību par bērnu psihisko veselību, viņi zaudētu darbu. Un neviens psihiatrs negrasās atteikties no karjeras, atzīstot, ka bipolārie traucējumi ir izdomājums vai ka bērniem vajadzīgs labs ēdiens, nevis dārgas zāles. Psihiatriem, tāpat kā tradicionālajiem ārstiem, ir jāaizsargā savs egocentrisms un peļņas plūsma, un tas nozīmē pārliecināt pacientus, ka mazajam Džonijam ir smadzeņu ķīmiskā līdzsvara zudums un viņam visu mūžu būs jālieto psihotropās zāles. Kā allaž, vientiesīgie vecāki naivi notic krāpšanai, parasti psihiatra iebiedēti, kurš brīdina, kas ar mazo Džoniju notiks, ja viņi nesazāļos (oriģinālais uzsvarsļ viņu. “Viņš varētu izdarīt pašnāvību,” psihiatri draudīgi pareģo.” Bipolārie traucējumi ir psihiatrijas diagnoze, kuru piešķir cilvēkiem, parasti bērniem, kuriem novērojama visplašākā emociju gamma - spilgti pacēlumi un depresīvi kritumi. Citi šādu uzvedību neuztver kā traucējumus, ber normālu garastāvokļu maiņu augšanas procesā. Nav nekādu zinātnisku metožu, kas apstiprinātu bipolāro traucējumu diagnozi.

Britu psihofarmakoloģijas apvienības (British Association for Psycho-pharmacology) bijušais sekretārs un grāmatas par bipolārajiem traucējumiem “Mānija” (Mania) autors Deivids Hīlijs (David Healy) paziņoja, ka šie traucējumi ir mītisks fenomens: “Problēmas, kuras šobrīd ir sagrupētas zem virsraksta “bipolārie traucējumi”, ir līdzīgas problēmām, kuras 20. gadsimta 60. un 70. gados dēvēja par “trauksmi” un ārstēja ar rrankvilizatoriem, savukārt 90. gados, piekarot “depresijas” birku, ārstēja ar antidepresantiem,” apgalvoja 1 līlijs intervijā žurnālam Psychology Today 2009. gadā. Atsaucoties uz to, ko viņš pats nodēvējis par “bioloģisko vāvuļošanu” (biobahhle), Hīlijs skaidroja: “Tas attiecas uz tādām lietām kā iespējamā seratonīna līmeņa pazemināšanās un ķīmiskā līdzsvara zudums, kas esot garastāvokļa traucējumu pamatā... Tas ir tikpat mītisks apgalvojums kā iespējamās libido izmaiņas, kas saskaņā ar Freida teoriju izraisa psihodinamiskos traucējumus. Lai arī libido un seratonīns ir reālas parādības, veidam, kā psihoanalītiķi savulaik ir izmantojuši un psihofarmakologi šobrīd izmanto šos jēdzienus, īpaši izplatot tos popkultūrā, nav nekāda sakara ar jebkādu faktisku seratonīna līmeni vai izmērāmu ķīmiskā līdzsvara zudumu, vai libido traucējumiem. Pārsteidzoši, cik ātri popkultūra ir pārņēmusi šos jēdzienus un cik bieži daudzi cilvēki ikdienā piemin sava seratonīna līmeņa pazemināšanos, skaidrojot, kāpēc viņi nejūtas labi.

Bipolāro traucējumu gadījumā bioloģisko mītu centrā ir ideja par garastāvokļa stabilizēšanu. Taču nav nekādu pierādījumu, ka zāles stabilizētu garastāvokli. Patiesībā nav pat skaidrs, vai ir jēga runāt par centru smadzenēs, kas nosaka garastāvokli. Saskaņā ar mitoloģiju, kuras mērķis ir pieradināt cilvēkus pie zālēm, šīs zāles pasargā neironu struktūru un darbību - taču tam nav nekādu pierādījumu, un īstenībā šīs zāles var izraisīt smadzeņu bojājumus.”

Daži vēsturnieki uzskata, ka Vinsents van Gogs savulaik cietis no bipolārajiem traucējumiem. Par laimi, viņa dzīves laikā nebija pieejamas sintētiskas psihotropas zāles, kas viņu notrulinātu un liegtu pabeigt mākslas darbus, kurus mūsdienās uzskata par šedevriem.

GRIPA UN CITAS CŪCĪGAS IDEJAS

Es to saņemšu [cūku gripas vakcīnu], ja tā vispār palīdz. Bet es jums saku -mana sieva neimunizēs mūsu bērnus!

Kolumbijas universitātes rektora vietnieks, ķirurģijas profesors un raidījuma The Doctors (Ārsti) vadītājs doktors Mehmets Ozs [Mehmet OA, atbildot uz jautājumu CNN televīzijas kanālā, vai viņa ģimene saņems vakcīnas pret cūku gripu

Savienotās Valstis reiz bija rūpniecības pirmavots, no kura straumēm vien starptautiskajā tirgū ieplūda plaša patēriņa preces - automašīnas, televizori un ledusskapji. Šobrīd Amerikā ir zombiju nācija, kura darbojas apkalpojošā sfērā.

Mūsdienās Amerikas lielākās patēriņa preču nozares ir veselības aprūpe un zāles.

Nejūties labi?

Iedzer tableti, pat ja domā, ka tev tā nav vajadzīga!

Lielie farmācijas uzņēmumi atpērkas

(IrAmatā “Pārdzīvot Amerikas depresijas epidēmiju” (Surviving America's Depression Epidemic) doktors Brass 1.evains (Bruce I.evine) skaidroja, kā darbojas farmācijas nozares psihotropo zāļu kartelis: “Psihiskās veselības ārstēšana Savienotajās Valstīs šobrīd ir daudzos miljardos vērtējama nozare, un uz. to attiecas visi industriālā kompleksa noteikumi. Lielo farmācijas uzņēmumu varā ir ne tikai ietekmīgi psihiatri, bet teju ikviena psihiskās veselības aprūpes iestāde, no kuras ārsti, prese un sabiedrība saņem informāciju par savu psihisko veselību, ir finansiāli saistīta ar lielajiem farmācijas milžiem. Psihiatru profesionālā apvienība - Amerikas psihiatru asociācija - ir atkarīga no zāļu ražotāju finansējuma, un tas pats attiecas uz Nacionālo psihisko slimību aliansi (National Alliance on Mental Illness/NAMI) un citām tā dēvētajām patērētāju organizācijām. 1 lārvardas un citu prestižu universitāšu psihiatrijas fakultātes saņem miljoniem dolāru no zāļu ražotāju uzņēmumiem, un Nacionālais Psihiskās veselības institūts (National Institute of Mental Health) finansē pētniekus, kuri ir finansiāli saistīti ar zāļu ražotāju uzņēmumiem.”

Reizēm nauda tiek nepastarpināti maksāta cilvēkiem šo organizāciju vadībā. Kmorija universitātes psihiatrijas fakultātes dekāns doktors Čārlzs Nemerofs (Charles Nemeroff) bija viens no vairākiem akadēmiķiem, pret kuriem Senāta Finanšu komiteja uzsāka izmeklēšanu par ienākumu slēpšanu miljoniem dolāru apmērā, kurus viņi saņēma no farmācijas uzņēmumiem.

Saskaņā ar Senāta Finanšu komitejas ziņojumu, laikposmā no 2000. līdz 2006. gadam Paxil zāļu ražotājs GlaxoSmithKline Nemerofam samaksāja vairāk nekā 960 000 ASV dolāru. Tomēr savā Kmorija universitātes ienākumu deklarācijā Nemerofs uzrādīja mazāk nekā 35 000 dolāru. Acīmredzot Nemerofs laika no 2000. līdz 2007. gadam par runām un konsultācijām no zāļu ražotājiem saņēma kopumā 2,8 miljonus dolāru, taču deklarēja vien nelielu daļu no šīs summas. Salīdzināsim šo summu ar faktu, ka 2008. gadā Kmorija universitātes psihiatrijas fakultāte no zāļu ražotāja Eli Lilly saņēma nieka 25 000 dolāru, kā liecina šīs firmas pirmā ceturkšņa pārskats. Pēc skandāla Nemerofs atkāpās no fakultātes dekāna amata. 2009. gada beigās viņu iecēla par Maiami universitātes psihiatrijas fakultātes dekānu.

Nemerofs piebiedrojās citiem ievērojamiem psihiatriem, kuru interešu konflikti, saņemot nedcklarētu finansējumu no zāļu ražotājiem daudzu miljonu apmērā, nesen nākuši gaismā.

“Sabiedrības lielākā daļa varbūt zina, bet varbūt arī nemaz nezina, ka pastāv tā sauktās psihiskās veselības aizsardzības organizācijas, piemēram, Nacionālā psihisko slimību alianse (NAMI), Bērnu un pieaugušo ar uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindromu (Children and Adults with Attention Deficit Hyperactivity Disorder/CHADl)) un neskaitāmas bipo-lāro traucējumu, depresijas un uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroma “atbalsta grupas”, kas pārpludinājušas internētu. Taču viņiem vajadzētu zināt,” iesaka Cilvēktiesību pilsoniskā komisija (Citizens Commission on Human Rights/(CCHR). “Šīs grupas darbojas, maskējoties par “psihisko slimo” aizstāvjiem, lai gan patiesībā tās ir dāsni finansēts farmācijas nozares avangards, kas, lobējot un strādājot pie štatu un federālajiem likumiem, ietekmē visu nāciju, sākot no mūsu vecajiem cilvēkiem pansionātos un beidzot ar armiju, grūtniecēm, ar krūti barojošām mātēm un skolēniem.”

Vēl viena problēma ir tikpat biedējoša kā lielo farmācijas gigantu piekukuļotie akadēmiķi, un tā ir ciešā saikne starp valdības zāļu “ekspertiem” un lielo farmācijas uzņēmumu vadību. 2009. gadā Slimību kontroles un profilakses centra (Centre for Disease Control and Pre-vention/CDC) bijusī vadītāja doktore Džūlija Cerberdinga (Julie Ger-berding) kļuva par uzņēmuma Merck vakcīnu nodaļas vadītāju. Tādējādi valsts augstākā slimību apkarošanas dienesta bijusī vadītāja šobrīd uzrauga 5 miljardus ASV dolāru vērto Merck nodaļu, kas pārdod vakcīnas pret kakla vēzi, vējbakām un, protams, cūku gripu H1N1. Izdevuma NaturalNews redaktors Maiks Adamss piezīmēja: “Slimību kontroles un profilakses centrs... gadiem ilgi ir aizstāvējis Merck, notušējot vakcīnu blaknes un apgalvojot, ka Merck vakcīnas ir drošas. Šobrīd, kad Merck vakcīnu nodaļas vadītāja un Slimību kontroles un profilakses centra bijusī vadītāja ir viena un tā pati persona, rodas pašsaprotami jautājumi, vai starp Slimību kontroles un profilakses centru un Merck ir bijusi kāda pastāvīga slepena noruna un cik dziļi tajā varētu būt iesaistīta doktore Cerberdinga.

Adamss, kurš atbalstīja likumu, kas aizliegtu valsts veselības aprūpes organizāciju amatpersonām strādāt farmācijas uzņēmumos, piebilda: “Pastāv milzīgs risks, ka ietekme var iespiesties visās sfērās, tāpēc arī mums šobrīd jāsastopas ar korupciju un slepenām norunām, kas norisinās Pārtikas un zāļu pārvaldē, Federālajā Tirdzniecības komisijā un Slimību kontroles un profilakses centrā - šķiet, ka tie visi darbojas kā farmācijas nozares tirgvedības nodaļas.”

Pallgvielas un skvalēns

2009. (.ADA vidū Pasaules Veselības organizācija (PVO) un Slimību kontroles un profilakses centrs pareģoja nāvējošas cūku gripas izplatību, kurā savādā veidā bija apvienojušies cilvēku gripas virusi ar putnu gripas un par H1N 1 sauktās cūku gripas - A grupas vīrusa apakšgrupas - celmiem. Gan PVO, gan Slimību kontroles un profilakses centrs nopietni runāja par obligātas vakcinācijas ieviešanu 2009. gada cūku gripas panikas laikā.

Jau cūku gripas histērijas pašā karstumā kritiķi apsūdzēja farmācijas uzņēmumus, ka tie manipulē ar PVO nolūkā pārdot cūku gripas vakcīnas un atgūt miljoniem dolāru, ko viņi bija ieguldījuši pandēmis-kās gripas vakcīnu izpētē un izstrādē pēc putnu gripas histērijas 2006. un 2007. gadā. Eiropas Padomes Veselības komitejas prezidents doktors Volfgangs Vodargs (Wolfgang Wodarg) apsūdzēja farmācijas lobētājus un valdības, kas bija iesaistījušās “lielajā panikas kampaņā”. Būdams profesionāls epidemiologs, vācietis Vodargs ieguva Eiropas Padomes Veselības komitejas vienprātīgu atbalstu, viņa paša vārdiem runājot, “masu dezinformācijas operācijas” izmeklēšanai.

Citiem bija vēl dziļākas aizdomas. Vai varētu būt, ka cūku gripas epidēmija bija mākslīgi radīta? Apkopoti nopietni pierādījumi, ka šī cilvēku radītā slimība iegūta bioloģiskā kara eksperimentos pēc Otrā pasaules kara, kas sīkāk aprakstīti nodaļā par mikoplazmu.

“Acīm redzams, ka vakcīnas ražotāji gūst miljardiem dolāru peļņu no šīs PVO un valdību reklamētās pandēmijas,” apgalvoja sertificēts neiroķirurgs, rakstnieks un lektors doktors Rasels Bleiloks (Russell Blaylock). “Pandēmiskās gripas vakcīnu ražotājs Nouartis nesen paziņoja, ka viņi negrasās izsniegt bezmaksas vakcīnas nabadzīgajām valstīm - visiem ir jāmaksā. Jāatceras, ka, tiklīdz vakcīnas ir injicētas, jūs maz ko varat darīt, lai sevi pasargātu - vismaz ar tradicionālās medicīnas palīdzību. Tas nozīmē kropļojošu slimību mūža garumā un pāragru nāvi. Sevis pasargāšanai no šā gripas vīrusa ir daudz drošākas metodes, piemēram, lielākas D, vitamīna devas, imūnsistēmas stiprināšana ar uztura bagātinātājiem un labs uzturs.”

Rakstā ar nosaukumu “Vakcīna var būt bīstamāka nekā cūku gripa” (The Vaccine May Be More Dangerous Than Swine hlu) Bleiloks izpētīja cūku gripas pandēmiju gan 1976. gadā, gan 2009. gadā un norādīja, ka Novartis noslēdzis vienošanos ar l’VO par pandēmiskās gripas vakcīnu. “Briesmīgi, ka šīs pandēmiskās gripas vakcīnas satur vielas, sauktas par imunitāti veicinošām palīgvielām, kas, kā pierādīts vairākos pētījumos, izraisa graujošas autoimūnās slimības, to vidū reima-tisko artrītu, multiplo sklerozi un vilkēdi. Pētījumi ar dzīvniekiem, kuriem ievadītas šīs vielas, pierādījuši, ka tās ir nāvējošas. Kādā pētījumā, kurā izmantotas 14 jūrascūciņas, izdzīvoja tikai viens no šiem dzīvnieciņiem, kuriem tika ievadīta īpaša palīgviela. Atkārtotā pētījumā rezultāts bija tikpat nāvējošs,” ziņoja Bleiloks.

Bleiloka šajā rakstā minētā palīgviela irskvalēns, ķīmiska viela, kas varētu būt saistīta ar I.īča kara sindromu - noslēpumaino slimību, no kuras cieta daudzi Persijas līča kara veterāni. Skvalēns ir nepiesātināts organisks savienojums, kas darbojas kā mediators holesterīna ražošanā. Skvalēns cilvēka organismā ir atrodams ari dabiski, bet nelielā daudzumā asins plazmā un palielinātā daudzumā gripas vīrusa iedarbībā.

Skvalēnu komerciālai lietošanai sākotnēji ieguva no haizivs aknu eļļas. Mūsdienās vairākās zālēs izmanto sintētiskās skvalēna formas. Gadiem ilgi Aizsardzības departaments noliedza skvalēna klātbūtni Sibīrijas mēra vakcīnu sastāvā. Tomēr Pārtikas un zāļu pārvalde pārbaudīja vairākus vakcīnas paraugus un atklāja šo savienojumu dažādos daudzumos.

Citējot Militāro vakcīnu resursu uzziņu krājuma (Military Vaccine Resource Directory) internēta vietni, doktors Anderss Bruns Laursens (Anders Bruun Laursen), kurš ir daudz, rakstījis par vakcīnām vispār un konkrēti skvalēnu, piezīmēja: “Vidējais skvalēna daudzums, kas tika injicēts ASV karavīriem ārvalstīs un mājās kopā ar Sibīrijas mēra vakcīnu Persijas līča kara laikā un pēc tam, bija 24,2 mikrogrami uz miljardu mikrogramu ūdens. Viens pētījums liecina, ka tas izraisījis Līča kara sindromu 25% jeb 697 000 ASV armijnieku pašu mājās un ārvalstīs.” Laursens sacīja, ka šos skaitļus apstiprinājis profesors

Roberts Garijs (Robert E Garry) savā liecībā Pārstāvju palātas apakškomitejai jautājumos par nacionālo drošību, veterānu lietām un starptautiskajām attiecībām. Garijs bija cilvēks, kurš pirmais atklāja saistību starp Līča kara sindromu un skvalēnu. Pēc tam Pentagons un federālās tiesas tiesnesis 2004. gadā aizliedza skvalēna lietošanu.

Savienoto Valstu konstitūcija skaidri nosaka indivīda svētumu un neaizskaramību, izņemot ar tiesas rīkojumu pēc atbilstoša procesa. Tiesību bila* ceturtais pants nosaka, ka “cilvēku tiesības justies drošiem par savu personu, mājokli, dokumentiem un piederumiem, ka pret tiem netiks vērstas nepamatotas pārmeklēšanas un konfiskācijas, nav pārkāpjamas...”. Devītais un desmitais pants nepārprotami ierobežo jebkādu federālās valdības rīcību attiecībā uz štatiem vai cilvēkiem.

Cilvēku piespiešana pakļauties nebrīvprātīgai injekcijai ir kliedzošs brīvības ierobežojums. Kā mēs varam saukt kādu par brīvu, ja šis cilvēks nevar pats noteikt, kas tiek injicēts viņa ķermenī? Daudzi uzskata, ka viņiem ir tiesības protestēt pret obligātu vakcināciju. Šiem cilvēkiem vajadzētu atcerēties Likumu par mediķu pilnvarojumu valsts ārkārtas situācijās un Likuma par Amerikas apvienošanu un nostiprināšanu, nodrošinot pienācīgus rīkus, kas nepieciešami, lai pārtvertu un aizkavētu terorismu jeb tā sauktā PATRIOT Act I, II un III versiju un likumu par Progresīvās bioķīmiskās izpētes un attīstības pārvaldi Biochemical Advanced Research and Development Authority/BARDA). Šie likumi ļauj likumīgi īstenot obligātas vakcinācijas vai nozāļošanu bez jebkādiem izņēmumiem.

Kas attiecas uz. briesmām, ko rada vakcinācija pret cūku gripu, doktors Laursens minēja, ka daudzi baidās no vakcīnu sastāvā esošajām palīgvielām, jo īpaši skvalēna, kas “visticamāk ir vainojams saslimšanā ar Līča kara sindromu”. Milzīgas ir arī bailes par vīrusa antigēna stāvokli (miris, novājināts, dzīvs) un “dziļi iesakņojusies neuzticēšanās mūsu politiķu un vakcīnu ražotāju motīviem un morālei”.

Laursens skaidroja, ka viena vakcīnas deva satur 10,68 mg skvalēna uz 0,5 ml. “Tas atbilst 2 136 000 mikrogramu uz miljardu mikrogramu ūdens, tas ir, vienā devā ir miljons reižu vairāk skvalēna nekā ļmums stāsta Militārā vakcīnu resursu direkcija]. Pastāv pamatoti iemesli uzskatīt, ka cilvēkiem ir daudz lielāks risks saslimt nekā 1990.—1991. gadā. Es to uzskatu par slepkavību.”

”■ ASV Konstitūcijas pirmo desmit labojumu kopējais nosaukums.

Saskaņā ar Laursena teikto, viņš bija sazinājies ar medicīnas pārvaldes institūcijām Dānijā, kur valdība ir pasūtījusi masveida vakcināciju, lai atklātu, ka viņi neko nezina par GlaxoSmithKline ražotās vakcīnas ar nosaukumu Pandemrix sastāvu. “Tad es vērsos pie Dānijas Zāļu aģentūras. Viņi atzina, ka Pandemrix vakcīna tiešām satur skvalēnu un tiomersālu,” stāstīja Laursens. “Viņi nav noraidījuši manu apgalvojumu, ka skvalēna koncentrācija ir bīstama. Savukārt AstraZeneca mcitasuzņēmums Medlmmune savā vakcīnā deguna aerosola veidā ir izvairījušies no skvalēna blaknēm.”

Lai gan agrāk Pārtikas un zāļu pārvalde ir aizliegusi skvalēnu, šis aizliegums, iespējams, ir ticis ignorēts, steidzoties izstrādāt vakcīnu pret cūku gripu pēc tam, kad prezidents Obama 2009. gada oktobra beigās cūku gripu pasludināja par “valsts mēroga ārkārtēju situāciju”. “Nepārprotami apejot Pārtikas un zāļu pārvaldes noteiktās drošuma izmēģinājumu prasības šīm jaunajām palīgvielām un vakcīnām, kurām rās pievienotas, tiek apdraudēti visi iedzīvotāji, jo var atklāties nopietnas, iespējams, dzīvībai bīstamas blaknes, jo īpaši 12 000 dalībniekiem (no kuriem 6000 bija bērni), kuri izmēģinājumos piedalījās par maksu un, par nelaimi, nokļuva to subjektu grupās, kur bija pievienota palīgviela,” brīdināja Laursens. “Mans padoms - ja jūs spiež vakcinēties pret nekaitīgo cūku gripu (H IN I), pieprasiet AstraZeneca meitasuzņēmuma Medlmmune vakcīnu deguna aerosola veidā, lai tādējādi izvairītos no skvalēna izraisītajām blaknēm.”

Patiesībā vakcinācija pret cūku gripu var izvērsties par sāpīgu pārbaudījumu. Saskaņā ar vakcīnu ražotāja Novartis sniegto informāciju, reakcijas vakcīnas injekcijas vietā var būt sāpes, kas ierobežo locītavu kustības, apsārtums, pietūkums, karstums, ehimoze (zemādas asins izplūdumi) un indurācija (sacietējums injekcijas vietā).

Vakcīnas pret cūku gripu iespējamās blaknes var būt karstuma viļņi, drebuļi, drudzis, savārgums, nogurums, astēnija (nespēks), sejas tūska, imūnsistēmas traucējumi, hipersensitivitātes reakcijas (tai skaitā kakla un/vai mutes tūska), sirds-asinsvadu darbības traucējumi, vaskulīts (asinsvadu iekaisums), ģībonis uzreiz pēc vakcinācijas (īslaicīgs samaņas zudums), gremošanas traucējumi, caureja, slikta dūša, vemšana, vēdersāpes, asins un'limfātiskās sistēmas traucējumi, vielmaiņas un barības uzņemšanas traucējumi, ēstgribas zudums, artralģija (locītavu sāpes), mialģija (muskuļu sāpes), miastēnija (muskuļu vājums), nervu sistēmas traucējumi, galvassāpes, reibonis, neiralģija, parestēzija (notirpums vai nejutlgums), drudžainas konvulsijas, Gijēna-Barē sindroms, miellts (tai skaitā encefalomielīts un transversais mielīts [mugurkaula vai kaulu smadzeņu iekaisums]), neiropātija (nervu sistēmas darbības novirzes, ieskaitot neirītu), paralīze (tai skaitā Bella paralīze [sejas paralīzei), elpošanas traucējumi, dispneja (apgrūtināta elpošana), sāpes krūtīs, klepus, laringīts (kakla iekaisums), rinīts (deguna iekaisums), Stīvensa-Džonsona sindroms (dzīvībai bīstama ādas slimība), nieze (ādas nieze), nātrene (niezoši izsitumi uz ādas) un apsārtums. “Retos gadījumos hipersensititivātes gadījumi ir izraisījuši anafilak-tisko šoku un nāvi,” vēsta Novartis literatūra par šo vakcīnu”'.

So blakņu smaguma pakāpe varētu būt iemesls, kāpēc vairāki ārsti ir publicējuši brīdinājumus saistībā ar cūku gripas vakcīnu. Daži norādīja uz visai nelāgo vakcīnu vēsturi. Domājošie amerikāņi nav palaiduši garām nepamanītus šos brīdinājumus, arī viņi ir apšaubījuši vakcīnas iedarbīgumu. Mičiganas universitātes Čārlza Stjuarta Mota bērnu slimnīcas 2009. gada septembrī veiktajā aptaujā atklājās, ka 60 procenti no 1678 vecākiem nolēmuši nevakcinēt savus bērnus. Aptuveni puse no vecākiem, kuri iebilda pret H1N I gripas vakcīnu, bažījās par vakcīnas iespējamām blaknēm. Tikai 40 procenti paziņoja, ka piekristu vakcinācijai pret cūku gripu.

Gandrīz puse aptaujāto uzskatīja, ka viņu bērniem nedraud inficēšanās un gripas pandēmija nav nopietns drauds. Mičiganas universitātes pediatrijas un internās medicīnas profesors doktors Metjū Deiviss (Matthew Davis), kurš vadīja aptauju, ievēroja atšķirību vecāku atbildēs atkarībā no rases un etniskās piederības. Vairāk nekā puse latīņamerikāņu izcelsmes vecāku teicās vest savus bērnus vakcinēt, savukārt tikai 28 procenti balto vecāku un 20 procenti afroame-rikāņu vecāku paziņoja, ka viņi to darīs. [14]

Kanādā 2009. gada septembrī Britu Kolumbijas Slimību kontroles centra (British Columbia Centre for Disease Control) un Lavāla universitātes pētnieku veiktajā pētījumā ari tika apšaubīts cūku gripas vakcīnas iedarbīgums. Pētījums pierādīja, ka pret sezonas gripu vakcinētie cilvēki ir pakļauti divkārt lielākam riskam saslimt ar cūku gripu. Pētījumā iesaistītajiem vadošajiem pētniekiem rika aizliegts publiski uzstāties, kamēr viņu pētījums nav izskatīts un publicēts.

Neraugoties uz skeptisko attieksmi pret pētījuma rezultātiem (kas bija pretrunā ar valdības agrākajiem apliecinājumiem, ka cūku gripas vakcīnas ir drošas), vairāku Kanādas provinču veselības aprūpes jomas amatpersonas paziņoja, ka viņi aptur sezonas gripas vakcinācijas.

“Tas ir krietni sarežģījis situāciju,” atzina Manitobas universitātes Pieaugušo infekcijas slimību katedras vadītājs doktors Etāns Rubinsteins (Ethan Rubinstein). “Un pretrunīgie ieteikumi pavisam noteikti ir maksājuši mums sabiedrības uzticēšanos. Līdz pagājušajai nedēļai pamudinājums vakcinēties pret sezonas gripu bija liels.” Viņš sacīja, ka pētījuma metodoloģija izskatās pamatota. “Pētījumā iesaistīts milzīgs skaits autoru, kuri visi ir izcili un uzticami pētnieki. Un tā mērogs ir milzīgs - izpētīti 12 vai 13 miljonu cilvēku dati centrālajā uzskaites sistēmā trijās provincēs. Pētījums ir pārliecinošs.”

Daudzi pretojās injekcijām pret pandēmiju. Lai gan tas īpaši netika publiskots, 2009. gada vidū veiktās Honkongas veselības aprūpes darbinieku izpētes rezultāti liecināja, ka vairāk nekā puse aptaujāto ārstu un medmāsu atteiktos no vakcīnas pret cūku gripu, ja viņiem piedāvātu vakcinēties. Patiesībā 2225 veselības aprūpes speciālistu izpētē Honkongas valsts slimnīcu sistēmā atklājās, ka tikai 28,4 procenti izrādīja “vispārīgu vēlmi pieņemt pirmspandēmijas vakcīnu H5NI”. Visizplatītākais iemesls veselības aprūpes darbinieku pretestībai pret vakcīnām bija bailes no blaknēm un šaubas par vakcīnas iedarbīgumu. Tikai pēc tam, kad plašsaziņas līdzekļi sāka iedvest bailes no gripas, bet Pasaules Veselības organizācija sacēla pandēmijas trauksmi līdz 5. pakāpei, nākamajā aptaujā vakcīnas piekritēju skaits pieauga līdz 47,9 procentiem. Visbiežāk sastopamais respondentu nosauktais iemesls ļauties vakcinēties bija “vēlme būt pasargātiem” un “veselības aprūpes organizācijas ieteikums”.

Dažiem amerikāņu darba ņēmējiem acīmredzot pat nebija dota izvēles iespēja vakcinēties vai ne. Olbani Medicīnas centra (Albany Medical Center) sabiedrisko attiecību pārstāvis Gregorijs Makgarijs (Gregory McGarry) apstiprināja, ka “piespiedu pasākumi” varētu tikt veikti attiecībā uz darbiniekiem, kuri neizpildīja rīkojumu saņemt gripas vakcīnu līdz 2009. gada 16. oktobrim. Saskaņā ar Valsts slimnīcu pārskata un plānošanas padomes 2009. gada augustā pieņemto ārkārtas nolikumu Ņujorkas štata galvaspilsētas reģiona slimnīcu amatpersonām draudēja disciplinārsods un pat atlaišana, ja visi darbinieki (ieskaitot sanitārus, ēdināšanas dienesta darbiniekus, ārstus un medmāsas) atteiktos vakcinēties. Olbani pilsētas Svētā Pētera slimnīcas preses sekretārs Elmers Strīters (Elmer Streeter) augustā žurnālistiem atklāja: “Ir tikai reti izņēmumi. Kā darba tiesisko attiecību priekšnosacījumu mēs pieprasīsim |pretgripas vakcīnasļ visiem mūsu darbiniekiem.” Vietējie ziņu dienesti vēstīja, ka atsacīšanās no vakcinēšanās gadījumā darbinieki sākumā tiktu uz piecām dienām atstādināti no amata pienākumu pildīšanas. Vēl pēc piecām dienām viņiem draudētu atlaišana no darba.

Lai gan prezidents Baraks Obama cūku gripu pasludināja par valsts mēroga ārkārtas situāciju un Pasaules Veselības organizācija noteica

5. cūku gripas izplatības līmeni - “pasaules mēroga pandēmija”, nopietni pētnieki un daži masu ziņu dienesti, piemēram, CBS, ziņoja, ka cūku gripas upuru uzskaite bijusi krietni pārspīlēta un daudziem cilvēkiem nemaz nebija viņiem oficiāli diagnosticētās cūku gripas.

CBS reportiere Šerila Atkisone (Sbaryl Attkisson) pavēstīja: “|2009. gada] jūlija beigās Slimību kontroles centri pēkšņi ieteica štatiem pārtraukt 1I1N1 gripas analīzes un izbeidza uzskatīt atsevišķus gadījumus. Slimību kontroles un profilakses centru pamatojums ieteikumam atteikties no analīžu veikšanas un atsevišķu gadījumu uzskaites bija - kāpēc gan velti jārērē resursi H I N I gripai, ja valdība jau ir apstiprinājusi epidēmiju? Ziņu dienests CBS News uzzināja, ka lēmums pārtraukt uzskaitīt MINI gripas gadījumus tika pieņemts tik steidzīgi, ka štatiem nebija dota iespēja to apspriest.”

CBS no katra štata pieprasīja informāciju par cūku gripas upuriem, taču Slimību kontroles un profilakses centrs CDC īslaicīgi apturēja ziņu aģentūras aktivitātes. Kad visbeidzot tika publicēti skaitļi par cūku gripas gadījumiem katrā štatā, cilvēki bija šokēti. “Vairumā gadījumu HINI un sezonālās gripas analīžu rezultāti bija negatīvi, neraugoties uz to, ka daudzi štati īpaši pārbaudīja pacientus, kuriem no simptomu un riska faktoru viedokļa bija vislielākā 11 INI gripas varbūtība.”

Uzņēmumiem paklausīgie mediji pārspīlēja arī reālos gadījumus. 2009. gada septembrī kāds virsraksts vēstīja - “H1N1 inficē vairāk nekā 250 Džordžtaunas studentu”. Tomēr rūpīgākā izmeklēšanā Džordž-taunas universitātē noskaidrojās, ka slimo studentu milzīgo skaitu veidoja studenti, kuri ar gripas simptomiem bija vērsušies Studentu veselības centrā, studentu neatliekamās palīdzības punktā un pat tic, kuri zvanīja uz H 1N I palīdzības dienestu vai dežurējošajam Veselības centra ārstam, nevis laboratorijas analīžu apstiprināti gadījumi.

2010. gada februāra sākumā visa cūku gripas spriedze norima, un nepārdotās vakcīnas tika atdotas ražotājiem. Uzņēmums Sanofi Pasteur ar mītni Pensilvānijas štata pilsētā Sviftvoterā izdeva valsts mēroga H I NI vakcīnas atsaukumu, kad atklājās tās neefektivitāte. Atklājums tika publiskots, kad iedalītās partijas bija nosūtītas uz visiem piecdesmit štatiem.

1921. gada pandēmija Kanzassitijā

Cūku gripas pandēmija bija tikai pēdējais gadījums šādu pandēmiju vēsturē, kad ietekmīgas organizācijas pārspīlējušas slimības draudus, lai, iebiedējot iedzīvotājus, gūtu peļņu. 20. gadsimta 20. gadu sākumā Misūri štata pilsētā Kanzassitijā pilsoņu modrības grupai ar nosaukumu “Reklāmdevēju aizsardzības birojs” (Advertiser's Protective Bureau) izdevās tiesā uzvarēt Amerikas medicīnas asociācijas AM A Misūri štata nodaļu - Džeksonas medicīnas sabiedrību (Jackson Medical Society) - par nepamatotu baiļu sēšanu saistībā ar baku pandēmiju, kuras nemaz nebija. Biroja ziņojumā bija teikts: “ 1921. gada rudenī pilsētas iedzīvotāju veselības stāvoklis bija neparasti labs, un ārstiem bija maz darba. Tāpēc Džeksonas medicīnas sabiedrība sarīkoja tikšanos un nolēma pilsētā izvērst epidēmiju. Saskaņā ar šīs sanāksmes protokolu "tika izvirzīts un atbalstīts priekšlikums komitejai iesniegt rekomendāciju veselības aprūpes padomei izsludināt pilsētā baku epidēmiju... tika iesniegts un atbalstīts priekšlikums noteikt dienu, nosaucot to par Vakcinācijas dienu, kad visās skolās, klīnikās, sabiedriskajās ēkās un slimnīcās būtu pieejami ārsti, kas vakcinētu “bez maksas”... tāpat tiek ieteikts izvērst plašu publicitāti, paziņojot, ka vakcīna ir domāta baku profilaksei un ka visu pilsētas vīriešu, sieviešu un bērnu vakcinācija ir absolūti nepieciešama.”

Naturopātijas doktors un radioraidījuma vadītājs doktors A. Iru Ots (A. True Ott)*, kurš specializējas veselības un medicīnas jautājumos, izpētīja šo lietu un atzīmēja, ka Džeksonas medicīnas biedrības propagandas uzbrukums bija ārkārtīgi veiksmīgs. “Vairāk nekā miljons veselu un laimīgu Amerikas pilsoņu tika nohipnotizēti un iebaidīti, piespiežot viņus savā asinsritē ievadīt vakcīnas toksīnus. Visus tā reģiona valsts skolu audzēkņus vakcinēja skolās! Vecākus, kuri uzdrošinājās apšaubīt savu bērnu vakcināciju, izstūma no sabiedrības un publiski nozākāja. Tiesas protokols šajā lietā ir nepārprotams. “Masveida vakcinācijai” sekojošajās nedēļās un mēnešos slimnīcu gultas pārpildīja vakcīnas izraisītu baku slimnieki. Desmitiem tūkstoši saslima, vairāki simti nevainīgu cilvēku nomira, un vēl daudzi tika neatgriezeniski sakropļoti. Laikraksti, protams, skandēja, cik prātīgi medicīnas iestādes bija darījušas, popularizējot vakcīnas, un paziņoja, ka nāves gadījumu skaits būtu vēl lielāks, ja nebijis vakcinācijas kampaņas.”

Tiesai iesniegtie pierādījumi liecināja, ka nevienu brīdi nedz Kan-zassitija, nedz štata nav bijusi epidēmija. Tomēr Džeksonas medicīnas sabiedrība iesniedza kaudzi plakātu, skrejlapu, avīžrakstu un reklāmu ar bakurētainu, pūžņojošiem augoņiem klātu bērnu šausminošiem attēliem. Reklāmdevēju aizsardzības birojs savukārt vēlāk pierādīja, ka šīs fotogrāfijas iegūtas no britu laikraksta.

Lūk, kā doktors Ots to komentēja: “Lai arī Aizsardzības birojs krimināllietā uzvarēja, amerikāņu tauta zaudēja. Lietai vajadzētu parādīties visu valsts laikrakstu pirmajās lapās, pierādot noteiktu “praktizējošo mediķu” darbības modeli - kā ar krāpšanas, nodevības un viltības palīdzību Džeksonas medicīnas sabiedrība uz nelaimes rēķina nopelnīja miljoniem dolāru, savukārt tūkstošiem nevainīgu, lētticīgu un naivu amerikāņu cieta un mira. Amerikāņu presē par šo zemisko rīcību neparādījās ne raksta galiņš. Par to gādāja Džona Rokfellera Amerikas medicīnas asociācija, pateicoties saviem miljoniem dolāru un ietekmei!”

4 Radioraidījuma “Patiesais stāsts notikumu pamatā” (The Story Behind the Story) vadītājs, izveidojis tāda paša nosaukuma internēta vietni, kur 2013. gada 23. augustā publicējis rakstu par savu izcelsmi no Jūtas štata mormoņiem (kur ieguvis arī augstāko izglītību Dienvidu Jūtas universitātē), ko nodēvējis par kompleksu masu prāta kontroles eksperimentu - sātana kultu, kuru vada kritušais eņģelis Lucifers un nemirstīgais Kains. Publicējis neskaitāmus rakstus un 3 grāmatas, no kurām jaunākā ir "Neredzamie slepkavas ēdienā” (Secret Assassins in hood), kurā atmaskotas izplatītākās pārtikas piedevas un to toksiskā iedarbība.

Poliomielīta vakcīna 50. gados ir vēl viens piemērs tam, ka vakcīna amerikāņiem ir vairāk kaitējusi nekā palīdzējusi. Pirms poliomielīta vakcīnas vecāki nāvīgi baidījās, ka viņu bērni varētu saslimt ar poliomielītu - infekciozu vīrusu saslimšanu, kas nereti izraisīja paralīzi vai neatgriezenisku invaliditāti, no kuras cieta arī prezidents Franklins Delano Rūzvelts. Iedzīvotāji izjuta milzu atvieglojumu, kad 50. gadu vidū atklāja un izplatīja Džonasa Solka (Jonus Sulk) vakcīnu pret poliomielītu. Taču pēc tam, kad jaunā vakcīna bija ievadīta miljoniem amerikāņu un cilvēku visā pasaulē, zinātnieki atklāja, ka vakcīna satur vēzi izraisošu pērtiķu vīrusu, sauktu pērtiķu vīruss 40 (SV-40) - ar cilvēku imūndeficīta vīrusu (H1V) cieši saistītu vīrusu, kas vakcīnā nokļuvis inficētu pērtiķu dziedzeru dēļ. Atklāta SV-40 saistība ar smadzeņu audzējiem, kaulu vēzi, plaušu vēzi un leikēmiju. Māte vīrusu savam bērnam nodod dzemdē, un tas tiek pārnēsāts dzimumceļā.

Apkopots milzums dokumentu par to, cik izplatīta šī slimība ir kļuvusi Amerikas iedzīvotāju vidū. Tomēr uzņēmumu nopirktie plašsa-ziņas līdzekļi maz ir publicējuši informāciju par to. Šaubīgajiem, sazvērestības saskatošajiem pētniekiem ir aizdomas, ka neviens pirms 1962. gada lietotās vakcīnas paraugs nav atrodams. Lai gan potenciāli saindētās vakcīnas partijas tika ievadītas vairāk nekā desmit miljoniem cilvēku, šobrīd nav nekādu iespēju noskaidrot, vai viņiem ir bijusi saskare ar SV-40 poliomielīta vīrusu, kurš gadiem ilgi var snaust cilvēka organismā, līdz izraisa ļaundabīgus audzējus.

Nevajadzētu aizmirst cūku gripas paniku 1976. gadā, kad prezidents Džeralds Fords un aptuveni četrdesmit miljoni amerikāņu apzinīgi sa-potējās pret cūku gripu.

Un kāds bija nāves gadījumu skaits no šīs gripas? Precīzi viens - tas nabaga kareivis, kurš arī izraisīja paniku. Kareivis mira no organisma reakcijas uz eksperimentālu vakcīnu, ejot šķēršļu gājienā mācību laikā Ņūdžersijas štata pilsētā Fortdiksā. (āti bija saņēmuši to pašu eksperimentālo vakcīnu, un tika ziņots par vairākiem nāves gadījumiem. Tikpat satraucošs ir fakts, ka simtiem citu sapotēto saslima ar Gijēna Barē sindromu (GBS) - degradējošu imūnsistēmas reakciju, kas izraisa vilkēdi vai locekļu un sejas muskuļu paralīzi. Gijēna Barē sindroms ir viens no izplatītākajiem netraumatiskas etioloģijas paralīzes cēloņiem.

1976. gada panikai sekojošajos gados tiesas prāva pret valdību un vakcīnas ražotājiem iestrēga tiesu varas gaiteņos. 2009. gada jūlijā plaš-saziņas līdzekļi ziņoja, ka Veselības un cilvēku pakalpojumu departamenta sekretāre Ketlīna Sebeliusa (Kathleen Sebelius) ir veikusi profilaktiskus pasākumus, lai novērstu līdzīgu tiesas procesu atkārtošanos, kas tika ierosināts pēc 1976. gada notikumiem, parakstot rīkojumu, ar kuru vakcīnu izgatavotājiem tiek piešķirta tiesiska imunitāte. Sis rīkojums rika izdots saskaņā ar 2006. gada likumā par sabiedrības veselības ārkārtas stāvokļiem iestrādāto regulējumu.

Ņujorkas prasītāju advokāts medicīniskās atbildības lietās Pols Penoks (Paul Pennock) nokritizēja imunitātes piešķiršanu, sacīdams: “Ja jūs lūgsiet cilvēkiem to darīt kopīga labuma vārdā, šā paša kopīgā labuma vārdā pārliecināsimies, ka par šiem cilvēkiem parūpēsies, ja kaut kas noies greizi.”

Daži varbūt gribētu iebilst, ka atbildība vakcinācijas lietās nav apspriešanas vērta, taču Misūri štata iedzimtā, jaunākā kaprāļa Džozefa Lopesa (Josef Lopez) lieta to atspēko. Pabijis Irākā vien nieka deviņas dienas, l.opess tika paralizēts un nonāca komas stāvoklī, nespēdams patstāvīgi elpot. Vai viņu sašāva? Vai viņa automašīna uzdūrās ceļmalā novietotam spridzeklim? Nē. I.opesam iestājās smaga reakcija uz bruņoto spēku ievadīto baku vakcīnu. Iris gadus vēlāk l.opess vēl aizvien valkāja urīna drenāžas maisiņu, piekliboja, cieta no īslaicīgas atmiņas zuduma un dzēra piecpadsmit dažādas tabletes, lai novērstu kāju spazmas.

Tomēr, kad l.opess iesniedza lūgumu piešķirt pabalstu kara veterāniem, Veterānu administrācija to noraidīja, paziņojot, ka pabalsts pienākas “ievainojuma, nevis slimības, saslimšanas vai profilaktisku medikamentu” izraisītas invaliditātes gadījumā. Par apdrošināšanu atbildīgais Veterānu administrācijas direktora vietnieks Stīvens Vurcs (Stephen Wurtz) taisnojās, ka administratori tikai cenšas izpildīt Kongresa nodomus. “Tam nav nekāda sakara ar neticību, ka šie cilvēki būtu pelnījuši kaut kādu kompensāciju par savu zaudējumu.” Veterānu administrācijas amatpersonas nemācēja nosaukt, cik ir noraidītu prasījumu saistībā ar vakcīnu izraisītu kaitējumu veselībai. Militārā vakcīnu pārvalde (Military Vaccine Agency), kas atbild par karaspēka vakcināciju, neatbildēja uz atkārtotiem žurnālista lūgumiem sniegt komentārus.

Neraugoties uz. jaunākā kaprāļa Džozefa Lopesa smago reakciju uz pretgripas vakcīnu, Aizsardzības departaments 2009. gada 1. septembrī paziņoja, ka vakcinācija pret cūku gripu ir obligāta visam militārajam personālam, tai skaitā veselības aprūpes darbiniekiem, izvietotajam karaspēkam, uz kuģiem un zemūdenēs dienošajiem un vispirmām kārtām - jauniesauktajiem.

“Jebkurā vietā, kurp mēs vedam daudzus cilvēkus, radot drūzmu un stresa apstākļus, vakcīnu vigi saņems pirmie,” paziņoja Aizsardzības departamenta veselības aprūpes daļas profilaktiskās medicīnas nodaļas direktors armijas pulkvežleitnants Veins Hačijs (Wayne Hachey). Vakcinācijas programmu bija plānots uzsākt 2009. gada oktobra sākumā, un bija sagatavotas miljoniem vakcīnu devu.

Neņemot vērā faktu, ka līdz 2009. gada 1. septembrim Meksikā bija ziņots par tikai divdesmit nāves gadījumiem, kuru cēlonis bija cūku gripa, ASV uzņēmumu pavadā ejošie plašsaziņas līdzekļi turpināja plašas publikācijas par pašu tā nodēvēto gaidāmo pandēmiju. “Tā nav epidēmija. Tai ir visas propagandas kampaņas pazīmes, no kuras labumu gūst lielās farmācijas firmas, kas ražo vakcīnas. Šā spiediena pamatā nav rikai peļņas gūšanas motivācija. Izskatās, ka pastāv ilgtermiņa plāns padarīt cilvēkus pilnīgi atkarīgus no valsts naudas un norādījumiem veselības aprūpē,” rakstīja Džoels Skouscns (Joel Skousen) savā ilggadējā internēta vietnē - ziņu apskatā World Affairs Brief.

Cūku gripas panikas karstumā Slimību kontroles un profilakses centrs piešķīra 16 miljonus dolāru “informatīvai” programmai lielpilsētu reģionos, kuras nolūks bija panākt atbalstu vakcīnām pret cūku gripu. Tajā pašā laikā tādi lielākie televīzijas kanāli kā ABC un NBC atteicās laist ēterā reklāmas, kurās brīdināja par vakcīnu bīstamību vai kritizēja prezidenta Obamas veselības aprūpes plānu.

“Jūsu lielākais drauds visupirms ir skolas (ja jums ir bērni) un pēc tam - darbavieta, ja viņi uzdod darba devējiem panākt savu darbinieku pakļaušanos. Ks iebilstu pret šiem pasākumiem, jo tie ierobežo personīgo brīvību, un arī tāpēc, ka vakcīnas jau sen tikušas sabojātas ar imunitātei kaitējošām palīgvielām, piemēram, skvalēnu un dzīvsudrabu,” Skousens brīdināja. “Protams, valsts skolas-visu lipīgo slimību inkubatori -savu darbu atsāk septembrī. Ziņu diktori satraucās, ka “skolēniem domātās cūku gripas vakcīnas būs gatavas tikai oktobra vidū”, dodot nepārprotamu mājienu, ka tiek plānota “visu skolēnu vakcinēšanas kampaņa”. Saceltās kņadas mērķis bija iedvest visiem bailes, lai cilvēki skaļi pieprasītu vakcīnas, kas var būt bīstamas jūsu veselībai. Vēsture mūs māca, ka dramatisku cūku gripas saslimšanas gadījumu pieaugumu jūs pieredzēsiet tikai pēc vakcinēšanas - vakcīnās bieži vien “nejauši iemaldījušies” arī dzīvi vīrusi.”

Mācību gadam sākoties visā valstī, skolas gatavojās, ziņu dienesta Associated Press vārdiem runājot, “visplašākajai skolu vakcinācijai kopš poliomielīta laikiem”. Nacionālā skolu valžu administrācija informēja ziņu aģentūru Associated Press, ka trīs ceturtdaļas apgabalu nesenā aptaujā piekritušas atļaut vakcināciju skolu ēkās, un saskaņā ar aģentūras Associated Press ziņām teju divas trešdaļas aptaujāto vecāku apgalvoja, ka viņi dotu savu piekrišanu bērnu vakcinācijai, ja viņiem to piedāvātu bez maksas, ar skolu starpniecību.

Dienvidkarolīnas skolu superintendants Dzims Rekss (Jim Rex) paziņoja, ka viņa štats plāno vismaz vienu vakcinācijas klīniku katrā no štata astoņdesmit pieciem skolu apgabaliem. Dienviddakota plānoja daudzās skolās piedāvāt gan parastās, gan cūku gripas vakcīnas, sacīja Dicnviddakoras štata veselības departamenta sekretāre Donīna Holingsvorta (Doneett Hollingsworth)- 2009. gada septembra vidū vairāk nekā septiņsimt veselības un skolu nozares amatpersonu piedalījās Nacionālās apgabalu un pilsētu veselības aprūpes amatpersonu asociācijas tiešsaistes seminārā, lai apgūtu skolu vakcinēšanas pret gripu vadību.

Neraugoties uz visu mediju sacelto kņadu, amatpersonu roku spiešanu un ekspertu pareģojumiem par 1918. gada nāvējošās pandēmijas atkārtošanos, šīs grāmatas tapšanas brīdī cūku gripa izskatījās pēc kārtējās krāpšanas farmācijas uzņēmumu peļņas veicināšanai un neveiksmīga mēģinājuma pārliecināties par fašistisko globālistu ietekmi uz sabiedrību.

Bailes no gripas

Atu rotiks viltus baku pandēmiju Kanzassitijā kā uzņēmumu ļaunprātības pierādījumu, der papētīt tuvāk, kurš gūst peļņu no pandēmijām. Cūku gripas gadījumā sabiedrībai būtu jāpārbauda Baxter International - milzīgs pasaules mēroga farmācijas konglomerāts, kas cūku gripas vakcīnas izstrādē ieguldījis miljonus. 2008. gadā 44 procenti no tā kopējiem ienākumiem (5,3 miljardi ASV dolāru) gūti no zālēm un vakcīnām. 2010. gadā vairākas internēta viernes apgalvoja, ka prezidents Obama, 2005. gadā būdams senators, nopircis divu uzņēmumu akcijas 50 000 ASV dolāru vērtībā, no kuriem viens bija Baxter. 2005. gada martā senators Obama acīmredzot iekļāva grozījumu Starptautisko attiecību komitejas pilnvaru likumā (Foreign Relations Committee Authorization Act/S. 600), saskaņā ar kuru 25 miljoni ASV dolāru tika piešķirti starptautiskajiem pūliņiem uzveikt putnu gripu. 2005. gada 28. aprīlī Obama iesniedza Putnu likumu (AVIAN Act/S. 969) - visaptverošu likumprojektu putnu gripas pandēmijas draudu noregulēšanai. Interesanti, ka putnu gripas lielākie uzliesmojumi norisinājās 2006. un 2007. gadā, tādēļ daudzi aizdomājās, kā gan 2005. gadā Obama varēja zināt par šo gaidāmo problēmu.

Saistībā ar Baxter atklājušās vairākas pretrunas, no kurām viena bija putnu gripas vakcīnas atšķaidīšana ar patogēnu. 2009. gada februāra beigās parastās sezonālās gripas vakcīnu partija no Baxter laboratorijas Austrijā bija inficēta ar dzīviem II5N I putnu gripas vīrusiem (ar kuriem inficēšanās 60 procentos gadījumu ir letāla) un nosūtīta apakšuzņēmējiem vairākās valstīs. Par laimi, daži piesardzīgi pētnieki Čehijas Republikā nolēma injicēt vakcīnu laboratorijas seskiem, lai novērotu jebkādas blaknes. Visi seski nobeidzās. Baxter amatpersonas uzreiz paziņoja, ka neatbilstošās vakcīnas tikušas iznīcinātas un ka uzsākti “profilaktiski un koriģējoši” pasākumi.

Baxter izplatītā neīstā gripas vakcīna radīja bažas. Daudziem kļuva skaidrs, kā šāda uzņēmuma nolaidīga rīcība ar nāvējošiem vīrusiem var izraisīt milzīgu sabiedrības katastrofu, bet daži pat saskatīja mēģinājumu izraisīt pandēmiju, pret kuru pretpoti sagādātu uzņēmums... par maksu, protams.

Baxter globālās biozinātņu komunikācijas struktūras vadītājs Kris-tofers Bona (Christopher Bona) apstiprināja, ka “eksperimentālais vīrusa materiāls” saturēja dzīvus putnu gripas vīrusus, taču skaidroja, ka tas bijis “tikai paša procesa un šajā procesā pieļautas tehniskas un cilvēciskas kļūdas rezultāts”.

Ārkārtīgi biedējošs fakts sezonālās gripas vīrusa apvienošanā ar putnu gripas vīrusu - tā sauktajā ģenētiskā materiāla pārvietošanas procesā - ir tas, ka šāds jauns izkārtojums var radīt nebijušus hibrīdu putnu-cilvēku vīrusus, kuri iznīcinātu cilvēku populāciju.

Čehijas mediji publiski prātoja, vai Baxter izplatītais nāvējošais vīruss nevarētu būt sazvērestība ar nolūku izraisīt pasaules mēroga pandēmiju, un šī apsūdzība nav nemaz tik absurda. Saskaņā ar ierastajiem vakcīnu ražotāju laboratoriju protokoliem ir praktiski neiespējami nāvējošus dzīvus vīrusus netīšām sajaukt ar vakcīnu.

NaturalNews redaktors un bijušais farmācijas uzņēmumu izmēģinājumu vadītājs Maiks Adamss rakstīja: “Šobrīd Baxter rīkojas ļoti līdzīgi bioloģiskā terorisma organizācijai, izsūtot pa visu pasauli nāvējoša vīrusa paraugus. Ja jūs pa pastu savam senatoram nosūtāt pilnu aploksni ar Sibīrijas mēri, jūs arestē kā teroristu. Tad kāpēc Baxter, kas nosūtīja daudz nāvējošāka vīrusa celma paraugus laboratorijām visā pasaulē, tiek sveikā cauri, vien iesaucoties “Ai!”?”

Šķiet, ka Baxter jau gadiem ilgi savā darbībā un saistībā ar saviem produktiem ir saskāries ar problēmām un pretrunām. 90. gadu vidū vairāk nekā pusducis cilvēku no Apvienotās Karalistes mēģināja Savienotajās Valstīs iesūdzēt Baxter, Bayer un vēl četras citas farmācijas firmas tiesā, apgalvojot, ka tās visas mēģinājušas iesūtīt Lielbritānijā ar HIV vīrusu inficētas asinis. Tiesas procesi turpinājās vēl 2007. gadā pēc tam, kad amerikāņu tiesnesis izdeva rīkojumu lietu pārcelt uz Apvienoto Karalisti.

2008. gadā Baxter rika apsūdzēts inficētu Ķīnā ražotu zāļu - nieru dialīzē izmantotā antikoagulanta heparīna - izplatīšanā. Heparīnu Baxter piegādāja Viskonsinas pilsētā Vonaki strādājošā Zinātniskā proteīnu laboratorija (Scientific Protein Laboratories), kura to bija saražojusi savā rūpnīcā Cangžou pilsētā, Ķīnā. Šis uzņēmums ir galvenais heparīna aktīvās vielas piegādātājs Baxter.

2009. gadā Baxter meitasuzņēmums Baxter Healthcare Corpora-tion ar mierizlīgumu izbeidza tiesas procesu par pārāk lielu rēķinu izrakstīšanu Medicaid* programmai Kentuki par 2 miljoniem ASV dolāru. Pēc lietas izmeklēšanas štata ģenerālgubernators Dž.eks Konvejs (Jack Conway) bija apsūdzējis Baxter pārspīlētas vidējās vairumtirdzniecības cenas noteikšanā Kentuki Medicaid programmai par tā intravenozajiem šķīdumiem, kas nesakrita ar to cenu, kuru uzņēmums bija noteicis saviem klientiem. Tādējādi rika radīta milzīga mākslīga atšķirība starp Baxter publicētajām cenām un faktiskajām cenām. Reizēm šī starpība pārsniedza 1300 procentus, liekot Kentuki Medicaid programmai par Baxter zālēm samaksāt ievērojami lielākas summas nekā to patiesā cena.

200 I. gada 15. augustā Spānijā, saņēmuši dialīzi, kurā tika izmantoti Baxter produkti, pacienti dažu stundu laikā nomira. Galu galā nomira vēl 5 1 pacients, un, lai gan nāves cēlonis bija neskaidrs, uzņēmums izsludināja divu Baxter filtru līniju atsaukumu, kas bija vienīgā kopējā saikne starp visām pacientu izmantotajām iekārtām. Uzņēmuma toreizējais prezidents I larijs Krēmers (Harry Kraemer) atvainojās par

ASV veselības aprūpes programma maznodrošinātām personām un ģimenēm.

kļūdām, slēdza filtrus ražojošo rūpnīcu, brīdināja konkurentus par problēmu un samazināja savu algu par 40 procentiem, par 20 procentiem samazinot algas pārējiem vadītājiem. Sarežģījumu rezultātā uzņēmuma ienākumi nokritās par 189 miljoniem ASV dolāru. Uzņēmums rīkojās zibenīgi, lai mīkstinātu notikušā ietekmi un novērstu šādus notikumus nākotnē, tādējādi viņu reputācija cieta minimāli.

Neraugoties uz Baxter smago pagātni, 2009. gada beigās uzņēmums vēl aizvien bija viens no galvenajiem pretendentiem uz cūku gripas vakcīnas ražošanu. Iemesls, iespējams, ir tas, ka 2008. gadā Baxter bija pirmais farmācijas uzņēmums, kas paziņoja par cūku gripas vakcīnas izstrādi. Aizdomas saistībā ar uzņēmuma 2008. gada paziņojuma laiku rada fakts, ka uzņēmums iesniedza patenta reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz. vairākiem vīrusiem, tai skaitā cūku gripu, 2007. gada 28. augustā - teju divus gadus pirms slimības it kā negaidītā uzliesmojuma Meksikā. Nejaušā sakritība ar Baxter patenta pieteikumu rada bagātīgu augsni sazvērestības teorijām.

Viens no Baxter konkurentiem bija Novartis Pharmaceuticals. 2006. gadā Novartis iegādājās vakcīnu uzņēmumu Chiron, kas tolaik bija iekūlusies nepatikšanās, jo Lielbritānijas Zāļu un veselības aprūpes produktu regulators (Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency) 2004. gadā bija apturējis uzņēmuma licenci ražot pretgripas vakcīnu Huvirin. Abiem uzņēmumiem ar Pasaules Veselības organizāciju bija noslēgta vienošanās par pandēmijas vakcīnas ražošanu.

Rakstnieks, lektors un neiroķirurgs doktors Rasels Bleiloks brīdināja: “Baxter (cūku gripasļ vakcīna ar nosaukumu Celvapan saņēma reģistrācijas apliecību paātrinātā kārtībā. Tajā izmantota jauna Vēro šūnu’1' tehnoloģija, kurā izmantotas šūnu kultūras no Āfrikas zaļā pērtiķa. Šis pats dzīvnieks pārnēsā virkni vakcīnas inficējošu vīrusu, tai skaitā IIIV vīrusu.”

Palīgvielas ir piedevas uz eļļas bāzes, kas liek organismam ražot antivielas pret konkrēto vīrusu. Palīgvielas var izraisīt smagu iekaisumu. Dzīvnieki, kuriem injicētas šīs palīgvielas, cieš no sāpīgām, nedziedināmām autoimūnajām slimībām, piemēram, multiplās sklerozes, reimatiskā artrīta un sistēmās vilkēdcs. Bleiloks minēja, ka, analizējot neskaitāmus palīgvielas MF-59, kuras sastāvā ir skvalēns, pētījumus, viņš ievērojis interesantu parādību: “Vairākos ar cilvēkiem kā

Zīdītāju izcelsmes nepārtraukta šūnu līnija.

izmēģinājumu subjektiem veiktos pētījumos atklājies, ka MF-59 ir ļoti droša palīgviela imunitātes stimulēšanai. Taču, kad pārbaudīju, kas ir veicis šos pētījumus, mani nemaz, neizbrīnīja atklājums, ka tos bija veikuši farmācijas uzņēmumi Novartis un Chiron, kuri bija apvienojušies. Tie visi bija publicēti “prestižos” medicīnas žurnālos. Tāpat nebija nekāds pārsteigums, ka daudzos neatkarīgu laboratoriju un izpētes institūciju veiktos pētījumos atklājās spēcīga cēloņsakarība starp MF-59 un autoimūnajām saslimšanām.”

Jāatzīmē, ka Novartis valdes priekšsēdētājs un ģenerāldirektors Daniels Vasela (Daniel Vasella) kopš 1998. gada regulāri apmeklējis slepenās Bilderbcrgas grupas sanāksmes. Būtu aplami uzskatīt par vistīrāko sagadīšanos, ka divus mēnešus pēc 2009. gada Bilderbcrgas grupas sanāksmes Atēnās 2009. gadā ASV valdība piešķīra Novartis 690 miljonus USD cūku gripas vakcīnu ražošanai. Nav nekāds noslēpums, kā tiek noslēgti šādi darījumi, ņemot vērā lielo valdības dienestā esošo globālistu skaitu, kuri apmeklē Bilderbcrgas sanāksmes, viņu vidū ir Baraks Obama, 1 lilarija Klintone un citi.

Tāpat der atgādināt, ka Novartis radās divu vācu izcelsmes uzņēmumu - Ciba-Geigy un Sandoz Laboratories - apvienošanās rezultātā. Abi šie vācu uzņēmumi bija daļa no milzīgā ķīmijas karteļa z(»'. harben. Pilns tā nosaukums ir Interessengemeinschaft Larbenin-dustrie Aktiengesellscbaft jeb Krāsu nozares uzņēmumu sindikāts. Tas bija pasaulē lielākais ķīmijas un zāļu kombināts jau kopš tā dibināšanas 1925. gadā un nozīmīgs nacistu režīma atbalstītājs, līdz Sabiedroto spēki to Otrā pasaules kara beigās sadalīja. Vēl viena liecība par ciešo saikni starp vecajiem vācu nacistiem, kuri gribēja attīrīt cilvēku geno-fondu, nogalējot nevēlamos, un mūsdienu milzīgajiem farmācijas uzņēmumiem, ko vada globālisri ar rādu pašu vēlmi apcirpt cilvēku ganāmpulku.

Milzīgais ar marihuānu pieķerto skaits

2009. (iAl)A sākumā, ekonomikas pagrimuma laikā, kad augstākajos ešelonos cits pēc cita izskanēja korupcijas skandāli, mūsu valsts likumdevēji strādāja. Nacionālā organizācija marihuānas tiesiskā regulējuma reformēšanai (National Organization to Reform Marijuana l.aws/-NORML) ziņoja, ka saskaņā ar 1TB statistikas datiem ar marihuānu saistīto arestu skaits ir sasniedzis visu laiku augstāko punktu. Kopš 1965. gada ar marihuānu saistītu arestu skaits ir pieaudzis no nieka 2 arestiem stundā līdz 100 arestiem stundā 2008. gadā. Vienotajā ziņojumā par noziedzību (Uniform Crime Report) FIB ziņoja, ka policija 2007. gadā ir arestējusi rekordlielu skaitu personu - 872 721 - par marihuānas regulējuma pārkāpumiem; tas ir lielākais ar Indijas kaņepēm saistīto arestu skaits, kādu 1TB jebkad ir reģistrējis. 47,5 procenti no visiem arestiem cīņā ar narkotikām Savienotajās Valstīs bija saistīti ar marihuānu - teju trīs no četriem arestētajiem bija jaunāki par trīsdesmit gadiem.

Saskaņā ar NORM!, izpilddirektora Alena Senpjēra (Allen St. Pierre) sacīto, 89 procenti no visiem cilvēkiem, kas arestēti par marihuānas regulējuma pārkāpumiem, (775 148 amerikāņi) tika apsūdzēti tikai marihuānas glabāšanā. “Šie skaitli atspēko mītu, ka policija nevajā un nearcstē nenozīmīgus marihuānas aizlieguma pārkāpējus,” paziņoja Scnpjērs. “Šie pūliņi ir milzīgs tiesībsargājošo iestāžu resursu patēriņš, kas liedz likuma sargiem pievērsties nopietniem un varmācīgiem noziegumiem, tai skaitā cīņai ar terorismu... Atlikušie 97 585 cilvēki | I 1 procenti | tika apsūdzēti “tirdzniecībā un ražošanā” - šajā kategorija ietilpst audzēšanas pārkāpumi, arī tad, ja marihuāna tikusi audzēta personiskai vai medicīniskai lietošanai.”

Arestētie bieži ir vainīgi noziegumos, kuros nav upuru. Kāds divdesmit vienu gadu vecs Teksasas štata iedzīvotājs pelnīja naudu, pārdodot zālīti nelielā daudzumā. Ar vietējiem likumsargiem viņam bija vienošanās - ja viņu pieķēra, nācās padalīties savos krājumos, lai policisti puisi liktu mierā. Taču jaunais vīrietis pieļāva kļūdu, kad viņu apturēja blakusesošajā Teksasas apgabalā. Pēc aresta par neliela daudzuma zālītes glabāšanu vīrietim piedāvāja pārbaudes laiku, taču viņš nevarēja atļauties samaksāt maksu par nosacītu sodu un bija spiests atzīt vainu. Tagad viņam visu mūžu līdzi vilksies sodāmība ar visiem no tās izrietošajiem ierobežojumiem.

Alens Scnpjērs piebilda, ka gada laikā veiktie ar marihuānu saistītie aresti ir teju trīskāršojušies kopš 20. gadsimta 90. gadu sākuma, savukārt aresti par kokaīna un heroīna glabāšanu šajā pašā laika periodā ir samazinājušies. Scnpjērs secināja: “Arestējot simtiem tūkstošu amerikāņu, kas smēķē marihuānu, tiek nevajadzīgi sabojāta dzīve šiem citādi likumpaklausīgajicm pilsoņiem, ļunļ marihuānu regulējošās likumdošanas pārkāpumu aizvien stingrākā kontrole tiek panākta uz

to likumu īstenošanas rēķina, kas aizliedz glabāt un tirgoties ar daudz bīstamākām narkotikām... Marihuānas aizlieguma uzraudzība nodokļu maksātājiem ik gadu izmaksā no 10 miljardiem līdz 12 miljardiem ASV dolāru, un šā iemesla dēļ ir arestēti gandrīz 20 miljoni amerikāņu. Tomēr reju 100 miljoni amerikāņu atzīst, ka savā dzīvē ir lietojuši marihuānu. Nav jēgas pret gandrīz pusi valsts iedzīvotāju izturēties kā pret noziedzniekiem tikai tāpēc, ka viņi lietojuši vielu, kura salīdzinājumā ar alkoholu vai tabaku ir mazāks drauds veselībai. Labāks un saprātīgāks risinājums būtu piemērot nodokļus un izstrādāt regulējumu attiecībā uz Indijas kaņepēm, līdzīgi alkohola un tabakas regulējumam.”

Mūsdienu narkotiku tirgus novērotāji brīnās, ka mūsu vecvecākiem bija vajadzīgi tikai četrpadsmit gadi, lai saprastu, ka alkohola aizliegums ir ne vien neefektīvs, bet patiesībā rada lielākas problēmas nekā pats alkohols (policijas un tiesu pērkamību, kontrabandistu un noziedzīgu sindikātu uzplaukumu un milzīgu skaitu krimināltiesu sistēmas nagos nokļuvušu cilvēku, kuri visā citā ziņā ir nevainīgi). 1933. gadā gan Prohibīcijas* likumi, gan grozījumi konstitūcijā tika mainīti, un alkohola tirgus rika kontrolēts un aplikts ar nodokļiem, tomēr tas kļuva likumīgs. Interesanti atzīmēt, ka likumi par marihuānas aizliegumu tika pieņemti laikā, kad Prohibīcija rika atcelta. Šī maiņa, iespējams, skaidrojama ar faktu, ka Prohibīcijas biroja komisāra vietnieks alkohola aizlieguma jautājumos Harijs Anslingers (Harry Anslinger) zaudētu darbu. Par laimi, viņa lobijs Kongresā veiksmīgi īstenojās, kad Kongress pieņēma tiesību akrus, kas aizliedza marihuānu īsi pirms viņa iecelšanas par Valsts kases departamenta tikko izveidotā Federālā Narkotiku apkarošanas biroja (Federal Bureau of Narcotics) pirmo komisāru.

Sazvērestību pētniekiem jau sen bija aizdomas, ka milzīgā starpība starp arestiem par marihuānas glabāšanu un arestiem par kokaīna un heroīna glabāšanu skaidrojama ar to, ka smagākās narkotikas, piemēram, kokaīnu un heroīnu, nevar saražot vietējos apstākļos un tās ieved ASV valdībā strādājoši cilvēki ārpusbilances darbību finansēšanai. Šādas apsūdzības tika izvirzītas jau Vjetnamas kara laikā, bet atstāsim šo stāstu kādai citai dienai.

“■ Ar likumu noteikts alkohola ražošanas, pārvadāšanas un tirdzniecības aizliegums ASV laikposmā no 1919. gada līdz 1933. gada 5. decembrim, kad I ielās depresijas laikā, mēģinot apkarot organizēto noziedzību, Prohibīcija tika atcelta.

NaturalNews redaktors Maiks Adamss ir norādījis, ka visas komerciāli audzētās kaņepes, ko amerikāņi izmanto tekstilrūpniecībā, pārtikas piedevās, ziepēs un virvēs, tiek importētas no Ķīnas, Kanādas, Indijas, čīles un daudzām citām valstīm. “Tikām amerikāņu fermeri grimst arvien lielākos parādos, un viņu ienākumi iesaldēto iepirkuma cenu dēļ krītas... Narkotiku apkarošanas pārvalde (Drug Enforcement Administration/DEA) neatšķir rūpnieciskās jeb sējas kaņepes no marihuānas. Pēc pārvaldes domām, tas ir viens un tas pats (tas nekas, ka sējas kaņepju smēķēšana izraisīs vienīgi vemšanu, nevis reibumu), un ikviens kaņepju stādīšanā pieķertais tiks arestēts un notiesāts saskaņā ar tiem pašiem likumiem, kuru mērķis bija izķert rūdītos ielu narko-tirgoņus. Kā ikviens, kurš nesmēķē krekli^15 (un daži arī no tiem, kuri smēķē), būs sapratis - Amerikas narkotiku apkarošanas politika ir cietusi skandalozu sakāvi. “Karš pret narkotikām” ne tikai neapturēja tā dēvēto izklaidējošo [nemedicīniskā nolūkā lietotoļ narkotiku pieplūdumu Amerikā, bet arī par noziedzniekiem padarīja nabadzīgus fermerus, kuri gribētu audzēt rūpnieciskās jeb sējas kaņepes, jo rās ir ienesīgs, daudzgadīgs kultūraugs ar milzīgu pieprasījumu un noieta tirgu daudzās nozarēs. Karš pret narkotikām panāca tikai vienu - valsts cietumus pārpildīja sīki “pārkāpēji”, kurus pieķēra ar vienu vai divām uncēm^16 zālītes viņu kabatās. Amerikas narkotiku apkarošanas politika, šķiet, ir labvēlīga ieslodzījuma vietu departamentam, taču lāsts mūsu valsts fermeriem,” rakstīja Adamss. Aresti par marihuānas glabāšanu un audzēšanu un līdz ar arestu iekasētās sodanaudas ļauj vispasaules sociālistiskajiem fašistiem īstenot savu nodomu ikvienam pilsonim piestiprināt datora ģenerētu numuru.

Klasiskā liberālisma un liberālās politikas teorijas izpētes un izglītības centra - Ludviga fon Mīzes institūta - internēta vietnes redaktors Džefrijs Takers 2009. gadā bija šokēts, savā vietējā Alabamas avīzē izlasot par divdesmit piecu cilvēku arestu saistībā ar metamfetamīna nelegālu apriti. Viņu pārsteidza, ka visiem šiem cilvēkiem viņa dzimtajā pilsētā bija ierīkotas metamfetamīna laboratorijas. Taču redaktora uzmanību vairāk piesaistīja publicētās apsūdzēto fotogrāfijas -veci cilvēki, jauni cilvēki, garmatainie un cilvēki ar īsiem matiem - visu tipu pārstāvji. “Amerikas lauku apvidus šķērsgriezumā,” nosprieda

Takers. Viņš ievēroja, ka “aresti ir trīs mēnešu ilgas izmeklēšanas re-zultāts, kuras mērķis bija cilvēki, kas pirka pseidoefedrīnu \Sudafed\* daudzumos, kas pārsniedza ar likumu atļautos, teikts Lī apgabala šerifa biroja paziņojumā presei”.

Tikai vienu no šiem arestētajiem apsūdzēja kontrolētu vielu nelikumīgā ražošanā. “Varam pieņemt, ka šis ir tas cilvēks, kurš bija ierīkojis metamfetamīna laboratoriju, taču mēs nevaram būt droši,” rakstīja Takers, piezīmējot, ka pirms 2005. gada “cilvēks varēja nopirkt tikpat daudz paciņu Sudafed [pseidoefedrīnaļ cik Big Mac hamburgeru, un policijai bija vienalga. Šobrīd jūsu deva 30 dienām ir deviņi grami. Pavirši skatoties, liekas, ka ar to pietiktu, bet, ja jūs pērkat diviem cilvēkiem vai visai ģimenei, vai ar> nozaudējat vai atdodat draugam, vai tas aizkrīt aiz atvilktnes, vai arī jūs neesat mājās?

Manuprāt, tas spilgti ilustrē to, kā noteikumi un normēšana ļauj novērst cilvēku uzmanību no principiem un likt pievērsties sadzīves prozai,” apcerēja Takers. “Ja nu kāds likums noteiktu, ka viens cilvēks ēstuvē “Burger King" var nopirkt tikai 30 Tripple Whoppers hamburgerus mēnesī? Vai mēs teiktu, ka vairāk taču nevienam arī nevajag? Iespējams, bet ne jau tur tā sāls. Problēma ir tā, ka tas ir tiesību pārkāpums. Visu veidu normēšana ir brēcošs mūsu izvēles tiesību aizskārums. Patvaļīgi tiek vērtētas ikdienas vajadzības un pieaug spaidi sabiedrībā, turklāt tas notiek neatkarīgi no tā, vai mēs reāli atduramies pret augstāko robežu vai ne.”

Takers norādīja: lai gan noteiktas vielas ir aizliegtas ar likumu, melnais tirgus vienmēr ir atradis veidu, kā pavairot un pārdot narkotiskās vielas. “Ja agrāk metamfetamīna izgatavošanai bija vajadzīgi simti vai tūkstoši tablešu, Buša stingrie likumi noveduši pie jaunām inovācijām, piemēram, “sakratīšanas un uzcepšanas” metodes, kurā tiek izmantots ar likumu atļautais tablešu skaits, un lietotājs to var izgatavot, braucot ar automašīnu. Fui! Tas šķiet vēl bīstamāk nekā, vadot automašīnu, sūtīt īsziņas,” viņš secināja. “Paturiet prātā, ka viss šis vājprāts ir pašu likumu izraisīts. Cilvēki tik un tā lieto šo narkotisko vielu, taču tādējādi riskē ar dzīvību. Citiem vārdiem sakot, likumi nedarbojas, metamfetamīna izgatavošana un lietošana tikai kļuvusi vēl bīstamāka.”

Takeraprāt, patiesās šausmas ir valsts līmeņa aizliegums, “kas novedis pie tumša despotisma, kuru visi izliekas nemanām”. Viņš stāsta:

Aizlikta deguna ārstēšanai paredzēta medikamenta tirdzniecības nosaukums.

“Vienkāršiem vārdiem runājot, tas ir kas nedzirdēts, un vēl atbaidošāks ir vietējās preses atbalsts. Šis ir uzskatāms piemērs, kā patvaļīgu likumu un despotiskas patēriņa kontroles laikmetā tiek izmantota policija. Šodien jūs kļūstat par noziedzniekiem, pērkot to, kas vēl vakar bija likumīgs. Un sabiedrība pēc tam izvairās no jums. Varbūt jūs esat narkomāns, un pietiek ar aizdomām vien, lai jums atņemtu jebkādas tiesības un pilnībā jūs iznīcinātu kā cilvēku.”

Takers tikai skaļi pauda daudzu amerikāņu izjūtas, par kurām viņi baidās runāt šajā arvien skaudrāk redzamajā policejiskajā valstī, par kādu ir kļuvušas Amerikas Savienotās Valstis. Taču palēnām, pārvarot milzīgu pretestību federālajā līmenī (kur varas groži pieder globālajiem fašistiem, kuru peļņas avots ir narkotiku naudas plūsma caur viņu banku sistēmu), cilvēkiem veidojas jauna vīzija par savu valsti. Līdz 2010. gadam četrpadsmit štati bija legalizējuši marihuānas lietošanu medicīniskām vajadzībām, un vēl citi virzās šajā virzienā. Protams, neizbēgami rodas jautājums: “Hi, ja mans kaimiņš zāli var pīpēt pavisam likumīgi, jo viņam ir glaukoma, kāpēc mani apcietina, ja es uzvelku kādu dūmu?” Laiki tomēr mainās.

Taču citās jomās skrūves tiek pievilktas. Pilsoņu tiesību apspiešana, piespiedu kārtā injicējot apšaubāmas drošības vakcīnas, netaisnīga likumdošana, neveselīgs ēdiens un ūdens, militāru likumu uzspiešana, neizprovocēta karadarbība ārvalstīs un nospiedoša parādu nasta -gan valsts, gan privātajā līmenī - ir tikai daļa no globalistu fašistu tālejošajiem plāniem reiz brīvos amerikāņus pārvērst pakalpīgos un stingri kontrolētos zombijos.

NOTRULINĀTĀ IZGLĪTĪBA

Totalitārās izglītības mērķis nekad nav bijis radīt pārliecību, bet iznīcināt spēju nonākt pie jebkādas pārliecības.

Hanna ārente (Hannah Ahendt), sociālfilozofe

Izglītība nosaka jebkura cilvēka, pat zombi ja smadzeņu attīstību. Neraugoties uz publiskiem apgalvojumiem par pretējo, izglītība Amerikā jaunāko paaudzi visādā ziņā pārvērš notrulinātos un tumsonīgos zombijos.

Oklahomas skolu pētījums

2009. gadA Oklahomas sabiedrisko lietu padome (Oklahoma Council of Public Affairs/OCPA) nolīga nacionālo pētījumu sabiedrību Strategic Vision izpētīt skolēnu zināšanas par pilsoņu tiesībām un pienākumiem. Tests tika izveidots, iekļaujot tajā desmit ASV Pilsonības un imigrācijas dienesta (U.S. Citzenship and Immigration Services/USCIS) izmantotus jautājumus. Lai kļūtu par pilsoņiem, ASV pilsoņu kandidātiem ir pareizi jāatbild uz sešiem no šiem jautājumiem. Saskaņā ar imigrācijas dienesta datiem 92 procenti pilsonības eksāmenu noliek ar pirmo mēģinājumu. Oklahomas skolēniem tik labi vis neveicās. Rezultāti liecināja, ka tikai viens no četriem Oklahomas valsts vidusskolu skolēniem spēja nosaukt Savienoto Valstu pirmo prezidentu. Vienīgi 3 procenti no tūkstoša aptaujāto būru nolikuši pilsonības eksāmenu. Oklahomas sabiedrisko lietu padomes preses sekretārs Brendons Dačers (Brandon Dutcher) skaidroja, ka šī nav tikai Oklahomas problēma un Arizonas štata skolēnu rezultāti bijuši līdzīgi.

Goldvotera institūta (Goldwater Institute) viceprezidents pētījumu lietās Metjū Ladners (Matthew Ladner) bija nepatīkami pārsteigts: “fsīs aptaujas rezultāti ir ārkārtīgi satraucoši. Neraugoties uz nodokļu maksātāju naudu miljardiem dolāru apmērā un noteiktajiem akadēmiskajiem standartiem, kas attiecas uz visiem priekšmetiem, Oklahomas vidusskolas skolēni apliecināja nomācošu zināšanu trūkumu par institūcijām, kas ierobežo politisko brīvību.”

Aptaujāti tika vidusskolēni, kuri jau bija apguvuši neskaitāmus sociālo pētījumu projektus un vēsturi. Teorētiski viņi nebūtu uzņemti vidusskolā, ja šajos priekšmetos būtu bijuši nesekmīgi. Taču mūsdienu izglītības doktrīna diktē, ka pašcieņa ir svarīgāka par zināšanām, un tāpēc šie skolēni tika vienkārši pārcelti nākamajā klasē, neņemot vērā, vai mācību vielu ir apguvuši vai ne.

Lūk, šie desmit Oklahomas pētījumā iekļautie jautājumi:

Kāds ir valsts augstākais likums?

Kā mēs saucam Konstitūcijas pirmos desmit labojumus?

No kādām divām daļām sastāv ASV Kongress?

Cik tiesnešu ir Augstākās tiesas sastāvā?

Kurš uzrakstīja Neatkarības deklarāciju?

Kāds okeāns apskalo Savienoto Valstu austrumu krastu?

Kuras ir divas lielākās Savienoto Valstu partijas?

Uz cik gadiem mēs ievēlam ASV senatoru?

Kurš bija Savienoto Valstu pirmais prezidents?

Kurš ir izpildvaras vadītājs?

Nesen vismaz divdesmit seši štati izvirzīja stingrus kritērijus vidusskolu noslēguma eksāmeniem ar mērķi veicināt mācību satura apguvi. Tomēr laikraksta New York Times rīcībā esošā informācija liecina: “Tuvojoties termiņam, līdz kuram skolām vajadzēja ieviest eksāmenu nokārtošanu kā priekšnoteikumu skolas beigšanai, praktiskie pārbaudījumi liecināja, ka milzīgs skaits skolēnu nenokārtotu eksāmenu, tāpēc daudzi štati atviegloja standartus, novilcināja prasību ieviešanu vai meklēja alternatīvus veidus, kā izsniegt diplomu.”

Daudzi ir neizpratnē par skolu zemo līmeni, jo vēl nekad skolēniem nav bijuši pieejami tik dažādi un visaptveroši izglītības materiāli. Vienlaikus pasaules vēsturē vēl nebija pieredzēts, ka skolēni kopumā būtu tik maz informēti par pasaules procesiem, jo ir apstājušies savā emocionālajā attīstībā, ko veicinājis tehnoloģiskais progress un interese vienīgi par sevi. Tie pilsoņi, kuru bērnība pagāja 50. un 70. gados, atcerēsies, ka zināšanu avots bija radio, televīzija, dienas laikraksti, daži žurnāli, bibliotēka un kāds muzeja apmeklējums.

Šobrīd skolēniem ir internets, kuram pateicoties viņu rīcībā ir teju desmit tūkstošu Amerikas publisko bibliotēku saturs; visapkārt ir televizora ekrāni (lidostās, restorānos, klubos un uzgaidāmajās telpās), un viņiem pieejami grāmatveikali - gan atsevišķi, gan veikalu tīkli. Neraugoties uz šo resursu pārpilnību, kad Nacionālā zinātnieku apvienība (National Association of Scholars) salīdzināja mūsdienu koledžu vecāko kursu studentu eksāmenu rezultātus ar 1955. gadā Gallupa aģentūras veiktās vidusskolēnu izpētes rezultātiem, atklājās, ka zināšanu līmenis nav uzlabojies ne par mata tiesu.

“Kāpēc tā - jo vecāki kļūst amerikāņu skolēni, jo sliktākas ir viņu sekmes?” jautāja Kmorija universitātes angļu valodas profesors un federālās aģentūras Valsts mākslas fonda (National Endowment for the Arts) pētījumu un analīzes daļas vadītājs Marks Bauerleins (Mark Bauerlein). Bauerleins ir valsts mērogā visvairāk pārdotās grāmatas “Visdumjākā paaudze: Kā digitālais laikmets notrulina amerikāņu jauniešus un apdraud mūsu nākotni” (The Dumbest Generation: How the Digital Age Stupefies Young Americans and Jeopardizes Our

Future) autors: “Skumja un ļaunu vēstoša ir ziņa, ka tik plaukstoša un varena nācija kā Savienotās Valstis pieļauj tik nice,īgu savu jauno pilsoņu izpratni par tās pagātni un tagadni, ļauj viņiem tik bezrūpīgi izturēties pret valsti veidojošajiem likumiem un vērtībām un tik reti atbalsta labākos savas kultūras sasniegumus.”

Tā kā skolēni faktiski tikai niecīgu daļu nedēļas pavada mācoties, Bauerleins paziņoja, ka izglītības līmeņa lejupslīdē nevar vainot skolu sistēmu vien, drīzāk apkārtējo kultūru - sociālo mijiedarbību, spēles, pat naudas tērēšanas ieradumus. Bauerleins uzskata, ka jauniešu izglītību apdraud konformisma kultūra, vienaudžu spiediens un popkultūra, ko saasina straujais tehnoloģiju progress. “Tiklīdz, jaunietis nokļūst digitālajā pasaulē, sākas sacensība par viņu uzmanību, un viņam negribas uz. pusstundu apstāties, lai palasītu grāmatu vai apmeklētu muzeju,” raksta Bauerleins. “Digitālajiem upuriem nepatīk dalīties, un nostāsti par Tēviem - ASV dibinātājiem - un senajām kaujām, un gotiskajām baznīcām nespēj izkonkurēt ziņu no drauga, ballītes fotogrāfijas un jaunu ierīci Apple Store veikala logā.”

Video paaudze

2005. (,AI)A Henrija Kaizera ģimenes fonds (Keiser Family Foundation) finansēja ziņojumu ar nosaukumu “M paaudze: Mediji 8 līdz. 18-gadīgo dzīvē” (Generation M: Media in the Lives of H-1H-Year-Olds), kurā aplūkots pieņēmums, ka dažādi mediji novērš bērnu uzmanību no nopietnām mācībām. Pamatojoties uz valsts mēroga reprezentatīvu izlasi, kur vairāk nekā divi tūkstoši trešās līdz. divpadsmitās klases skolēnu aizpildīja aptaujas anketas, ziņojumā tika secināts, ka skolēni vairāk laika pavada pie “jaunajiem medijiem”, piemēram, datoriem, internēta un videospēlēm, nesamazinot “vecajiem medijiem” -piemēram, televīzijai, grāmatām un mūzikai - veltīto laiku. Skolēni bieži veica vairākus uzdevumus vienlaikus, izmantojot vairāk nekā vienu mediju, piemēram, strādāja pie datora, vienlaikus skatoties televīziju un sūtot īsziņas telefonā.

Daži novērotāji uzskatīja, ka vienlaicīga dažādu uzdevumu veikšana patiesībā saasinājusi dalībnieku prāta darbību, pastiprinot psihes aktivitāti. Tomēr Marks Bauerleins atzīmēja, ka Kaizera ģimenes fonda ziņojumā slēpjas biedējoši statistikas dari: “I.ai gan astoņus līdz.

astoņpadsmit gadus vecie jaunieši ar labām un sliktām sekmēm pie televizora pavadītā laika ziņā atšķīrās vien par vienu minūti (186 un 187 minūtes), lasīšanai veltītais laiks savukārt bija ievērojami atšķirīgāks - 17 minūtes: 46 minūtes dienā salīdzinājumā ar 29 minūtēm; atšķirība ir milzīga, kas liecina, ka televīzija ne tuvu tā neietekmē intelektu kā lasīšana.”

Bauerleins atzīmēja, ka pie televizora un datora ekrāniem pavadītie gadi norūda jaunos amerikāņus vairāku uzdevumu vienlaicīgai veikšanai un sadarbībai dziļā izziņas līmenī. “Iespējams, mums to vajadzētu saukt par zināma veida inteliģenci - jaunu ekrāna rakstpratību,” paziņoja Bauerleins. “Tas uzlabo viņu redzes asumu, viņu psihes gatavību uztver mainīgus attēlus un aktualizētu informāciju. Taču tai pašā laikā ar datoru saistītās gara spējas nav cieši saistītas ar pieredzi reālajā dzīvē, jo īpaši zināšanu uzkrāšanu un verbālo prasmju izkopšanu. Digitālā inteliģence traucē prātam klusi, koncentrēti mācīties, traucē iztēles darbībai bez vizuāliem palīglīdzekļiem, traucē lineārai, secīgai tekstu izvērtēšanai, neļauj pavadīt dīku pēcpusdienu ar detektīvromānu un neko citu. Tas izskaidro, kāpēc pusaudžu un divdesmitgadīgo jauniešu vidū vienlaicīgi novērojams psihiskās uztveres asums un kulturāla tumsonība.”

Patērētāju tirgus tendence, kur priekšroka tiek dota audiovizuālai izklaidei, nevis grāmatām, ir uzskatāmi redzama lielajos grāmatnīcu tīklos, kur DVD un audioieraksti pamazām nomaina grāmatas. 2004. gada Valsts mākslas fonda ziņojumā parādījās ievērojams grāmatu lasīšanas kritums salīdzinājumā ar iepriekšējām paaudzēm. Lai cik neizprotami tas liktos gados vecākiem cilvēkiem, jaunās paaudzes vidū ir arī tādi, kuri lepojas, ka savā mūžā nav izlasījuši nevienu grāmatu.

“Mūsdienu augošā paaudze ir augstās domās par savām sliktajām īpašībām,” rakstīja Bauerleins. “Tā lepojas ar savu intelekta trūkumu, deklarējot, ka grāmatu lasīšana ir novecojusi paraža, un asi atcērt cilvēkiem, kuri viņiem to pārmet.” Stāstot par virkni zināšanu līmeņa pētījumu studentu auditorijas priekšā 2004. gadā, Bauerleins piezīmēja: “Sešas reizes lielāka ir varbūtība, ka jūs zināt, kas bija pēdējais American Idol (Amerikāņu elka) uzvarētājs, nekā to, kas ir Pārstāvju palātas priekšsēdētājs.” Kāda studente uz šo profesora dzēlīgo piezīmi atbildēja: “Amerikāņu elks ir daudz svarīgāks!”

“Viņai ir taisnība,” atzina Bauerleins. “Viņas pasaulē zvaigznēm ir lielāka nozīme nekā visvarenākajiem pasaules līderiem. Politiķu vārdu un amatu pārzināšana nepalīdzēs viņai ieņemt vietu viņas sociālajā hierarhijā, bet grāmatas par Romas impēriju lasīšana izraisīs vienīgi izsmieklu. Lasīšana tiek uzskatīta ne tikai par garlaicīgu un nūģisku, bet arī neproduktīvu... Pamatskolas vecāko klašu gaiteņos valda tikpat nežēlīga konkurence kā Volstrītas tirdzniecības zālē vai realitātes šovā “Izdzīvotājs”. Nelielas zināšanas par populāro mūziku un liel-veikaliem, stilīgs apģērbs un pusaudžu emuāra uzturēšana ir izdzīvošanas jautājums.”

Bīstama mācība

Mūsdiknu izglītības sistēma, šķiet, ir aizmirsusi par nobriestošo skolēnu kritisko prātu. Džons Teilors Gato (John Taylor Cato), kurš Ņujorkas skolā nostrādājis vairāk nekā divdesmit gadus, šo mūsdienu dzīves faktu apkopoja savā 1992. gadā iznākušajā grāmatā “Mūsu notrulināšana: Obligātās izglītības slepenais mācību plāns” Dumbing Us Down: The Hidden Curriculum of Compulsory Schooling). Pēc dažiem skolmeistara amatā pavadītiem gadiem Garo saprata, ka izglītības sistēmas pastāvēšanas mērķis nav vis uzlabot skolēnu zināšanas un spējas, bet gluži pretēji. “Pamazām es sāku izstrādāt partizānu vingrinājumus, lai sniegtu saviem skolēniem - cik vien manos spēkos bija viņus mācīt - izejmateriālu, ko cilvēki vienmēr ir izmantojuši sevis izglītošanai: privātumu, izvēli un atbrīvošanos no uzraudzības, situāciju dažādību un cilvēcisko saskarsmi, cik vien manas ierobežotās iespējas un resursi atļāva.”

“Tas ko mēs redzam, ir Amerikas izglītības psiholoģizēšana,” vēstīja raksts Atlantic Monthly 1993. gada aprīļa izdevumā. “Aizvien lielāka daļa skolu budžeta tiek atvēlēta konsultācijām un citiem psihologu pakalpojumiem. Mācību plāns kļūst terapeitisks: bērni apgūst mācību vielu par pašapziņu, konfliktu risināšanu un agresijas apvaldīšanu. Vecāku padomes apzinīgi debatē par alternatīvām pieejām skolu disciplīnai, sākot no skolotāju apmācības mcdiācijā un beidzot ar metāla detektoru un apsardzes ieviešanu skolās. Skolas arvien uzkrītošāk kļūst par pirmās palīdzības iestādēm emocionālu problēmu risināšanai ar mērķi dziedināt sirdis.”

(iato uzskata, ka īsta mācīšanās var būt bīstama. Valdības monopols skolu sistēmā ir tiktāl attīstījies, ka apņemšanās mācīt bērniem domāt apdraudētu visu šo institūciju, ja tā izplatītos. Retais skolotājs, kurš mēģina rosināt uz kritisku domāšanu, ir kā dadzis acī skolu hierarhijai.

Tomēr, ja atklātībā nāktu, Gato vārdiem runājot, galvenie, bet aplamie mūsdienu izglītības pamatā esošie pieņēmumi, ka, piemēram, iemācīties lasīt ir grūti vai ka bērni pretojas apmācībai un daudzi citi, sekas būtu graujošas. “Mūsu ekonomikas stabilitāti apdraudētu jebkāda veida izglītība, kas varētu izmainīt skolu veidoto sabiedrību; ekonomika, kurā dzīvot un kurai kalpot tiek apmācīti mūsdienu skolēni, neizturētu pat vienu jauniešu paaudzi, kuri būtu iemācīti domāt kritiski,” pareģoja Gato.

“Gadu gaitā esmu ievērojis - lai ko es kā skolotājs darīju, lielākoties es patiesībā īstenoju neredzamu mācību plānu, kas attaisnoja mītus par skolu institūciju un uz. kastām balstītu ekonomiku,” viņš piebilda.

Pārskats par mūsdienu izglītības sistēmu liek aizdomāties. Vai jaunieši kādu rītu vienkārši pamostas un izlemj, ka viņus neinteresē ne vēsture, ne politika, nedz arī notikumi pasaulē? Vai arī popkultūra aizvilina viņus projām no klasiskās izglītības un kritiskās domāšanas? Un kas ir šis “slepenais mācību plāns”, kuru pieminēja (īato, - kur tas radies?

Atbildi, iespējams, sniegs īss ieskats Amerikas izglītības vēsturē.

Strādnieki, nevis domātāji

Noimi ī'NA uzmanība izglītībai kā sabiedrības kontroles rīkam vispirms tika pievērsta F.iropā, un šī ideja dzima to pašu cilvēku prātos, kuru filozofija noveda pie totalitārajiem komunisma un nacisma režīmiem.

“Izglītības mērķim vajadzētu būt brīvās gribas iznīcināšanai, lai šādi apmācīti skolēni visu savu atlikušo mūžu nespētu domāt vai rīkoties citādi, nekā to būru vēlējušies viņu skolmeistari,” 1810. gadā skaidroja Johans Gotlībs Pilīte (Johann Gottlieb Fichte). Berlīnē dibinātās Prūsijas universitātes filozofijas un psiholoģijas pasniedzējs Pihte spēcīgi ietekmēja (īeorgu Hēgcli un citus tā laika domātājus. “Kad metodes tiks novestas līdz pilnībai, ikviena valdība, kura vairāk nekā vienas paaudzes garumā atbildēs par izglītību, spēs droši kontrolēt savus pavalstniekus bez armijas vai policijas palīdzības.”

Būtiska ietekme uz Ādolfu Hitleru, Kārli Marksu un mūsdienu glo-bālisriem bija Georgam Vilhelmam Fridriham Hēgelim (Georg Wilhelm Friedrich Hegel), kura vārdus un darbus pie varas esošie bieži aizņēmās, lai attaisnotu savu rīcību. Hēgelis reiz rakstīja: “Valsts ir absolūtā realitāte, un indivīds eksistē objektīvi, patiesība un morāle ir tikai viņa kā valsts daļas spēja.” Ievērojams Hēgeļa devums ir viņa “hēgelisma dialekts” - tēze, antitēze, sintēze, ko var nosaukt arī par problēmu, reakciju un risinājumu. Taču globālisti ir izkropļojuši Hēgeļa tīri filozofisko cilvēku mijiedarbības shēmu. Nemaz negaidot risināmu problēmu, viņi rada problēmu un tad piedāvā drakonisku risinājumu. Pēc kompromisiem un sarunām viņi tik un tā ir panākuši savu mērķi, pretiniekiem nemaz nenojaušot par viņu nolūkiem.

Vai varētu būt tā, ka Rokfellera ieguldījums izglītībā patiesībā ir tikai slepens plāns risināt problēmas, kuru nemaz nebija? Jebkurš nopietns pētījums atklās, ka Amerikas izglītības sistēmu radīja un daudzus gadus vadīja tā pati Hēgeļa iedvesmotā globālistu elite, kas nodibināja gan komunismu Krievijā, gan nacionālsociālismu Vācijā. (Sīkāka analīze sniegta Dzima Marsa grāmatā “Slepenības vara” (Rule by Secrecy).) Naftas magnāts Džons Deivisons Rokfellers vecākais (John Davison Rockefeller Sr.), kura vareno naftas impēriju sākotnēji finansēja Rot-šildu kontrolētā klīvlendas nacionālā banka (National Bank of ('Ieveļami), ISKH. gadā nodibināja Vispārējās izglītības padomi (General Education Board/GHB) nolūkā sadalīt Rokfellera ziedojumus izglītībai. I960, gadā tā pārtrauca savu darbību kā atsevišķa struktūra un tika iekļauta Rokfellera centrā. 1917. gadā Vispārējās izglītības padome Ko-lumbijas universitātei piešķīra finansējumu 6 miljonu ASV dolāru apmērā, lai tā Ņujorkā nodibinātu privātu eksperimentālu kopapmācības skolu - ļauno Linkolna skolu (New Lincoln School). Saskaņā ar skolas dokumentiem mācību iestādes “priekšteci 1917. gadā ar nosaukumu l inkolna skola Kolumbijas universitātes Skolotāju koledžas aizgādībā nodibināja Rokfelleru finansētā Vispārējās izglītības padome kā “pirmo eksperimentālo skolu, kurā pielietotas jaunākās apmācības metodes”.”

Ezras Paunda (Ezra Bound) oficiālais biogrāfs, nelaiķis Jūstass Mu-lins (Eustace Mullins), kurš, Paunda pamudināts, 1948. gadā bija sācis pētīt globālistu varu finanšu, veselības aprūpes un izglītības jomā, stāsta: “Uz šīs skolas bāzes izveidojās progresīvo izglītības darbinieku un sociālo zinātņu pētnieku tīkls, kura postošā ietekme pielīdzināma vēl viena iemīļota Rokfelleru miljonu saņēmēja - Komunistiskās partijas - mērķiem. Jau no pašiem pirmsākumiem Linkolna skola pavisam godīgi tika raksturota kā revolucionāra skola - paraugs visām Savienoto Valstu pamatskolām un vidusskolām. Tā nekavējoties kā nevajadzīgas atmeta visas izglītības teorijas, kuru pamatā bija formālas un pārbaudītas disciplīnas, tas ir, Makgafija mācību grāmatas (McGuffey Readers), no kurām apgūti tika tādi priekšmeti kā latīņu valoda un algebra, tādējādi iemācot bērniem problēmas apsvērt loģiski.”

Vēl viena Rokfelleru ilgstoši finansēta augstākās izglītības iestāde bija Čikāgas universitāte, un cieši ar to saistīta ir angļu valodā runājošās pasaules daļas vispāratzītā autoritāte - britu enciklopēdija Encyclopaedia Britannica, Inc. 1943. gadā reklāmas aģentūru vadītājs Viljams Bentons (William Benton) nopirka enciklopēdiju un vadīja to kā Čikāgas universitātes labdarības projektu, galu galā vairāk nekā 125 miljonus dolāru ziedojot skolai. No 1945. līdz 1953. gadam, uzvarējis Preskotu Bušu (bijušā prezidenta Džordža V. Buša vectēvu), Bentons pildīja Koncktikutas štata senatora pienākumus un aktīvi piedalījās pasaules politikā. Ņemot vērā Bentona varu un ietekmi, secinājums, ka labdarībā viņš īstenojis savus globālistiskos mērķus, nebūs pārspīlēts.

Mūsdienās Viljama Bentona fondam pieder arī Compton's Encyclopedia un Merriam-Webster Inc. - viens no pasaules vadošajiem vārdnīcu un tezauru izdevējiem. Interneta un lasītāju skaita samazināšanās dēļ Britu enciklopēdijas pārdošanas rādītāji pēdējos gados ir strauji kritusies, tomēr tā vēl aizvien tiek uzskatīta par vienu no visuzticamākajiem informācijas avotiem Rietumu pasaulē.

Stūrakmens Rokfellera mēģinājumiem veidot Amerikas izglītības sistēmu bija Vispārējās izglītības padomes dibināšana un viņa nerimstošais atbalsts Čikāgas universitātei. “Čikāgas universitāti dibināja un finansēja ar nolūku uzlabot Rokfellera publisko tēlu baptistu un izglītības darbinieku vidū... Vienīgā nelaime - izglītības sistēma kopumā nemaz nebija slikta,” skaidroja Paolo 1 .ioni (Eaolo l.ionni), grāmatas “Sakari ar Leipcigu” (The Leipzig Connection) autors. 1993. gadā izdotajā grāmatā aplūkota eksperimentālās psiholoģijas kaitīgā ietekme uz izglītības sistēmu, sākot jau ar vācu filozofijas profesoru Vilhelmu Maksimilianu Vundu, eksperimentālās psiholoģijas tēvu. “Vietējā amerikāņu izglītības sistēma dziļi sakņojās agrīno amerikāņu patriotu un filozofu - puritāņu kveikeru jeb kvēkeru - ticībā un dzīvesveidā. Dže-fersons uzskatīja, ka visu pilsoņu izglītošana neatkarīgi no viņu ienākumiem ir būtiska, lai nosargātu jaunas nācijas brīvību. Uzreiz pēc jaunu teritoriju kolonizēšanas visā valstī tika dibinātas skolas.”

I.ioni piezīmēja: “Sekmes mācībās bija krietni labākas nekā mūsdienu skolās. Atliek tikai palasīt seno laiku debates Kongresa protokolos

Congressional Record vai ieskenēt 19. gadsimtā publicētas grāmatas, lai saprastu, ka mūsu senču valoda pirms gadsimta bija daudz bagātāka nekā mūsējā. Skolēni mācījās lasīt Bērka, Vebstera, Linkolna, Horācija un Cicerona esejas, nevis komiksus. Viņi savus trūkumus gramatikā novērsa vēl pirms skolas beigšanas, un, caurskatot pirms 1910. gada iespiestas aritmētikas mācību grāmatas, redzams, ka skolēni apguva tādas matemātiskas iemaņas, kādas reti kuram mūsdienu vidusskolas absolventam ir zināmas. 1900. gada vidusskolas absolvents bija izglī-rots cilvēks, kurš lieliski pārzināja savu valodu, vēsturi un kultūru, bija apguvis panākumu gūšanai nepieciešamās iemaņas.”

Rakstnieks Viljams H. Votkins (William H. Watkins) skaidro, ka Džonu Dcivisu Rokfelleru vecāko vairāk uztrauca jaunās industriālās sabiedriskās kārtības iedibināšana, nevis noderīgas izglītības nodrošināšana. “Rokfelleru koncerns uzskatāmi parādīja, kā dāvinājumi nosaka izglītības un sabiedrības pamatnostādnes,” norāda Votkins. Rokfellera plāns ar jaunās izglītības sistēmas palīdzību notrulināt iedzīvotājus, ko īstenoja viņa Vispārējās izglītības padome, atklājas paša Rokfellera ieceltā padomes priekšsēdētāja Frederika Geitsa (Frederick

T. Gates) vēstulē. Geitss rakstīja: “Sapņos mums ir neierobežoti resursi, un cilvēki pilnīgā paļāvībā ļaujas mūsu formu veidojošajām rokām. Esošās izglītības doktrīnas izgaist no viņu prāta, un, tradīciju netraucēti, mēs īstenojam savu gribu pateicīgo un atsaucīgo lauku ļaužu vidu. Mums nav jānopūlas, lai viņi vai viņu bērni kļūtu par filozofiem, mācītiem vīriem vai zinātniekiem. Mums viņi nav jāaudzina par rakstniekiem, redaktoriem, dzejniekiem vai literātiem. Mums nav jāmeklē nedz izcilu mākslinieku, gleznotāju, mūziķu, nedz ārstu, mācītāju, politiķu vai valstsvīru aizmetņi - to mums jau ir pārpārēm.

Mērķis, ko mēs sev nospraužam, ir ļoti vienkāršs, bet arī ļoti skaists -iemācīt cilvēkiem (tādiem, kādus mēs viņus atrodam) dzīvot perfekti ideālu dzīvi turpat, kur viņi ir. Tāpēc mēs organizēsim mūsu bērnus un viņus apmācīsim nevainojami darīt to, ko viņu tēvi un mātes nepilnīgi dara savās mājās, darbnīcās un fermās.”

Vēl pavisam nesen - 1973. gadā - psihiatrs, doktors Cesters Midl-bruks Pīrss (Chester Middlehrook Pierce), uzstājoties Starptautiskajā bērnu izglītības seminārā (Childhood International Education Seminar), atbalsoja Geitsa pārākuma izjūtas caurstrāvoto vīzdegunību, savos apgalvojumos ejot vēl tālāk: “Ikviens bērns Amerikā, kurš piecu gadu vecumā sāk iet skolā, ir traks, jo skolā viņš ierodas ar iepotētu uzticību mūsu tēviem-dibinātājiem, mūsu vēlētajām amatpersonām, saviem vecākiem, ar ticību pārdabiskai būtnei, šīs nācijas kā atsevišķa kopuma suverenitātei... Jūsu, skolotāju, uzdevums ir izdziedināt šos slimos bērnus, radot nākotnes starptautiskos bērnus.”

Saistībā ar Geitsa vēstuli citējot Lioni, “lai gan nebūtu pareizi teikt, ka Džons Deiviss Rokfellers bija starptautisko intrigu un maldināšanas iedvesmotājs, patiess būtu apgalvojums, ka Rokfellera nauda visdažādākajos veidos tika izmantota, lai ar ekonomikas, fondu, Apvienoto Nāciju Organizācijas, universitāšu, banku sistēmas, rūpniecības, medicīnas un, protams, izglītības, psiholoģijas un psihiatrijas palīdzību īstenotu kontroli pār sabiedrību un visu pasauli.”

“Vienai grupai tā ir milzīga vara un ietekme!” aizrādīja l.ioni un uzdeva jautājumu: “Ja nu viņu agrāk un vēl tagad finansētās teorijas un prakse ir fundamentāli nepilnīgas un nenodrošina vislabāko risinājumu iepriekšminētajās dažādajās jomās? Nudien, koncepcijas šajās jomās patiesi ir fundamentāli nepilnīgas, un tās nepiedāvā vislabākos risinājumus “psihiskajai veselībai”, izglītībai, medicīnai, veselajam saprātam un laimei [autora uzsvari |. Taču, visticamāk, neskatoties uz “humānisma” pozu, tāds nemaz nebija to nolūks.”

Citas ar Rokfelleriem saistītas struktūras, kas vēl aizvien veido sabiedrību, ir Brūkingsa institūts (Brookings Institution), Nacionālais ekonomiskās izpētes birojs (National Bureau of Economic Research), Valsts pārvaldes informācijas apstrādes centrs (Public Administration Clearing House), Štatu valdību padome (Council of State Govern-ments) un Klusā okeāna valstu attiecību institūts (Institute of Pacific Relations). Kārtera administrācijas laikā bijušais Rokfellera asistents Pols Volkers (Paul Volcker) tika iecelts par ASV centrālās bankas -Federālo rezervju sistēmas - priekšsēdētāju un šajā amatā kalpoja līdz 1987. gadam.

(Nu jau nelaiķis) Normens Dods (Norman Dodd), kurš laikā no 1953. gada līdz 1954. gadam bija Pārstāvju palātas Fondu un tiem pielīdzināmo organizāciju izmeklēšanas speciālās komitejas (House Select Committee to Investigate Foundations and Comparable Organizations) direktors izpētes jautājumos, ziņoja, ka 1952. gadā Forda fonda -globālistu sindikāta ar mērķi iegūt varu finanšu, izglītības un politikas jomā - prezidents atklāti izstāstījis viņam, ka, “darbojoties pēc Baltā nama norādījumiem,” viņa fondam bija “jāizmanto stipendiju piešķiršanas vara, lai izmainītu mūsu dzīvi Savienotajās Valstīs ar mērķi nemanāmi apvienot mūs ar Padomju Savienību”. Šobrīd, līdz ar komunisma sabrukumu un Apvienoto Nāciju Organizācijas, NATO un citu ekonomisko vienošanos noslēgšanu izskatās, ka šis globālistu mērķis būs teju, teju sasniegts.

Dods arī atklāja Kongresa izmeklēšanas slēdzienus, ka Gugenheima, Forda un Rokfellera fondi un Kārnegija nodibinājums (Carnegi Endowment) “darbojās saskaņoti ar nolūku kontrolēt izglītību Savienotajās Valstīs,” piebilstot, ka šīs organizācijas novirzījušās no savu radītāju sākotnējiem mērķiem un vainīgi ir to nākamie vadītāji, kuri strādājuši globālistu labā vai pakļāvušies viņu ideoloģijai. Šis ir vēl viens piemērs, kā bagātie savā varā pārņem esošās organizācijas.

Dažas no kādreiz pastāvējušām un mūsdienu organizācijām un fondiem, kas ietekmējuši Amerikas izglītību un ir bijuši saistīti ar globālistu plutokrātiju vai tās finansējumu, ir: Starptautiskās attīstības aģentūra (Agency of International Development); Amerikas pilsonisko brīvību savienība (American Civil Liberties Union); Amerikas rasu attiecību padome (American Council of Race Relations); Amerikas preses institūts (American Press Institute); lāga cīņai pret apmelošanu (Anti-Defamation League); Arābu birojs (Arab Bureau); Aspenas institūts (Aspen Institute); Humānistiskās psiholoģijas asociācija (Association of Humanistic Psychology); Batela memoriālais institūts (Battelle Memorial Institute); Biheiviorās zinātnes progresīvo pētījumu centrs (Center for Advanced Studies in Behavioural Sciences); Konstitucionālo tiesību centrs (Center for Constitutional Rights); Kubas pētījumu centrs (Center for Cuban Studies); Demokrātisko institūciju centrs (Center for Democratic Institutions); Kristīgo sociālistu līga (Christian Socialist League); Komunistu līga (Communist League); Vides fonds (Environmental Lund); Fabiāņu biedrība (Labian Society); Forda fonds (Lord Loundation); Nacionālā progresa fonds (Foundation for National Progress); Vācijas Maršala fonds (German Marshall Lund); Hadsonas institūts (Hudson Institute); Klusā okeāna piekrastes reģiona attiecību institūts; Narkotiku, noziedzības un tiesu institūts (Institute on Drugs, Crime and justice); Starptautiskais stratēģisko pētījumu institūts (International Institute for Strategic Studies); Melona institūts (Mellon Institute); Metafiziskā biedrība (Metaphysical Society); Milnera grupa (Milner Group); Monpelerīnas sabiedrība (Mont Pelerine Society); Nacionālā krāsaino cilvēku attīstības asociācija (National Association for the Advancement of

Colored People); Nacionālā baznīcu padome (National Council of Churches); Jaunās pasaules fonds (New World Foundation); Ainas Rendas institūts (Ayn Rand Institute); Stenfordas pētījumu institūts (Stanford Research institute); Tevistoka cilvēku attiecību institūts (Tavistock Institute of Human Relations); Ieinteresēto zinātnieku apvienība (Union of Concerned Scientists); Starptautiskais Sarkanais Krusts (International Red Cross) un Jauno vīriešu kristīgā apvienība (Young Men Christian Association/YMCA).

Kā apgalvo bijusī izglītības darbiniece, valdības runu autore un grāmatas “Staigājošie mērķi: Kā mūsu psilmloģizētajās klasēs audzina nāciju, kurai jākļūst par vieglu mērķi” (Walking Targets: How Our Psychologized Classrooms Are Producing a Nation of Sitting Ducks) autore Beverlija Ikmane (Beverly Fakman), fondu subsidētie izglītības darbinieki, piemēram, Stenlijs Hols (Cī. Stanley Hall), Ābrams Flek-sners (Abraham Flexner), Džons Gardiners (John Gardiner), Teodors Saizers (Theodore Sizer), Ronalds Heivloks (Ronald Havelock), Džons Gudlads (John Goodlad), Bendžamins Blums (Benjamin Bloom) un Ralfs Tailers (Ralph Tyler) skolās ieviesa Pasaules psihiskās veselības federācijas (World Federation of Mental Health) psiholoģijas principus: “Sākumā viņu darbības uzdevums bija panākt, lai mācību plānos un eksāmenos uzsvars vairs nebūtu uz izcilību un akadēmiskajām sekmēm, bet subjektīvo socializāciju (t.i., sociālistu dienaskārtību), kuras mērķis bija bērnu “uzskatu sistēma”. Šā radikālā soļa ilustrācijai pietiek ar vienu “mūsdienu izglītības tēva” Džona Djūija (John Dewey) citātu. Savā izslavētajā grāmatā “Skola un sabiedrība” (School and Society) viņš rakstīja: “Nav neviena acīmredzama sociāla motīva mācīties, [un]... nav nekāda skaidra sociāla ieguvuma no panākumiem mācībās.” Ātri pārceļamies uz 1981. gadu, lai uzklausītu “uz iznākumiem balstītas izglītības tēvu” Bendžaminu Blūmu. Grāmatā “Visu mūsu bērnu apmācība” (All Our Children Learning) Blūms ierosināja, ka “izglītības mērķis ir izmainīt skolēnu domas, jūtas un darbību... [izmainotļ skolēnu izveidojušos uzskatus”.

īkmane minēja vienu piemēru, kā tiek mainīta uztvere. “Tīrais individuālisms ir apzīmējums, kuru retais vairs būs dzirdējis, bet kādreiz to bieži lietoja,” viņa atgādināja. “Tīrais individuālisms ietvēra veselu īpašību kopumu - neatkarību, pašpietiekamību, patstāvīgu domāšanu. 70. gados visas trīs tika izskaustas. Individuālistus sāka dēvēt par “vienpašiem” un “neiederīgajiem”. Neatkarību nomainīja savstarpējā atkarība, pašpietiekamību - pārdale. Bet starp patstāvīgu domāšanu un neiecietību rika novilkta vienlīdzības zīme. Mūsdienās avīžraksti diendienā mums atgādina, ka “vienpatim” ir vajadzīga psihiatra palīdzība un varbūt par zāles...

Līdz 1989. gadam Amerikas skolās notika skaļi izdaudzinātā “paradigmu maiņa”, kā to nosauca biheiviorisma piekritēji pedagogi, un brīvā pasaule tika palaista “brīvajā kritienā”: slepeni cenzori, konsultanti universitāšu kopmītnēs, pretnostatīšanas metodes, kas maskējas aiz “klases diskusijām”, masveida privātuma aizskārumi, aizbildinoties ar “sekmju novērtējumu”, “nevērtēti” kursi ētikā un pasaules vēsturē, kur visšaušalīgākie režīmi morāli tika pielīdzināti Džefersona demokrātijai. Nav brīnums, ka uz. visiem skolu apgabaliem 90. gados tika nosūtīti psihiatru bataljoni, lai palīdzētu apvaldīt jaunmodīgās karinu spēles - masveida šaudīšanos skolās un masu slepkavības, kurās vainojami uzvedības modifikācijai un psihotropajām zālēm pakļautie bērni.”

Skolēnu uzskatu izmainīšanu jeb “uzvedības modifikāciju” ilgstoši pētījusi Centrālā izlūkošanas pārvalde CIP un citas aģentūras nolūkā atrast prāta kontroles metodes. Skaidrs kā diena - lai izmainītu cilvēku uzvedību, vispirms ir jānoskaidro, ko viņi, vēlams bērni, domā un rad jāķeras pie “aizskarošas” attieksmes izmainīšanas.

Neskaitāmās grāmatās un avīzrakstos dokumentēts, ka ASV izlūkdienesti spēcīgi ietekmējuši Amerikas izglītības sistēmu, proponējot savus uzskatus un filozofiju. Arizonas universitātes politisko zinātņu asociētais profesors Deivids Gibss (David N. Gibbs) uzskata, ka ietekmi vienmēr pastiprina finansiāls atbalsts. “Lai gan mācītie vīri nepagurdami izplata klišeju, ka amerikāņu universitātēs dominē kreisie spēki, kuru attieksme pret oficiālo ārpolitiku ir naidīga, patiesība ir pavisam citāda - CIP ir kļuvis par ietekmīgu varu studentu pilsētiņās,” Ciibss skaidroja žurnālā Wall Street Journal nesen publicētā rakstā. “Aģentūra saprot, ka tai ir vajadzīgi speciālisti no akadēmiskajām aprindām, un koledžu spiedīgie materiālie apstākļi liek tām pakļauties.” Gadiem ilgi pastāvējusī akadēmiskā personāla nepatika būt saistītiem ar CIP ir lielā mērā izzudusi - 2002. gadā bijušais CIP direktors Roberts Geirss kļuva par Teksasas A&M universitātes prezidentu, savukārt Arizonas štata universitātes jaunais prezidents Maikls Krovs (Michael Crow) bija izlūkošanas pārvaldes riska kapitāla atzara ln-Q-Tel Inc. priekšsēdētāja vietnieks... CIP ir izstrādājusi īpašu stipendiju programmu absolventiem, kuri spēj un vēlas saņemt drošības pielaidi slepenai informācijai. Kā ziņo Londonas laikraksts Guardian: “Programmas galvenais mērķis ir popularizēt mācību priekšmetus, kas varētu būt noderīgi izlūkdienestiem.” Un visā valstī akadēmiskais personāls CIP uzdevumā veic pētījumus (kas nereti ir slepeni).”

Konstitūcijā nav ne vārda par to, ka federālajai valdībai būtu jā-kontrolē izglītība. Izglītībai nevajadzētu būt federālās valdības pienākumam, tā jāatstāj vecāku un vietējo pedagogu ziņā. Daudzi cilvēki valdību uzskata par izglītības kontroles rīku, kas nosaka, ko mācīt un kādas alternatīvas teorijas atmest. Daudzi vecāki baidās no smadzeņu skalošanas valsts vai privātajās skolās. Viņi sagaida, ka skolas iemācīs viņu bērniem elastīgi domāt, lasīt un rakstīt, kā arī pilnībā izprast Konstitūciju.

Taču skolas nereti neattaisno vecāku cerības, drīzāk īsteno Džona Deivisa Rokfellcra vēlmes. Bieži citēts viņa izteikums: “Es negribu domātāju nāciju, es gribu strādnieku nāciju.” 2006. gada Amerikas zinātnieku federācijas (Federation of American Scientists) ziņojumā atbalsojās Rokfellcra alkas pēc strādniekiem, nevis domātājiem, pamatojot pastiprinātu videospēļu izmantošanu mācību stundās. Ziņojums vēstīja: “Darbaspēka globalizācija strauji pieaug... Savienotās Valstis nespēj konkurēt ar šo vispasaules uzņēmējdarbības cieši saistīto sistēmu ar zemajām algām, plaša patēriņa precēm un standartizētajiem pakalpojumiem. Tām ir jāsacenšas, ieņemot vadošo lomu nākamās zināšanu radīšanas, tehnoloģiju, produktu un pakalpojumu, komercdarbības modeļu un dinamisko vadības sistēmu paaudzē... Spēlējot mūsdienu video un datorspēles, cilvēki nokļūst apstākļos, kur nereti nākas apgūt augstākas pakāpes domāšanu un lēmumu pieņemšanas prasmes, ko prasa mūsdienu darba devēji.” Citi, viņu vidū arī rakstniece Beverlija Ikmane, apstrīd ideju, ka šādas spēles var patiesi jauniešus sagatavot darbam.

Ņemot vērā cilvēkus, kas bijuši saistīti ar Amerikas izglītības sistēmu tās pastāvēšanas vēsturē un prātam neaptveramo viņu izstrādāto mācību plānu, ko šobrīd izmanto skolotāji, kļūst saprotams, kāpēc visa mūsu izglītības sistēma jauniešus sagatavo algotu vergu vai skolotāju darbam.

Nelaiķis rakstnieks un mediju kritiķis Nīls Postmens (Neil Postman) rakstīja: “Lai saprastu, kāda uzvedība tiek veicināta stundās, ir jāieradinās novērot to, ko skolēni patiesībā stundās dara. Stundās skolēni mācās (kā būtu teicis [Džons] Djūijs), un tas, ko viņi apgūst, ir mācību priekšmeta vēstījums (kā teiktu mediju komentētājs Maršals Makluhans (Marshall Mcl.uban)). Ko tad īsti skolēni stundās dara? Lielākoties sēž un klausās skolotājā. Vairumā gadījumu viņiem liek klausīt autoritātei vai, vismaz kārtojot eksāmenus, izlikties piekrītam šiem uzskatiem. Viņiem lielākoties prasa iegaumēt |autora uzsvars]. Viņiem nekad netiek prasīts izteikt savus novērojumus, formulēt definīcijas vai veikt jebkādas intelektuālas darbības, vien atkārtot to, ko kāds cits ir pasludinājis par patiesību. Skolēnus reti mudina uzdot jautājumus par lietas būtību, lai gan viņiem atļauts jautāt par noformējumu un tehniskām detaļām. (Cik apjomīgam vajadzētu būt referātam? Vai rakstībai ir nozīme? Kad ir jānodod darbs?) Tikpat kā nav dzirdēts, ka skolēniem būtu kāda loma, lemjot par to, kādas problēmas būtu vērts pētīt vai kādas izpētes metodes būtu izmantojamas. Papētiet, kādus jautājumus skolotāji uzdod stundās, un jūs atklāsiet, ka lielākā daļa uzskatāmi par tā dēvētajiem “konverģentajiem jautājumiem” jeb, runājot vienkāršākiem vārdiem - jautājumiem no sērijas “uzminiet, ko es domāju”.”

Postmens un viņa līdzautors Čārlzs Veingartners (Charles Wein-gartner) savā grāmatā “Mācīšana - graujoša darbība” (Teaching as a Subversive Activity) secināja, ka mūsdienu mācību plāni ir izstrādāti uzmanības novēršanai, lai liegtu skolēniem iepazīt sevi un pasauli sev apkārt.

Novājinātās izglītības sistēmas trūkumi tiek nodoti mantojumā nākamajiem skolotājiem. “Tas sākas uzreiz,” abi autori vēstīja, “jo skolotāji šajā gadījumā gandrīz 16 gadus bijuši mūsu aprakstītās apmācības upuri - intelektuālā ziņā daļēji paralizēti. Koledžas studenti [nākamie skolotāji|, par kuriem mēs šobrīd runājam, ir tie, kuri no tradicionālās izglītošanas viedokļa ir bijuši “vissekmīgākie”. Tas ir, viņi ir tie, kas vislabāk apguva to, ko no viņiem prasīja - klusi sēdēt un bez apšaubīšanas akceptēt visas viņiem iestāstītās blēņas, pēc vajadzības ar augstu ticamības pakāpi atkārtojot kā papagailim, preparēt sīkāk, nevis skatīt kopainu, runāt vienīgi ar skolotāja atļauju un tā tālāk. Šo 16 gadu laikā viņi nav iemācījušies domāt, uzdot jautājumus, paši nonākt pie slēdzieniem. Viņi kļuvuši pilnīgi atkarīgi no skolotāja autoritātes, turklāt apguvuši to uzcītīgi.”

Tviksteri

Vai DVD filmās un vidcospēlēs izšķiestais laiks vai faktu atgremošana skolotājam patiesi palīdz sagatavot jaunatni ienesīgai profesionālajai karjerai? Nē, ja paraugāmies uz. tā sauktajiem “tviksteriem”, ar šo jaunvārdu apzīmējot neprecētus vidusšķiras 20 līdz. 30 gadus vecus jauniešus, kuri strādā maz apmaksātu darbu (parasti apkalpošanas sfērā), iet uz nebeidzamiem randiņiem, uztur sakarus ar vecajiem skolasbiedriem un parasti dzīvo kopā ar saviem vecākiem vai īrē mājokli kopā ar citiem tviksteriem.

Mičiganas universitātes ekonomikas un sabiedriskās kārtības profesors Bobs Šoeni (Bob Schoeni) ir ziņojis, ka kopā ar vecākiem dzīvojošu divdesmit sešus gadus vecu jauniešu īpatsvars kopš 1970. gada ir gandrīz dubultojies - no I I procentiem pieaudzis līdz. 20 procentiem. Saskaņā ar Šoeni teikto jaunieši vecumā no divdesmit pieciem līdz divdesmit sešiem gadiem no vecākiem saņem vidēji 2323 ASV dolārus gadā kā finansiālu atbalstu.

Vainu nevar pilnībā novelt uz. slinkumu un iniciatīvas trūkumu. Ap 1980. gadu koledžas izglītību vairumā gadījumu finansēja, izmantojot stipendijas. Mūsdienās aizdevumi ir ierastais izglītības finansēšanas veids. Saskaņā ar 2005. gadā publicētu Hkonomikas un politikas pētījumu centra (Center for Economic and Policy Research) pētījumu koledžu absolventi 2005. gadā studiju kredītos bija vairāk parādā nekā 20. gadsimta 90. gados. Žurnāla Time aptaujā atklājās, ka 66 procenti no aptaujātajiem studentiem absolvēšanas brīdī bija parādā vairāk nekā 10 000 ASV dolāru, bet 5 procentu studentu parāds sasniedza nomācošu summu - 100 000 ASV dolāru un vairāk.

Šie skaitļi neatspoguļo milzīgos studentu kredītkaršu parādus, kas radušies, lielajām kredītkaršu kompānijām, ne sauktām, ne aicinātām, bieži nosūtot kredītkartes. Saskaņā ar sabiedriskās kārtības grupas Demos datiem, astoņpadsmit līdz divdesmit četru gadu vecu amerikāņu kredītkaršu parādi laikā no 1992. gada līdz 2001. gadam ir vairāk nekā dubultojušies. Nav brīnums, ka šādas parādu nastas dēļ jaunieši, viņu vidū arī tviksteri, nespēj iegūt finansiālu neatkarību, lai pamestu savu vecāku mājas. Ņemot vērā aizvien pieaugošo tviksteru skaitu jauniešu vidū, videospēļu, sociālo tīklu (Twitter, MySpace, Facebook u.c.) intensīvo lietošanu un populāros plašsaziņas līdzekļus, pārāk daudzi cīnās par mūsdienu studenta uzmanību. Pievienojiet vēl pārslogoto un neatbilstošo izglītības sistēmu, un intelektuāla katastrofa ir neizbēgama.

Domājoši speciālisti ir vienisprātis, ka notrulinātā izglītības sistēma rada notrulinātus skolotājus, kuri savukārt notrulina skolēnus. Rezultātā visi iedzīvotāji tiek notrulināti, un vecā Rokfellera un globālistu elites mērķis ir sasniegts. Savstarpējā saistība iedveš šausmas. Rodas jautājums - vai tā ir vistīrākā nejaušība vai apzināts plāns?

III DAĻA. KĀ KONTROLĒT ZOMBIJUS

Vienīgais drošais pastāvīgas brīvības balsts ir pietiekami spēcīga valdība, lai aizsargātu tautas intereses, un pietiekami spēcīga un labi informēta tauta, lai saglabātu savu suverēno kontroli pār valdību.

Franklins Ruzvelts

Tiklīdz ir radīta zombiju nācija, jānodrošina iedzīvotāju pakļāvība un kontrole. Tas panākams ar normatīvo aktu palīdzību, policijas pilnvaru palielināšanu un pārtikas un ūdens krājumu sazāļošanu. Taču neskaitāmi komentētāji jau ir rakstījuši, kā amerikāņi sāk līdzināties zombijiem, vairāk nekā astoņas stundas dienā kā nohipnotizēti sēžot pie televizoriem. No 2007. gada septembra līdz 2008. gada septembrim vidusmēra mājsaimniecībā televīziju skatījās vairāk nekā astoņas stundas dienā, sasniedzot rekordu kopš 50. gadiem, kad televīzijas skatītāju uzskaite sākās. 2008. gada trešajā ceturksnī amerikāņi vairāk nekā 142 stundas mēnesī pavadīja pie televizora, kas ir par 5 stundām vairāk nekā tajā pašā laika periodā 2007. gadā.

Kontrolē vissvarīgākais ir panākt, lai zombiji nemaz nenojauš, ka tiek kontrolēti. Tāpēc bez. šaubām ir jākontrolē plašsaziņas līdzekļi. Vai tas varētu notikt Savienotajās Valstīs- Pirmā labojuma^8' dzimtenē, kas lepojas ar brīvās preses mantojumu?

Mediju kontrole un baiļu iedvešana

Intf.rnf.TS ir lieliski noderējis, ļaujot cilvēkiem piekļūt alternatīviem ziņu un informācijas avotiem, taču rikai tiem, kuru īpašumā ir dators [17] un kuri prot to lietot. Visi pārējie ir atkarīgi no uzņēmumiem piederošajiem masu medijiem - vienalga, vai tā būtu virszemes televīzija, kabeļtelevīzija vai satelīttelevīzija. Amerikas masu mediji šobrīd atrodas piecu lielāko starpnacionālo korporāciju rokās - AOL-Time Warner, the Walt Disney Company, Viacom, Vivendi Universal un News Corporation.

Mediju magnāts Teds Teniers (Ted Turner) reiz aizrādījis: “Mediju vara ir pārāk koncentrēta - pārāk niecīgai cilvēku saujiņai pieder pārāk daudz. Patiesībā pieci uzņēmumi kontrolē 90 procentus no tā, ko mēs lasām, redzam un dzirdam. Tas nav veselīgi.” Nemaz nerunājot par Bertlesmann ЛС, kas kļuvis par lielāko angļu valodā iznākošās preses izdevēju pasaule.

Mediju pasaule ir krietni izmainījusies kopš 1975. gada, kad kabeļtelevīziju skatījās mazāk nekā 15 procenti skatītāju, bet satelīttelevīzijas un internēta to pašreizējā veidolā nemaz, nebija. Pēc vairāk nekā trīsdesmit gadiem mazāk nekā 15 procentiem amerikāņu māju nav nedz satelīttelevīzijas, nedz kabeļtelevīzijas, bet trešā daļa iedzīvotāju ziņas lasa internētā.

Valdības diktētas ziņas

PĀRĀK bieži attiecības starp valdību un mediju korporācijām nosaka ziņu saturu. “Tehnoloģijai izdzēšot robežu starp iespiesto presi un elektroniskajiem medijiem, mediju uzņēmumu panākumi kļūst aizvien vairāk atkarīgi no valdības lēmumiem, kurus iemieso normatīvais regulējums, likumi un tiesas spriedumi,” skaidroja bijušais Mediju pētījumu stipendiāts un Laikrakstu reklāmu biroja (Newspaper Advertising Bureau) ģenerāldirektors Leo Bogarts (Leo Bogart), kurš nomira 2005. gadā. “Tādējādi to vadītāji kļūst jutīgāki pret savu ziņu politiskajām sekām. Tā kā politiskā reklāma kļuvusi par nozīmīgu televīzijas ieņēmumu avotu, politiķi atklājuši, ka mediju aplidošana kļūst aizvien nepieciešamāka un lietderīgāka, radot papildu spiedienu uz žurnālistiem.”

Mediju reformators Roberts Makčesnijs (Robert McChesney) piekrita Bogartam: “Profesionālā žurnālistika šobrīd paģēr tuvas attiecības ar valsts varenajiem, lai jums būtu piekļuve viņu ziņām. Kad varenie ir vienojušies par kādu jautājumu, piemēram, vai ASV ir tiesības iebrukt citā valstī (kas, pēc daudzu pie varas esošo domām, ir pats par sevi saprotams), žurnālisti neuzdod jautājumus. Viņi izziņo elites vienprātīgo lēmumu kā neapstrīdamu, ļa kāds žurnālists apstrīdētu ASV tiesības iebrukt kādā valstī, profesionālie ziņu veidotāji uzskatītu viņu par neprofesionāli. Viņu nodēvētu pārcilvēku, kurš pauž savus ideoloģiskos uzskatus vai īsteno savtīgus mērķus. Kad žurnālists uzdrošinās apšaubīt pie varas esošo motīvus, viņš tiek apsūdzēts savu personisko politisko aizspriedumu paušanā reportāžas laikā. Taču, ja žurnālisti vienkārši pavēsta un atkārto pie varas esošo cilvēku teikto un nemēģina izteikt kritiskus novērojumus, viņus uzskata par profesionāliem, “godīgiem un līdzsvarotiem”.

Redaktoriem, jo īpaši biržā kotētu korporāciju labā strādājošajiem, kuru vadību uztrauc Volstrītas reakcijas, nemaz nav jāpavēl noklusēt stāstu vai nomelnot kādu reportāžu. Viņi intuitīvi izprot savu šefu uzskatus un intereses un attiecīgi rīkojas. Šī spēja paredzēt īpašnieku vēlmes arī ļāvusi viņiem kļūt par redaktoriem.

Iebiedēšanas taktika

Kad SAIMNIEKI švīkstina pātagu, “sargsuņi” mediji kļuvuši par savu uzņēmēju (un politiķu) īpašnieku klēpja sunīšiem, kas savukārt ir ļāvis valdībai manipulēt ar sabiedrību, valsts mērogā sējot bailes.

Viens no uzskatāmākajiem baiļu iedvešanas gadījumiem norisinājās 2006. gada sākumā, kad prezidents Bušs, nokļuvis jautājumu krustugunīs par neatrisināto karadarbību Irākā un Afganistānā, aizdomās par terorismu turēto spīdzināšanu un Konstitūcijas pārkāpumiem, izspiegojot amerikāņus, paziņoja: “Mēs nevaram ļaut faktam, ka kopš 11. septembra Amerikai četrarpus gadu nav uzbrukts, ieaijāt mūsu modrību un radīt ilūziju, ka draudi mūsu nācijai ir izgaisuši.”

Savas runas turpinājumā Bušs minēja novērstu teroristu uzbrukumu Losandželosai 2002. gadā, atklājot, ka uzbrukumu Kalifornijā plānoja vīrs vārdā Hambali, kurš esot Hālida Šeiha Muhameda (Kbalid Sheik Mohammed) galvenais rokaspuisis un ir kā organizējis 11. septembra uzbrukumus. Gan Hambali, gan Muhameds it kā esot sagūstīti 2003. gadā

Bušs apgalvoja, ka al Qaeda līderi 1 lambali un Muhameds vervējuši aziātu izcelsmes vīriešus, kuriem vajadzēja ar kurpēs ievietotu spridzekļu palīdzību izspridzināt komercreisu lidmašīnas pilotu kabīnes durvis un tad ietriekt lidmašīnu Losandželosas debesskrāpī “ASV

Bankas tornis”. Taču Bušs kļūdaini nosauca šo ēku par “Brīvības torni”, ātri izlabojot, ka rās sākotnējais nosaukums bijis “Bibliotēkas tornis”. Turpinājumā viņš lepni paziņoja, ka plāns izjaukts, kad arestēts galvenais al Qaeda Āzijas nodaļas biedrs. Prezidents gan atteicās nosaukt aizdomās turētā vārdu vai tautību.

Drīz šis stāsts aizpildīja visu masu mediju ēteru, un daži kanāli rādīja ainas no I lolivudas filmas par citplanētiešu iebrukumu “Neatkarības diena” (Independence Day) kā ilustrāciju ASV Bankas torņa sagraušanai. Vēl pirms amerikāņi izdvesa kolektīvu atvieglojuma nopūtu, ka viņiem aiztaupīta asinspirts, radās nopietni jautājumi saistībā ar Buša paziņojumu. Daudzi aizdomājās, kāpēc Bušs nebija izstāstījis par Losandželosā esošās ēkas glābšanu 2003. gada sākumā, drīz. pēc uzbrukumu novēršanas un uzbrukumus plānojušo noziedznieku notveršanas. Ja Bušs šo gadījumu būtu publiskojis 2003. gadā, viņš būtu nomierinājis ļaužu prātus vai novērsis milzīgās un masveidīgās pret-kara demonstrācijas pirms iebrukuma Irākā.

Sabiedrības skepse pieauga, kad Losandželosas mērs Antonio Vil-jaraigosa (Antoniо Villaraigosa) avīžniekiem paziņoja, ka neko nezinot par uzbrukuma mēģinājumu un ka pēc Buša paziņojuma jūras kā ar klapēm uz. acīm. Pirms šīs vēsts nekāda saziņa ar Balto namu nebija notikusi, neraugoties uz to, ka mērs vismaz divas reizes bija lūdzis tikšanos ar Bušu saistībā ar drošības jautājumiem. “Mani pārsteidz, ka prezidents varēja nacionālajā televīzijā nākt klajā ar šādu paziņojumu, bet neinformēja mūs ar atbilstošo saziņas kanālu starpniecību,” Vilja-raigosa stāstīja žurnālistiem. “Negaidu zvanu no prezidenta - taču kādam bija jāpiezvana.”

Citi vēl nesaudzīgāk kritizēja Buša skandalozo paziņojumu. Interneta vecākā ziņu portāla Capitol Hill Blue rakstnieks Dags Tomsons (Doug Thompson) atklāja, ka ar viņu sazinājušies ASV izlūkdienesta pārstāvji, kuri apstrīdējuši Buša paziņojumu. Tomsons apgalvoja, ka varētu apstiprināt visu četru ar viņu sazinājušos personu pilnvaras. Tomēr bailēs no rājiena virsnieki bija lūguši nenosaukt viņu vārdus. “Prezidents ir licis apsmieklā visu izlūkdienestu, ievelkot to savā fantāziju pasaulē.” Tomsons citēja kādu pieredzējušu CIP operatīvo darbinieku: “Šajā absurdajā apgalvojumā ļpar uzbrukumu Losandželosaiļ viņš atsaucas uz. to pašu diskreditēto ziņotāju, kurš mums stāstīja, ka al Qaeda grasās uzbrukt atsevišķām finanšu institūcijām Ņujorkā un Vašingtonā.” Aizdomīgs ir Buša vadītā Baltā nama mēģinājums prezidenta vēlēšanu pašā karstumā 2004. gada augustā izziņot terorisma trauksmi ar vēstījumu, ka uzbrukumi lielākajām finanšu institūcijām ir neizbēgami. Šo trauksmi vēlāk atsauca, kad prezidenta administrācijas amatpersonas atzinās, ka balstījušās uz melos pieķerta ziņotāja sniegtu senu informāciju.

Ne vienmēr Amerikas līderiem piemitusi tik izteikta “aplenkuma mentalitāte”[18] un viņi biedējuši ar neizbēgamu uzbrukumu sabiedrībai. Pravietiskā liecībā Senāta Bruņoto spēku budžeta sadalījuma un Izlūkošanas komiteju kopīgajā sēdē 2001. gada pavasarī toreizējais valsts sekretārs Kolins Panels (Colin Powell) paskaidroja, kāpēc amerikāņiem nevajadzētu drošības apsvērumu vārdā atteikties no brīvības. “Ja mēs izvēlētos šo trauksmaino attieksmi, slēptos aiz betona mūriem un dzeloņstieplēm, teroristi būru panākuši sava veida uzvaru,” viņš deklarēja.

Šāda veida loģiska retorika izmainījās, kad pēc teroristu uzbrukuma Ņujorkā un Pentagonā togad tika pieņemti no konstitucionālā viedokļa apšaubāmi normatīvie akti. Dažu dienu laikā pēc 11. septembra uzbrukumiem prezidents Bušs pieteica “karu terorismam”.

Pretterorisma likums

Koi’š 1 I. septembra valdība ir izmantojusi nacionālisma saukli, lai piesegtu iedzīvotāju kontroles mehānismu ieviešanu. Slepeni pierādījumi, slēgtas tiesas sēdes, viltus ieslodzījumi, nesankcionēta pārmeklēšana, piespiedu sazāļošana, privātīpašuma konfiskācija - tas viss atgādina kādu no 30. gadiem raksturīgajiem totalitārajiem režīmiem, taču bailes piespiedušas daudzus amerikāņus pasīvi gluži kā zombijiem pakļauties autoritātei.

Spilgts uz bailēm balstītas likumdošanas piemērs ir likums, kura pilnais nosaukums ir 2001. gada likums Amerikas apvienošanai un nostiprināšanai, nodrošinot pienācīgus rīkus terorisma pārtveršanai un kavēšanai (Uniting and Strengthening America by Providing Appropriate Tools Required to Intercept and Obstruct Terrorism Act of 2001), kas plašāk pazīstams ar nosaukumu PATRIOT likums. Nosaukums atgādina Hitlera 1933. gada Ārkārtas pilnvaru likumu, kuru steigā pieņēma pēc Reihstāga (Vācijas parlamenta ēkas) dedzināšanas Berlīnē 1933. gadā. Šā likuma, uz kura pamata tika dibināts Hitlera Trešais Reihs, nosaukums bija: Likums tautas un valsts nomierināšanai.

Līdzīgi arī pretterorisma likums PATRIOT bija 342 lappušu garš un ieviesa neskaitāmas izmaiņas vairāk nekā piecpadsmit dažādos ASV normatīvajos aktos, no kuriem vairums bija pieņemti pēc atklātiem F1B un C1P izsekošanas pilnvaru neatbilstošas izmantošanas gadījumiem. Prezidents Bušs 2001. gada 26. oktobrī, nedaudz vairāk nekā mēnesi pēc 1 1. septembra uzbrukumiem, steigšus izsludināja šos grozījumus kā likumu.

Kā apgalvo daži kongresmeņi, netrūka likumdevēju, kas grozījumu pieņemšanas brīdī nebija pat izlasījuši visu dokumentu. Amerikas pilsonisko brīvību savienība (ACLU) ziņoja, ka dažiem kongresmcņiem bijis mazāk nekā stunda laika, lai izlasītu likumā ietvertās apjomīgās regulējuma izmaiņas. Ātrums, kādā šis likumprojekts rika iesniegts Kongresā, lika dažiem novērotājiem secināt, ka tas bijis sagatavots jau sen un bija vajadzīga tikai provokācija, lai to pieņemtu. Pilsoniskās brīvības aizstāvji uzskata, ka ar šiem diviem faktiem pietiktu, lai atlaistu bariņu iztapīgu kongresmeņu.

2008. gada prezidenta kandidāts politiķis Rons Pols apstiprināja baumas, ka vairums Pārstāvju palātas locekļu pirms balsošanas nemaz nebija izlasījuši likumprojektu. “Cik es saprotu, likumprojekts pirms balsošanas nebija izdrukāts - vismaz es to nesaņēmu. Viņi spēlēja dažādas spēlītes, Pārstāvju palātas sēde ievilkās līdz vēlai naktij, un tas bija ļoti sarežģīts likumprojekts. Saujiņa štata darbinieku, iespējams, tiešām bija izlasījuši, bet likumprojekts pavisam noteikti nebija pieejams kongresmcņiem pirms balsošanas.” Pols stāstīja, ka esot iebildis pret to, ka nosaukuma dēļ vien jebkādai opozīcijai bija uzspiests patriotisma trūkuma zīmogs. “Aizskaroši ir saukt to par “patriotu likumu” un dot mājienu, ka neesmu patriots, jo uzstāju uz nepieciešamību noskaidrot tā saturu un balsoju pret. Uzskatīju, ka tas apdraud Konstitūciju, tāpēc nebalsoju par to, tādējādi nez kāpēc neesmu patriots. Tas ir aizvainojoši.”

Lūk, kuras sākotnējās pretterorisma likuma PATRIOT normas visvairāk uztrauca pilsoniskās brīvības aizstāvjus:

■ Federālā valdība tagad var uzraudzīt reliģiskās un politiskās organizācijas arī tad, ja nav aizdomu par kriminālu darbību, nolūkā

palīdzēt terorisma izmeklēšanā (Pirmajā labojumā noteikto pulcēšanās tiesību pārkāpums).

■ Federālie ierēdņi nu var slēgt sabiedrībai reiz atklātās tiesas sēdes un slepeni aizturēt simtiem cilvēku bez jebkādas apsūdzības, pamudinot birokrātus noraidīt uz informācijas atklātības normām balstītus pieprasījumus (pārkāpj Piekto un Sesto labojumu, kas garantē pienācīgu tiesas procesu, ātru iztiesāšanu un informācijas atklātību).

■ Valdība var tiesāt bibliotekārus un citus arhīvu uzturētājus, ja viņi citiem izstāsta, ka valdība ar tiesas pavēsti pieprasījusi ar terorisma izmeklēšanu saistītu informāciju (Pirmajā labojumā noteiktās vārda brīvības pārkāpums).

■ Valdība tagad var kontrolēt sarunas starp federālajā cietumu sistēmā ieslodzītajiem un viņu advokātiem un pat liegt juristiem satikties ar noziegumos apsūdzētiem amerikāņiem (Sestajā labojumā noteiktās tiesības uz advokātu).

■ Valdība tagad var uz nenoteiktu laiku bez tiesas vai apsūdzības ieslodzīt amerikāņus (pārkāptas Sestajā labojumā ietvertās tiesības uz ātru tiesu un fizisko personu tiesības zināt pret sevi izvirzītās apsūdzības).

Vēlāk sīkāk izskatījis likumu, kongresmenis Rons Pols norādīja: “Ļaunākais šajā tā sauktajā pretterorisma likumā ir paplašinātās federālās valdības tiesības veikt mūsu visu izsekošanu bez pienācīgiem pārmeklēšanas orderiem.” Šā pretterorisma likuma sadaļa ar nosaukumu “Pilnvarojums atlikt paziņojumu par ordera izpildi” (Authority for Delaying Notice of the Execution of a Warrant) tautā tick saukta par “slepeno lūriķu” normu. Tā ļauj varas iestādēm bez iepriekšēja brīdinājuma pārmeklēt personiskās mantas.

Kongresmenis Pols tāpat aizrādīja, ka likuma atbalstītāji kļūdās, domādami, ka valdība tā rīkosies tikai atsevišķos gadījumos un atbildīgi. “Man nepatīk “slepenās turēšanas” norma. Padomājiet paši, kas notiek, ja cilvēks ir mājās un nezina, ka tūlīt likumsargi ieradīsies pārmeklēt viņa māju, tāpēc viņam nav ne jausmas, kas bez iepriekšēja brīdinājuma laužas iekšā... un viņš nošauj viņus. Šis likums nepārprotami atļauj nelikumīgu pārmeklēšanu un aizturēšanu, un, ja uzskatāt to par cīņu pret terorismu, padomājiet, kā tas tiks piemērots ikvienam Amerikas pilsonim.”

Kopš šā pretterorisma likuma ratificēšanas neskaitāmi kritiķi ir aizrādījuši, ka izsekošanas mērogs ir nekonstitucionāļs. ASV Konstitūcijas Ceturtajā labojumā noteikts: “Cilvēku tiesības justies droši, ka viņu persona, mājoklis, dokumenti un mantas netiks nepamatoti pārmeklēti un konfiscēti, nav pārkāpjamas; un nekādi orderi nav izdodami bez pamatota iemesla, ko apstiprina ar zvērestu vai apliecinājumu, konkrēti aprakstot pārmeklējamo vietu un arestējamās personas vai lietas.”

Godalgotā žurnāliste, kas nodarbojas ar pētniecību, Kellija O’Mīra (Kelly O'Meara) sešpadsmit gadus pavadīja, strādājot par četru kon-gresmeņu palīdzi Kongresā, līdz pievērsās pētnieciskajai žurnālistikai. Viņai ir Merilendas universitātē iegūts bakalaura grāds politiskajās zinātnēs, un dzīvo viņa Virdžīnijas štata Aleksandrijas pilsētā. O’Mīra rakstīja: “Ar vienu Kongresa balsojumu un prezidenta pildspalvas švīku tika anulētas ikviena amerikāņa Ceturtajā labojumā nostiprinātās tiesības būt pasargātam no nepamatotas pārmeklēšanas un aresta.”

Šāda Konstitūcijas sagrozīšana pastiprinājās 2010. gada 4. martā, kad tika iesniegts likumprojekts ar nosaukumu “2010. gada likums par ienaidnieka agresijas atbalstītāju nopratināšanu, aizturēšanu un notiesāšanu” (Enemy Belligerent Interrogation, Detention, and Prosecution Act of 2010). .Sis likums paplašināja Buša valdīšanas ēras jēdzienu “ienaidnieka kaujinieks”, nomainot to pret jēdzienu “ienaidnieka agresijas atbalstītājs”; ar to apzīmēja jebkuru indivīdu, tai skaitā Amerikas pilsoni, kurš tiek turēts aizdomās par saistību ar terorismu vai atbalstu “naidīgām darbībām pret Savienotajām Valstīm vai to koalīcijas partneriem”. Šādi aizdomās turētie saskaņā ar likumu ir jānodod militārajām varas iestādēm, un viņus var aizturēt, neuzrādot apsūdzību; pirms nopratināšanas viņi netiek brīdināti par tiesībām pieaicināt savu advokātu un neinkriminēt sev nekādus nodarījumus, turklāt viņus var aizturēt, “kamēr ilgst naidīgā darbība”. Neraugoties uz Obamas iepriekš izteiktajiem iebildumiem pret Buša izsludināto 2006. gada Militāro komisiju (kara tiesu) likumu (Military Commissions Act), no viņa sagaidīja atbalstu šim likumprojektam, kuru iesniedza demokrātu senators Džo Lībermans (Joe I.ieberman) un republikāņu senators Džons Makkeins (John McCain). Konstitucionālo sūdzību prokurore un laikraksta New York Times visvairāk pārdotās grāmatas “Kā rīkotos patriots?” (How Would a Patriot Act?) autore Glena (irīnvalda (Glenn Greenwald) ienaidnieka atbalstītāju likumu nosauca par “visekstrēmāko, tirāniskāko un bīstamāko likumprojektu, kāds iesniegts izskatīšanai Senātā pēdējo vairāku desmitu gadu laikā, kas ir daudz bīstamāks nekā šausmīgais Militāro komisiju likums, kas liedz cilvēkiem tiesības uz taisnīgu tiesu.”

Lāzers vai elektrošoka pistole

Saskaņa ar pretterorisma likuma PATRIOT regulējumu Deivids Banahs (David Banach) no Ņūdžersijas štata pilsētas Parsipanijas 2005. gadā tika apsūdzēts lāzera stara izmantošanā, lai īslaicīgi apžilbinātu virs viņa mājas 2004. gada 29. decembrī lidojošas reaktīvās lidmašīnas pilotu un otro pilotu. Banahs noliedza jebkādu ļaunu nolūku un paskaidroja, ka lāzeru izmantojis, lai parādītu savai septiņus gadus vecajai meitai zvaigznes.

Lai gan lidmašīna sveika un vesela bez jebkādiem starpgadījumiem piezemējās, turklāt IT В neatrada nekādu saistību ar teroristiem un Ba-naha rīcību atzina par vienkāršu “muļķošanos un nevērību”, Banahs tika notiesāts uz divdesmit septiņiem gadiem ieslodzījumā un viņam tika piemērots naudassods 500 000 ASV dolāru apmērā. Banahs pret drošības naudu 100 000 ASV dolāru apmērā galu galā no cietuma rika atbrīvots. Taču 2006. gada sākumā Banahu atzina par vainīgu pretterorisma likuma PATRIOT pārkāpšanā, jo viņš bija traucējis komerc-reisa lidmašīnas pilotiem. Viņš tika notiesāts uz. diviem gadiem nosacīti.

Nosacītais sods kļūst saprotams, uzzinot, ka valdība Banaha aresta brīdī tajā pašā reģionā izmēģināja lāzeru sistēmu. 2005. gada sākumā Transporta departamenta sekretārs Normens Minēta (Norman Minēta) paziņoja, ka ASV bruņotie spēki ieslēgs virszemes lāzerus, lai brīdinātu pilotus, kad aizliegtajās zonās Ziemeļaustrumos ielidotu neatļautas vai nereaģējošas lidmašīnas. Šīs sistēmas izmēģinājumu laikā piloti sāka ziņot par starpgadījumiem ar lāzeriem, kas iespīdināti kabīnēs. Ar savu paziņojumu Minēta nāca klajā 2005. gada 12. janvārī - tajā pašā dienā, kad lāzera tehniskie izmēģinājumi bija pabeigti. Tas nozīmē, ka ASV valdība sabiedrībai lika noticēt, ka teroristi izmēģina lāzera starus, lai notriektu lidmašīnas, kaut gan patiesībā lāzerus izmēģināja valdība.

Vēl viena valdības plaši izmantota elektriskā ierīce ir Taser - elektrošoka pistole, kuras ietekmē zūd šķērssvītroto muskuļu kontrole. Pārāk bieži policisti izmanto elektrošoka pistoles situācijās, kad tas nav vajadzīgs, lai gan aptuveni 129 cilvēki šīs ierīces dēļ ir miruši. Tek-sasas štata Tarantas apgabala medicīnas eksperts doktors Nizams Pīrvani (Nizam Peervani) medijiem apgalvoja, ka elektrošoka pistoles esot drošas. Taču pēc trim nāves gadījumiem Fortvortā viņš atzina, ka gribētu redzēt vēl citus elektrošoka pistoles pētījumus, kad tā pielietota narkotiku reibumā esošu, uzbudinātu cilvēku savaldīšanai, kā arī to, kas cieš no sirdsdarbības traucējumiem. Pīrvani atzina, ka vismaz vienā gadījumā, kad septiņpadsmit gadus vecais Kevins Omass (Kevin Omas) nomira pēc trīskārtēja trieciena ar elektrošoka pistoli, viņaprāt, policijas izmantotā elektrošoka pistole varētu būt viens no nāves iemesliem.

Policijas taktika un Federālā ārkārtējo situāciju vadības aģentūra (FEMA)

Valsts mēroga baiļu iedvešanai, iespējams, ir saistība ar policejiskas valsts veidošanos dažos reģionos. Stata policija vairumā gadījumu nenēsā tradicionālos zilos formas tērpus, un devīze “Kalpot un aizsargāt” uz viņu automašīnām ir aizkrāsota. Mūsdienās daudzi policisti, jo īpaši lielajās pilsētās, nēsā melnus formas tērpus un nopietnos gadījumos uzvelk bruņu vestes un ķiveres, kas izgatavotas pēc Otrā pasaules kara laika vācu ķiveru parauga.

Sākot ar 2008. gadu, sabiedrības bailes vēl vairāk saasinājās, kad internētā parādījās stāsti par lētu aizplombējamu plastmasas zārku krājumiem, kas uzieti valstī. Stāstus ilustrēja fotogrāfijas. Viena šāda vieta, kur glabājoties aptuveni pusmiljona zārku, ir Džordžijas štata vidū netālu no Medisonas pilsētas, uz austrumiem no Atļautas, kur atrodas Slimību profilakses un kontroles centrs.

Vēlāk sāka klīst runas par ceļu aizšķērsojumiem, obligātu vakcinēšanos un karantīnas izolatoriem tiem, kuri pretotos pārvietošanai. Šo baumu cēlonis acīmredzot bija informācija par tiesībsargājošo iestāžu lomas maiņu. Bijušais Kanzasas štata ierindas policists Ciregs Kvensens (Greg Kvensen) atcerējās: “Mūsu valsts policijas galvenais uzdevums pirms Ričarda Niksona ēras bija kopienas miera sargāšana. Lielāko daļu laika viņi pavadīja, meklējot, atpazīstot un uzraugot noziedzniekus un reaģējot uz neparastiem vai bīstamiem notikumiem, ar kuriem parastie cilvēki nespēja tikt galā.

Kad valdība uzsāka savu pretīgo ekspansiju, policija kļuva zemiskāka un nejaukāka. Tādu to radīja algoti slepkavas ar zīmotnēm, kuri nešauboties darīja visu, ko viņiem lika FIB atbildīgais īpašais aģents, Alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu kontroles biroja (BATF(E)), ASV tiesas procesu apsardzes un konvoja dienesta (LĪS Marshal's Office) virsnieki līdz pat bruņotiem putnkopības inspektoriem - jā, viņiem tādi ir, turklāt ļoti bargi pret noziedzīgiem cāļiem. Mentalitāte “mēs pret viņiem” un savas misijas apziņa attaisnoja speciālo uzdevumu vienību SWAT (Special Weapons and Tactics) “dinamiskos iebrukumus”, vēlāk bez minstināšanās lietojot piparu gāzi Mace, elektrošoka pistoles Taser, gaismas/trokšņa granātas un nu jau tik “ierastās” mašīnpistoles ar vienīgo nolūku “notriekt zemē” apsūdzēto - lai kāda būtu apsūdzība... Mēs esam kļuvuši par neliešiem, kas slepus noklausās, uzstāda ceļu aizšķērsojumus, izgāž, durvis, notriec ar seju zemē, izlauž rokas, nelokāmas apņēmības pilni kļūt par īstu .S'S* vienības iemiesojumu. Un tas nav nekāds pārspīlējums...

Ļoti daudziem virsniekiem visos līmeņos dziļi riebjas piespiedu apmācības FF.MA centros, prasība apturēt pretterorisma likuma pārkāpējus un citus tikai tāpēc vien, ka viņi “izskatās” bīstami un uz savām automašīnām izmanto savas tiesības uz vārda brīvību,” piebilda Evensens.

Fvenscns atstāstīja arī citu, par ziņotājiem kļuvušu, virsnieku sacīto un brīdināja: “Vai jūs esat informēti par plāniem izveidot masveida ceļu aizšķērsojumus un visus braucējus pārbaudīt, vai viņiem ir vakcīnu aproce (nerūsējoša tērauda aproce ar iebūvētu mikroshēmu), lai pretējā gadījumā piespiestu jūs saņemt ļvakcīnasļ injekciju? Atteiksieties? Jūs iestums cietuma autobusā un aizvedīs uz karantīnas nometni. Ko jūs darīsiet, kad jūsu bērnus nelaidīs skolā, ja viņi nebūs vakcinēti? Ko iesāksiet, ja bez. vakcinācijas dokumentiem jūs neielaidīs darbavietā? Neļaus iepirkt pārtiku? I.iegs ieiet bankā? Iepirkties? Iekāpt lidmašīnā, autobusā vai vilcienā? Izmantot lielveikala labierīcības? Nē. Cilvēki ienīdīs policijas virsniekus, baidīsies no viņiem un pieminēs viņu “dienesta” pienākumus.”

Vairums amerikāņu, bez šaubām, uzņēmumu kontrolēto masu mediju ieaijāti, nospriedīs, ka Kvensena pareģojumi ir vajāšanas mānijas izraisīti maldi. Tomēr šiem amerikāņiem vajadzētu palūkoties uz. pierādījumiem savā apkārtnē.

Scbutzstaffel - Trešā Reiha izveidotas reihsfireram Heinriham I limleram tieši pakļautas speciālas kaujas, apsardzes un patrulēšanas vienības.

Lai gail, kā daudzi apgalvo, baiļu iedvešana ir raktika, ko pielietoja vienīgi Buša administrācija, prezidents Obama pēc ievēlēšanas nav pakustinājis ne pirksta, lai pārtrauktu šo panikas sēšanu. 2009. gada martā viņš pat pasludināja Amerikas jauno reģionālo stratēģiju “Afganistānas un Pakistānas karadarbības zonā” (Afpak theater). Precīzi atdarinot Buša administrācijas retoriku, Obama paziņoja: “Vairākās izlūkošanas prognozēs brīdināts, ka al Qaeda aktīvi plāno uzbrukumus ASV iekšzemes teritorijām no sava drošā patvēruma Pakistānā.” Viņš zvērēja papildus nosūtīt četrus tūkstošus karavīru, lai tic apmācītu Afgāņu nacionālās armijas rekrūšus, sacīdams: “Es vēlos, lai amerikāņu tauta saprot, ka mums ir skaidrs un nemainīgs mērķis - apturēt, izformēt un sakaut al Qaeda Pakistānā un Afganistānā.” Šī agresīvā retorika rika īstenota praksē 2009. gada beigās, kad Obama Afganistānā dislocēto karavīru skaitu palielināja par trīsdesmit tūkstošiem, vienlaikus apsolot izvest ASV karaspēku 201 1. gadā. Plašsaziņas līdzekļi nepievērsa uzmanību faktam, ka laikā, kamēr uzmanība bija pievērsta Afganistānai un Irākai, Obama klusi atsauca atpakaļ aptuveni miljonu ASV karavīru kā papildspēkus jaunajai Ziemeļu pavēlniecībai (Northern Command/USNORTHCOM), kuru prezidents Bušs izveidoja nolūkā “nodrošināt pavēlniecību un Aizsardzības departamenta kontroli valsts aizsardzībā un koordinēt civilo iestāžu atbalstu aizsardzībā”. Vai Obama paredzēja pilsoniskus nemierus?

Ar teroristu zīmogu apzīmogotie

Bažas par sabiedrības noslāņošanos no jauna saasinājās 2009. gada martā, kad tika publiskots ASV Iekšzemes drošības departamenta (Department of Homeland Security/DHS) Stratēģiskās analīzes grupas un Apdraudējuma analīzes nodaļas Ekstrēmisma un radikalizācijas daļas “uzziņas palīgmateriāls”, kuram iepriekš bija noteikts slepenības statuss. Šis “palīgmateriāls” bija adresēts ne tikai Iekšzemes drošības departamenta struktūrām, tā mērķis bija arī “palīdzēt federālajiem, štatu, vietējiem un cilšu iekšzemes drošības iestāžu un tiesībsargājošo iestāžu darbiniekiem veikt analītisko darbību”. Acīmredzot tas nozīmē palīdzēt likumdevējiem noteikt, kurš, pēc Iekšzemes drošības departamenta domām, varētu tikt uzskatīts par teroristu. Šajā dokumentā ar nosaukumu “Pašmāju ekstrēmisma leksikons” (Domestic Extremism

Lexicon) līdzās dzīvnieku tiesību un vides aizsardzības ekstrēmistiem uzskaitītas Āriešu cietumnieku bandas, melnie nacionālisti un neonacisti, kubieši, “kuri neatzīst komunistiskās Klibas valdību”, vientuļie teroristi, ebreju ekstrēmisti, patriotu un nodokļu pretošanās kustības un pat “alternatīvie mediji”, kas nodēvēti par “dažādiem informācijas avotiem, kuri rada platformu tādai notikumu un jautājumu interpretācijai, kas radikāli atšķiras no masu mediju sniegtās”. Pēc sabiedrības sašutuma pilnajiem protestiem ekstrēmistu saraksts it kā tika atsaukts, taču jautājums - uz. cik ilgu laiku? Internetā ir saglabājušās kopijas, un dažas tiesībsargājošo iestāžu amatpersonas vēl atceras šos vārdus.

“Federālā valdība apmāca savus tiesībsargājošo iestāžu ierēdņus uzskatīt par “apdraudējumu” cilvēkus, kuri netic nekam no tā, ko viņi redz Fox News, CNN ziņās vai izlasa laikrakstā New York Times, un pret viņiem izturēties kā pret potenciāli vardarbīgiem vietējiem teroristiem,” secināja internēta komentētājs un rakstnieks Pols Džozefs Vat-sons (Paul Joseph Watson).

2004. gadā Teksasas Sabiedrības drošības departamenta sagatavotais apkārtraksts ar nosaukumu: “Terorisms: Kas sabiedrībai ir jāzina” (Terrorism: What the Public Needs to Know) bija vajāšanas mānijas un raganu medību iemiesojums. Tajā publicētas norādes, kā atpazīt teroristu:

■ Izmantos dažādas automašīnas un sazināsies lielākoties pa mobilo telefonu, e-pastu vai īsziņu nosūtīšanas dienestiem;

■ Labi sagatavots gadiem ilgi dzīvot “snaudas” režīmā, līdz pienāk laiks uzbrukt;

■ Daudzos gadījumos mēģinās saplūst ar masu un nepiesaistīt sev uzmanību;

■ Daudzi izskata un uzvedības ziņā šķiet “normāli”, izliekoties par tūristu, studentu vai uzņēmēju;

■ Var pārvietoties jauktā dažāda vecuma vīriešu, sieviešu un bērnu grupā, kuriem nav ne jausmas par šo cilvēku nolūkiem;

■ Apmācīti izvairīties no sadursmēm ar tiesībsargājošajām iestādēm, un tāpēc sagaidāms, ka viņi rada “patīkama cilvēka” tēlu;

■ Zināms, ka viņi izmanto maskēšanos vai veic plastiskās operācijas, īpaši ja parādās policijas meklēto personu sarakstos.

Vēl viens policejiskas valsts piemērs ir klusā, bet negaidītā tērauda stiepļu parādīšanās pēdējo pāris gadu laikā pie metāla stabiem maģistrālu sadales joslās lielpilsētās un ap tām. Kad šīs betona joslas parādījās pirmo reizi, daudzi nosprieda, ka tie ir veloceliņi vai celiņi skrējējiem. Taču tērauda stieples atklāja to patieso nolūku - neļaut nevienam apgriezties braukšanai pretējā virzienā. Šādi šķēršļi papildināja tūkstošiem betona barjeru, kas jau bija izvietotas uz vairuma autostrāžu un starpštatu autoceļu.

Vai tiešām mašīnas, kas griežas pretējā virzienā, bija tik milzīga problēma? Neviens neko tādu neatceras. Kādam nolūkam tad uz automaģistrālēm iztērēti miljoniem dolāru laikā, kad ekonomiskā lejupslīde bija sasniegusi savu zemāko punktu?

Sazvērestības teoriju piekritēji uzskata, ka šīs barjeras nozīmē gatavošanos ceļu aizšķērsojumiem nākotnē, lai liegtu pilsētas iedzīvotājiem izbraukt no pilsētas. Ikviens, kurš nokļūst rindā pie kontrolpunkta, līdzīga tiem, kurus jau izmanto Losandželosā un citās lielākajās pilsētās, atklās, ka viņš nevarēs apgriezties pretējā virzienā. Nekāds cits šo barikāžu mērķis nav ticis publiskots. Tā kā vietējai policijai trūkst personāla, kas īstenotu šāda līmeņa policejiskas valsts funkciju, atbildību varētu uzņemties armija, neraugoties uz Posse Comitatus likumu, kas aizliedz šādu darbību.

Nacionālie mediji maz atspoguļoja aso policijas reakciju uz protestētājiem 2009. gada septembra beigās G-20 vadītāju tikšanās laikā Pensilvānijas štata pilsētā Pirslnirgā.

Sarūgtināti par aizliegumu tuvoties tikšanās vietai, aptuveni divi tūkstoši demonstrantu (kādā ziņu reportāžā nosaukti par “antikapi-tālistiem”) iesaistījās sadursmē ar melnā tērptiem policistiem ķiverēs, kuri bija bruņoti ar suņiem, gāzi, šaujamieročiem ar gumijas lodēm, sauktiem par “beanbags”, un jaunāko tehnoloģiju, piemēram, tāla darbības rādiusa akustisko ierīci (I.RAD) - skaņas lielgabaliem (sonic cannons). Apgalvojumus, ka vardarbību G-20 valstu vadītāju tikšanās laikā izprovocēja valdības slepenie aģenti, apstiprināja YouTube ievietotie video, kur pozējam kopā ar smīnošiem policistiem bija redzams melnā tērpts “anarhists”. Valdības amatpersonas vēlāk paziņoja, ka videomateriālā redzamo jaunieti vīri kaujas ekipējumā bija piespieduši pozēt kopā ar viņiem.

Šo pašu pret G-20 valstu līderu tikšanos vērsto protestu laikā arestēja divsimt cilvēkus, bet pilsētas centrā - Oklendas Tomasa Mertona centrā, kur atrodas vairākas universitātes, muzeji un slimnīcas, kā arī lērums veikalu un restorānu, pret vairākiem dučiem garāmgājēju, tai skaitā studentiem un žurnālistiem, tika pielietota asaru gāze. Daudzi sūdzējās, ka konflikts līdzinājies militārai okupācijai.

“Policija piekāva un apdullināja ar gāzi cilvēkus, kuri nāca laukā no restorāniem... parādījās kopmītņu durvīs,” atcerējās Twin Cities Indymedia žurnālists Naidžels Perijs (Nigel Tarry). Kāda cita žurnāliste Melisa Hola (Melissa Hall) stāstīja, ka policija izdzēsusi viņas uzfilmēto materiālu un sabojājusi kameru.

“Tas bija netaisni,” sūdzējās divdesmit trīs gadus vecais Nātans Lan-zendorfers (Nathan Lanzendorfer). “Es biju mierīgs. Neko sliktu nebiju izdarījis.” I.anzendorfers parādīja milzīgus purpursarkanus plankumus uz kājām un rokas, kur, kā viņš teica, policija ar plastmasas lodēm iešāvusi no neliela attāluma.

Pilsētas Pilsoņu policijas lietu izskatīšanas padomes (Citizen Police Review Hoard) izpilddirektore Elizabete Pitindžere (Elizabeth Pittinger) paziņoja, ka viņas grupa saņēmusi piecdesmit sūdzības par policijas rīcību un ka padome veiks visaptverošu policijas reaģēšanas izmeklēšanu. Viņa bija “ļoti satraukta” par žurnālistu arestu, kuru vidū bija arī Pitsburgas laikraksta Pittsburgh Post-Gazette reportiere Sedija (īur-mana (Sadie Gurman).

Valsts policejisko mentalitāti pārņēmuši pat tādi, kuri nemaz nav policisti, tomēr tāpat laiku pa laikam apdraud konstitūcijā garantētās sabiedrības pamattiesības. 2009. gada augustā Virdžīnijas štata pilsētas Restonas pilsētas domes sēdes laikā uzņemtā un internētā ievietotā videomateriālā redzams, kā vārdā neminētam vīrietim pavēl nolaist plakātu, kurā prezidents Baraks Obama attēlots ar klauna seju, iespējams, uzsverot viņa līdzību ar Džokeru - tēlu no populārās sērijas par Betmcnu. Skolas apsardzes policists Vcslijs Gīks ļaunākais (Wesley Cheeks Jr.) pavēlēja vīrietim nolaist plakātu. Kad demonstrants paziņoja, ka viņš tikai izmanto savas konstitucionālās tiesības, Cīks draudēja viņu arestēt.

“Šī reiz bija Amerika,” sūkstījās vīrietis.

Lieliski ilustrējot attieksmes maiņu policijā, kas reiz uzskatīja, ka tā kalpo tautai, policists atbildēja: “Nu vairs nav, skaidrs?”

Obamas uzruna skolām

Kad pirmsskolas izglītības iestādes audzēkņi 2009. gada februārī B. Bernisas Jangas skolā (B. Bernice Young School) nodziedāja divu īsu dziesmiņu popūriju, slavinot prezidentu, trauksmes zvanu sadzirdēja daudzi, kurus uztrauc globalism vara pār plašsaziņas līdzekļiem -viņi tajā saklausīja aicinājumu uz, viņuprāt, nepiedienīgu valsts līdera dievināšanu. Vēlāk, tā paša gada oktobrī prezidents Obama personīgi uzrunāja valsts skolēnus. Vairāki skolu apgabali atteicās pārraidīt prezidenta Obamas piezīmes par Amerikas jauniešiem, jo uzskatīja, ka prezidents vēlējies izmantot savu ieņemamo amatu, lai ar “mācību materiālu” palīdzību politizētu izglītību valsts skolās.

ASV Izglītības un departamenta Skolu pārstāvju konsultatīvās padomes (Teaching Ambassador Bellows) izstrādātajos, visiem - sākot no bērnudārzu audzēkņiem līdz. pat divpadsmito klašu skolēniem - izdalītajos mācību materiālos bija norādīts:

“Pirms uzrunas: Skolotāji var sniegt pamatzināšanas par Savienoto Valstu prezidentu un viņa runu, lasot grāmatas par prezidentiem un Baraku Obaiuu, un motivēt skolēnus, uzdodot šādus jautājumus:

Kas ir Savienoto Valstu prezidents?

Kas, tavuprāt, ir vajadzīgs, lai kļūtu par prezidentu?

Ko, tavuprāt, uzrunās prezidents?

Kāpēc tu domā, ka viņš vēlas runāt ar tevi?

Ko viņš, tavuprāt, tev teiks?”

Citi šajos materiālos norādītie apspriežamie jautājumi bija: “Kāpēc mums ir svarīgi ieklausīties prezidenta un citu vēlētu amatpersonu, piemēram, mēra, senatoru, Kongresa pārstāvju vai gubernatoru teiktajā? Kāpēc tas, ko viņi saka, ir svarīgi?”

Republikāņi protestēja pret, viņuprāt, politisko propagandu sarunu sagatavošanas materiālos, piemēram, ierosinājumu skolēniem “rakstīt pašiem sev vēstules par to, ko viņi varētu darīt, lai palīdzētu prezidentam”. Šajā gadījumā to aizstāja ar citādu formulējumu: “Uzrakstīt pašiem sev vēstules, kā viņi varētu sasniegt savus īstermiņa un ilgtermiņa izglītības mērķus.”

“Mēs nomainījām ar mērķi precizēt valodu, lai skaidrs būtu nolūks,” skaidroja Baltā nama preses pārstāvis Tomijs Victors ( Tommy Victor).

Tomēr virkne vecāku iebilda pret to, ka visi skolēni ir prezidenta rīcībā. Sešgadīga skolēna māte Redžīna Gordone (Regine Gordon) no Floridas pilsētas Tampas žurnālistiem paziņoja: “Tā ir ideoloģiskā apstrāde un, manuprāt, liecina par kultūru, kādu Obamas administrācija mēģina radīt. Visai sociālistisku... Viņi izmanto bērnus, lai piekļūtu vecākiem. Bērni ir ļoti jūtīgi, un viņus viegli aizraut. Tas taču ir prezidents. Manuprāt, šāda taktika ir negodīga un liecina par veidu, kā viss tiek darīts.”

Kāds Teksasas skolu apgabals atteicās dot rīkojumu obligāti klausīties Obamas uzrunu skolām. Šā skolu apgabala pārvaldnieks visiem skolotājiem nosūtīja memorandu ar paskaidrojumu:

“Lēmums nelikt visiem skolēniem, sākot no bērnudārza audzēkņiem un beidzot ar 12. klases skolēniem, kopīgi skolā skatīties uzrunu bija šādu apsvērumu pamatots:

1. Federālā un štata skolu mācību plāni ir tik stingri, ka grūti pamatot mācību pārtraukšanu jebkāda iemesla dēļ. Skolu apgabali, skolas un tagad arī skolotāji tiek salīdzināti atkarībā no skolēnu sekmēm. Mainīgā sistēma un aizvien pieaugošā prasība panākt rezultātus nozīmē, ka ikvienam ir visu laiku jākoncentrējas uz izglītības virsuzdevumu.

2. C irnti iedomāties, ka kāds varētu radīt vienu materiālu, kas būtu vienlīdz nozīmīgs bērnudārza audzēknim un vidusskolas vecāko klašu skolēnam.

3. Pirmās skolas dienas uzrunai izvēlētais laiks divarpus nedēļas pēc mācību gada sākuma nav tas piemērotākais.

4. Runai ieplānotais laiks rada problēmas ar stundu plānu izmaiņām ikvienā skolā. Šo sarežģījumu dēļ apgabals zaudētu veselu mācību dienu.

5. Skolu apgabali agrāk nav pārtraukuši stundas visās klasēs, lai noskatītos uzrunu.

6. Informācijas apmaiņa par runu un sagatavošanās laiku ne tuvu nebija ideāla.

7. Cīrūti skolēniem klasē parādīt kaut ko tādu, ko pirms rādīšanas neesi noskatījies. Vienreizēja runa noteikti ir citāda nekā tādi ceremoniāli notikumi kā inaugurācija.

8. Runa tika izziņota kā izvēles, nevis obligāts pasākums.”

Taču citi skolu apgabali nebija tik saudzīgi kā šis Teksasas štata skolu apgabals. 3. skolu apgabala pārvaldnieks Arizonas štata pilsētā Tempē doktors Artūrs Teits jaunākais (Arthur Tate Jr.) paziņoja, ka vecākiem nebūs atļauts vest bērnus projām no skolas Obamas runas laikā. “Esmu devis norādījumus skolu direktoriem likt skolēniem un skolotājiem otrdien skatīties prezidenta vēstījumu,” Teits skaidroja. “Dažos gadījumos, kad tehnoloģijas liegs piekļuvi Baltā nama tīmekļa vietnei, klasēs nākamajās dienās tiks nodrošināti DVD atskaņotāji. Es nedodu vecākiem izvēles tiesības skatīties prezidenta uzrunu vai ne, jo tas ir izglītojošs pasākums.”

Fakts, ka prezidents, turklāt visai pretrunīgi vērtēts, uzrunātu visus valsts skolēnus, saasināja daudzu amerikāņu bažas par Amerikas vērtību neaizskaramību. Daudzi, piemēram, Obamas valsts mēroga uzrunā skolēniem un aicinājumā kalpot saskatīja ļaunu vēstošu ideoloģisku manipulēšanu ar jauniešiem. Ne mazums pat salīdzināja to ar Hitlera jaunatnes kustību Hitlerjugend nacistiskajā Vācijā.

Viedokļu sadursmes par Obamas uzrunu skolēniem no jauna uzjundīja iebildumi pret dziesmām par prezidentu, kuras mācīja B. Ber-niscs ļangas skolas pirmsskolas iestādes audzēkņiem. Kad ziņa par dziesmu piesaistīja visu valsts iedzīvotāju uzmanību, Ņūdžersijas Izglītības departaments izteica maigu rājienu. Preses sekretāre Beta Auers-valda (Beth Auerswald) paziņoja, ka departaments vēlējies “nodrošināt, lai skolēni Melno vēstures mēnesī varētu godināt afrikāņu izcelsmes amerikāņu sasniegumus, tādējādi nepieļaujot nepiedienīgu parrejis-kuniu klasēs”. Vainīgā skolotāja aizgāja pensijā.

LĪDERU KONTROLE

Jūs nevarat palīdzēt nabagiem, iznīcinot bagātos. Vājos jūs nevarat darīt stiprākus, novājinot stipros. Labklājību nepanākt, noniecinot taupību. Algas saņēmēja apstākļus nevar uzlabot, uzliekot slogu algas maksātājam. Raksturu un drosmi nav iespējams norūdīt, laupot cilvēkiem iniciatīvu un neatkarību, ļaudīm nevar ilgstoši palīdzēt, darot viņu vietā to, ko viņi paši savā labā varētu un ko viņiem vajadzētu darīt.

Viljams Betkers (William J.H. Boetcker), prezbiteriešu mācītājs (šie vārdi nereti kļūdaini piedēvēti Ābramam Linkolnam)

Savas prezidentūras sākumā Baraks Obama iestrēga aplamu paziņojumu un neizpildītu solījumu trīsstūrī. Viņa solījumam “izmainīt” politiku bija tukšuma pieskaņa, un daudzi no viņa agrākajiem atbalstītājiem jutās pievilti.

Atkal un atkal Obamu pieķēra melos, viņš atkāpās no vēlēšanu kampaņas laikā dotā solījuma demontēt ASV pretraķešu aizsardzības sistēmu. 2009. gada beigās viņš atsauca šo solījumu, atjaunojot sistēmas darbību.

Kā jau iepriekš tika stāstīts nodaļā “Mākslīgi radītais AIDS”, paziņojumā, kurā visā pilnībā atklājās globālistu ietekmes mērogs, Obamas nacionālās drošības padomnieks ģenerālis Dzeims Dzonss James L. Jones) pavēstīja Minhenes drošības konferences dalībniekiem: “Kā jaunākais Savienoto Valstu nacionālās drošības padomnieks es ik dienu no doktora Kisindžera saņemu pavēles, ko man nodod ģenerālis Brents Skoukrofts un šeit klātesošais Sendijs Bergers. Mums Nacionālās drošības padomē vēl šodien ir saglabājusies vadības hierarhija.” Kisindžers tiek uzskatīts par ASV ārpolitikas radītāju, kurš ārvalstu ekstrēmistus pārvērtis nesamierināmos ienaidniekos.

Dīvainā kārtā 2009. gada oktobrī Obama tika izvirzīts Nobela miera prēmijai. Korporāciju kontrolētie masu mediji, bēdīgajos ekonomiskajos apstākļos alkdami labu ziņu, plaši publicēja šo paziņojumu.

Taču Nensija (īibsa (Nancy Gibbs) rakstā žurnālam Time piezīmēja: “Pats pēdējais, kas Obamam šajā viņa prezidentūras un mūsu politikas laikā vajadzīgs, ir balva par apsolījumu.” Viņa piebilda, ka, “iestājoties skaudrajai realitātei, to grūti sagremot”. Tā kā gadu pēc Obamas ievēlēšanas neviens no viņa politiskajiem mērķiem nebija sasniegts, (īibsa aizrādīja, ka “balva par sapņošanu spēj barot viņu ilūzijas”.

(iibsa Obamas neizpildītos solījumus salīdzināja ar cita Nobela prēmijas kandidāta - (īrega Mortensona (Greg Mortenson) - sasniegumiem. Misionāra dēls Mortensons ir izbijis alpīnists, un ASV Kongress viņa kandidatūru izvirzīja par nopelniem humanitārās palīdzības jomā - Mortensons bija uzbūvējis 130 skolas meitenēm musulmaņu valstīs, kur attieksme pret sieviešu izglītošanu bija naidīga. “Reizēm vārdi izskan pirmie. Citkārt labāk ļaut runāt darbiem,” prātoja (iibsa.

Balva īpaši saniknoja tos, kuri Obamā bija saskatījuši “miera kandidātu”, lai gan pēc ievēlēšanas viņš tikai palielināja Irākai atvēlēto budžetu. 2009. gada beigās Obamas administrācija publiskoja plānus nosūtīt vēl trīsdesmit tūkstošus karavīru uz Afganistānu. Obamas militārie tēriņi patiesībā ir auguši daudz straujāk nekā Džordža Buša laikā, lai gan Bušu visā pasaulē uzskatīja par plēsonīgu vanagu.

Obamas atkāpšanās no vēlēšanu kampaņas ietvaros dotā solījuma demontēt ASV pretraķešu aizsardzības sistēmu nozīmēja, ka Savienotās Valstis turpinās kodolraķetes no Polijas, Ukrainas un, iespējams, Gruzijas, tēmēt uz Maskavu. Jāatzīmē, ka Obamas administrācija vairākas reizes izvairīgi atbildējusi uz jautājumiem par pretrunīgo raķešu sistēmu. 2008. gadā Obamas kampaņas rīkotāji paziņoja par saviem iebildumiem pret programmu, kuru daudzi uzskatīja vienīgi par Reigana ēras vecās “Zvaigžņu karu” programmas turpinājumu. Taču 2009. gada sākumā viceprezidents Džo Baidens (Joe Biden) Eiropas audiencē paziņoja, ka Savienotās Valstis pēc konsultēšanās ar NATO valstīm un apliecinot Krievijai, ka ieroči domāti vienīgi Irānai, saglabās pretraķešu aizsardzības sistēmu. Krievija gadiem ilgi šo programmu uzskatījusi par draudu savai drošībai. Tajā pašā gadā gan valsts sekretāre Hilarija Klintone, gan prezidents Obama ieslēdza atpakaļgaitu mēģinājumā izmantot pretraķešu aizsardzības sistēmu, lai piespiestu Irānu apturēt tās kodolprogrammu. Viņi ierosināja, ka pretraķešu aizsardzības sistēmu varētu iesaldēt, taču tas atkarīgs no Irānas rīcības.

Taču līdz 2009. gada rudenim likās, ka pretraķešu aizsardzība sistēmas liktenis ir izlemts. Neraugoties uz ziņām, ka Irānā atklāti kodolieroču krājumi, 17. septembrī Baltais nams paziņoja, ka noraksta stratēģisko pretraķešu aizsardzības sistēmu, aizstājot to ar mazākiem SM-3 pārrvērējiem, kas spējīgi pārtvert irāņu raķetes. Kā ziņo laikraksts New York Times, lēmums bija “viens no krasākajiem pavērsiena punktiem nacionālās drošības jomā ļObamas] tikko iesākušās prezidentūras laikā”.

Pārmaiņas gan izraisīja apjukumu Austrumeiropas sabiedroto vidū, gan sadusmoja konservatīvos, kuri apvainoja Obamu piekāpībā krieviem.

Obama, kā jau ierasts, mēģināja nomierināt abas puses, sakot, ka “prezidentam Bušam bija taisnība, ka Irānas ballistisko raķešu programma rada ievērojamus draudus. Jaunā pieeja ļaus ātrāk izmantot pārbaudītas sistēmas iespējas un piedāvā labāku aizsardzību pret raķešu uzbrukuma draudiem nekā 2007. gada Eiropas pretraķešu aizsardzības programma. ”

Ap pretraķešu aizsardzības sistēmu saceltā kņada sniedz, nelielu ieskatu cīņā par varu, kas norisinās starp globālistiem, kuri kāro lielāku aizsardzības budžetu un tādējādi - lielāku peļņu aizsardzības jomā, un tiem, kuri mēģina “izbīdīt” savus vienas sociālistiskas pasaules plānus, apvienojot tautas.

Padomes kabinets

Izzinot patiesību par Obamas administrāciju, pamācoši ir palūkoties, ko slēpj viņa retorika, - uz administrācijā apvienotajiem indivīdiem un grupējumiem. Pēc daudzu domām, Obamas kabineta ministriem ir sakari ar slepenām biedrībām, kuras, iespējams, noorganizējušas pašreizējo ekonomisko lejupslīdi.

Lūk, daži no Obamas ministriem, kuri vienlaicīgi ir Starptautisko attiecību padomes locekļi: aizsardzības sekretārs Roberts Cieitss (Robert dates), iekšzemes drošības sekretāre Dženeta Napolitano (Janet Na-politano), tirdzniecības sekretārs Bils Ričardsons (Bill Richardson), ANO vēstniece Sjāzena Raisa (Susan Rice), valsts drošības padomnieks ģenerālis Džeimss Džonss, valsts kases departamenta sekretārs Timotijs Cieitners, ekonomikas padomnieks Pols Volkers un Nacionālās ekonomikas padomes direktors Sammers.

Daudzi no šiem vārdiem un vēl daudzi citi atrodami Trīspusējās komisijas (Trilateral Commission) sarakstos, kuru 1973. gadā kopīgiem spēkiem nodibināja Zbigņevs Bžezinskis (Zbigniew Brzezinski) un Deivids Rokfellers vecākais, Alans Grīnspans un Pols Volkers, savukārt pēdējie divi vēlāk vadīja Federālo rezervju sistēmu. Bijušais Trīspusējās komisijas priekšsēdētājs Bžezinskis bija Obamas galvenais padomnieks ārpolitikas jautājumos 2008. gada vēlēšanu kampaņas laikā, un valda vispāratzīts uzskats, ka Trīspusējās komisijas biedri sagatavoja Obamu prezidenta krēslam. Trīspusējā komisija tiek uzskatīta par Starptautisko attiecību padomes atzaru, kura nolūks bija aptvert Āzijas valstis.

Palūk, arī vēl citi Trīspusējās jeb Trilaterālās komisijas biedri Obamas administrācijā: Tims Geitners; Sjūzena Raisa, nacionālās drošības padomnieks Tomass Donilons (Thomas Donilon); valsts izlūkošanas vadītājs admirālis Deniss Blērs (Dennis C. Blair); valsts sekretāra asistents Āzijas un Klusā okeāna reģiona jautājumos Kurts Kembels (Kurt M. Campbell); valsts sekretāra vietnieks Džeimss Steinbergs (James Steinberg); un Valsts departamenta īpašie sūtņi Ričards I lāss (Richard Haass), Deniss Ross (Dennis Ross) un Ričards Holbruks (Richard Holbrooke).

“Saskaņā ar Trīspusējās komisijas biedru oficiālo sarakstu tikai 87 ir no Savienotajām Valstīm (pārējie 337 ir no citām valstīm). Tādējādi divu nedēļu laikā pēc inaugurācijas Obamas administrācijā bija iecelti vairāk nekā 12 procenti Komisijas biedru no Savienotajām Valstīm,” atzīmēja pie projekta “Cenzēts” (Project Censored) strādājošie pētnieki.

Projekta “Cenzēts” publikācijas “Obama: Trīspusējās komisijas šaha spēles galotne” (Obama: Trilateral Commission Endgame) autors Pat-riks Vuds (Patrick Wood) to komentēja šādi: “Prātā nāk ideja par “nepiedienīgu ietekmi”, domājot par lielo Trīspusējās komisijas biedru skaitu Obamas administrācijā. Viņi kontrolē visbūtiskākās mūsu valsts jomas: finanšu un ekonomikas, nacionālo drošību un ārpolitiku. Acīs krītošs ir interešu konflikts. Ja 75 procenti Trīspusējās komisijas biedru ir ārvalstnieki, kāda ietekme šim nomācošajam vairākumam ir uz atlikušajiem 25 procentiem? Piemēram, kad Obamas administrācijas uzraudzībā un vadībā rika uzsākts bankrota process pret Chrysler, drīz vien tika izlemts, ka itāļu autoražotājs Piat pārņems Chrysler uzņēmumu. Darījuma organizētājs Valsts kases departamenta sekretārs Timofijs Geitriers ir Trīspusējās komisijas biedrs. Vai jūs būtu pārsteigti, uzzinot, ka Eiat valdes priekšsēdētājs I.uka di Montezemolo (Luča di Montezemolo) arī ir komisijas biedrs? Kongresam šo darījumu vajadzēja apturēt brīdī, kad tas tika ierosināts.”

Savā grāmatā “Bez. nožēlas” (With No Apologies) nelaiķis senators Bārijs Goldvoters (Harry Coldwater) ar lielu neuzticēšanos raksturoja komisiju: “Manuprāt, Trīspusējā komisija īsteno prasmīgu, labi saskaņotu plānu pārņemt varu un konsolidēt četrus varas centrus - politisko, finansiālo, intelektuālo un garīdzniecības. Tas viss būtu darāms mierīgākas, produktīvākas pasaules kopienas radīšanas vārdā. Trīspusējās komisijas biedru patiesais mērķis ir radīt ekonomisko spēku, kas būtu daudzkārt varenāks par iesaistīto nacionālo valstu valdībām. Viņuprāt, piedāvātā materiālā pārpilnība atrisinās esošās nesaskaņas. Kā sistēmas pārvaldītāji un radītāji viņi būs nākotnes valdnieki.” Trīspusējās komisijas biedriem un citu globālistu apvienību biedriem nerūp Savienotās Valstis kā suverēna valsts. Viņu darbības pamatprincipi nereti ir pretrunā ar Savienoto Valstu interesēm un bieži apstiprina apsūdzības, ka viņu mērķis ir viena pasaules mēroga valdība.

Ērti iekārtotie apkalpotāji

Ļoti iespējams, ka prezidents Obama ir pārāk cieši saistīts ar globā-listiem valsts elites aprindās, tādējādi iespaidojot politikas virzību bez jebkādas liekulīgas šķietamības. Jautājumu krustugunīs viņš vēlreiz nokļuva saistībā ar interešu konfliktiem, kad kopā ar investīciju bankas UBS Investment Bank prezidentu un DBS koncerna abu Ameriku nodaļas ģenerāldirektoru Robertu Volfu (Robert Wolf) spēlēja golfu. Volfs jau no pašiem pirmsākumiem bija Obamas atbalstītājs un viņa kampaņai 2006. gadā savāca 250 000 ASV dolāru. Turklāt saskaņā ar ProPublic reportieres Šāronas Koutsas (Sharona Coutts) un Nacionālā trauksmes cēlēju centra (National Whistleblowers (.enter) izpilddirektora Stīvena Kona (Stephen Kohn) rīcībā esošajām ziņām, abu golfa spēle notika nieka trīs dienas pēc tam, kad DBS koncerns bija noslēdzis vienošanos ar ASV Iekšējo ieņēmumu dienestu par 4500 amerikāņu klientu vārdu izpaušanu, kurus tur aizdomās par miljardu slēpšanu slepenos Šveices banku kontos. Nolūks bija izvairīties no krimināltiesiskām apsūdzībām. UBS jau bija atzinis, ka palīdzējis klientiem izvairīties no nodokļiem, un piekritis samaksāt sodu 780 miljardu ASV dolāru apmērā. 2009. gada februārī Volfu iecēla Prezidenta Ekonomikas atveseļošanas konsultantu padomē un uzdeva mēģināt novērst Amerikas jauno depresiju.

UBS situācijā ironiskākais un traģiskākais ir tas, ka cilvēks, kurš ziņojis par UBS apšaubāmajiem darījumiem, notiesāts uz četrdesmit mēnešiem cietumā. Būdams ar Šveices klientiem saistīts UBS baņķieris, Bredlijs Birkenfelds (Bradley Birkenfeld) ierosināja izmeklēšanu. Tikai pateicoties Birkenfelda atklātajai informācijai un sadarbībai ar varas iestādēm, tika iegūta iekšējā informācija par bankas rīcību, un valdība iekasēja sodanaudas 780 miljardu ASV dolāru apmērā, apturot masveida izvairīšanos no nodokļiem. Tomēr pateicībā par viņa pūlēm Fortlau-derdeilas federālais tiesnesis Viljams Zlohs (Williani Zloch) piesprieda Birkenfeldam smagāku sodu, nekā procesa virzītāji bija pieprasījuši.

Stīvens Kons norādīja, ka Birkenfelds patiesībā bija uzrādījis piecdesmit divu tūkstošu klientu identitātes, taču valdība paziņoja, ka izmeklēs četrtūkstoš piecsimt klientu lietas. “Viss šis gadījums ir mīklains,” piebilda Kons, “jo, ja Savienotās Valstis vēlas atklāt krāpšanos ar nodokļiem, ja viņu nolūks ir atmaskot noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju vai apturēt to atmazgāšanu ar slepenu banku starpniecību, kāpēc ziņotājs tiek ielikts cietumā uz četrdesmit mēnešiem? Miljardierim, kuram viņš kalpoja, tika noteikts pārbaudes laiks. Kā viņi tagad spēs pierunāt vēl kādu baņķieri ziņot un sadarboties ar izmeklētājiem?”

Taču daudzus pilsoņus saniknoja ne tikai Obamas drauģeļi no uzņēmēju aprindām. Viņa sieva izsauca uguni uz sevi, kad sabiedrības dusmas izraisīja ziņas par pirmās lēdijas Mišelas Obamas (Michelle Obama) dāsni apmaksāto personālu.

“Nē, Mišelai Obamai netiek maksāts par Pirmās lēdijas pienākumu pildīšanu, un viņa nepilda nekādus oficiālus pienākumus. Taču tas nav atturējis viņu nolīgt vēl nedzirdētu skaitu darbinieku, kam Lielās ekonomiskās lejupslīdes pašā karstumā bija jāizdabā ikvienam viņas untumam un jāizpilda ikkatra vēlēšanās,” laikrakstā Canada Free Press rakstīja doktors Pols Viljamss (Paul z. Williams). “Padomājiet, ka Mēriju I.inkolnu (Mary Lincoln) nopratināja par to, ka Pilsoņu kara laikā viņa Baltā nama vajadzībām bija iegādājusies porcelāna servīzi. Bet Meimijai Hizenhauerci (Mamie Eisenhower) pašai nācās maksāt algu savam privātajam sekretāram.”

Viljamss citēja Obamas kundzes paziņojumu Demokrātu partijas nacionālajā konventā (Democratic National Convention): “Savā dzīvē saviem nelielajiem spēkiem esmu mēģinājusi atdarīt valstij, kas man tik daudz ir devusi. Tāpēc es pametu darbu lielā advokātu birojā, lai savu karjeru veidotu valsts pārvaldē.” Pola Viljamsa komentārā bija jaušams aizkaitinājums: “Ja tu esi viens no desmitiem miljonu amerikāņu, kuriem draud nabadzība, jo viņu alga, krāmējot plauktus lielveikalā Wal-Mart vai pasniedzot McDonald čīzburgerus, ir mazāka par iztikas minimumu, sagatavojies bļāvienam un tad padomā, ka Mišelas kundzītes kalpotāju algas un priekšrocību pakete ir līdzvērtīga valsts drošības un aizsardzības departamenta amatpersonu algām, un šiem dažnedažādajiem sulaiņiem algu maksā sabiedrība.”

Viļņošanos internētā izraisīja saraksts ar Pirmās lēdijas rīcībā nodoto Baltā nama personālu. Un viņu vidū ir:

Sjūzena Sēra (Susan Sher, Personāla vadītāja) - 172 000 ASV dolāru

Džoslina Fraja (Jocelyn C. Frye, Prezidenta asistenta vietniece un par Pirmās lēdijas politiku un projektiem atbildīgā direktore) - 140 000 ASV dolāru

Dezirē Rodžersa (Desiree (1. Rogers, Prezidenta speciālā asistente un Baltā nama sociālā sekretāre) —113 000 ASV dolāru

Kamilla Džonstone (Camille V. Johnston, Prezidenta speciālā asistente un par Pirmās lēdijas komunikāciju atbildīgā direktore) - 102 000 ASV dolāru

Melisa Vintere (Melissa И. Winter, Prezidenta speciālā asistente un Pirmās Lēdijas personāla vietniece) - 100 000 ASV dolāru

Deivids Medina (DavidS. Medina, Pirmās lēdijas personāla vietnieks) -90 000 ASV dolāru

Katrīna Lelivelda (Catherine M. Lelyveld, Direktore un Pirmās lēdijas preses sekretāre) - 84 000 ASV dolāru

Frānsisa Stārki ja (Frances M. Starkey, par Pirmās lēdijas grafiku un pārvietošanos atbildīgā direktore) - 75 000 ASV dolāru

Trūpcrs Sanderss (Trooper Sanders, par Pirmās lēdijas politiku un projektiem atbildīgā direktora vietnieks) - 70 000 ASV dolāru

F.rina Bērnofa (F'.rinn ļ. Burnough, Direktora vietniece un Sociālā sekretāra vietniece) - 65 000 ASV dolāru

Džozefs Reinšteins (Joseph В. Reinstein, Direktora vietnieks un Sociālā sekretāra vietnieks) - 64 000 ASV dolāru

Dzenifera (ludmena (Jennifer R. Goodman, par Pirmās lēdijas grafiku un pasākumu koordinēšanu atbildīgā direktora vietniece) -62 000 ASV dolāru

Alans Fitss (Alan (). Fitts, par Pirmās lēdijas pārvietošanos atbildīgā direktora vietnieks un par ceļojumiem atbildīgais direktors) - 60 000 ASV dolāru

Dana Lūisa (Dana M. Lewis, Speciālā asistente un Pirmās lēdijas personīgā palīdze) - 57 500 ASV dolāru

Semonti Mustafi (Semonti M. Mustaphi, Pirmās lēdijas direktora palīgs un preses sekretāra vietnieks) - 52 500 ASV dolāru

Kristena Džārvisa (Kristen F. Jarvis, Speciālā asistente grafika jautājumos un Pirmās lēdijas ceļojumu palīdze) - 50 000 ASV dolāru

Tailers Lehtenbergs (Tyler A. Lechtenherg, par Pirmās lēdijas korespondenci atbildīgais direktora vietnieks) -45 000 ASV dolāru

Samanta Tubmane (Samantha Tubman, Direktora palīga vietniece, Sociālais birojs) - 43 000 ASV dolāru

Džozefs Bosvels (Joseph J. Boswell, Pirmās lēdijas personālā vadītāja vecākais asistents) - 40 000 ASV dolāru

Sallija Armbrastere (Sally M. Armbruster, Sociālā sekretāra personāla palīdze) - 36 000 ASV dolāru

Natālija Bukija (Natalie Bookey, Personāla asistente) - 35 000 ASV dolāru

Deilija Džeksone (Deilia A.Jackson, par Pirmās lēdijas korespondenci atbildīgā direktora palīga vietniece) - 35 000 ASV dolāru

Viljamss piebilda, ka sarakstā nebija iekļauta četrdesmit deviņus gadus vecā grima māksliniece Ingrīda Graimza-Mailza (Ingrid Grimes-Miles) un trīsdesmit vienu gadu vecais “vecākais frizieris” Džonijs Raits (Johnny Wright), kuri kopā ar Obamu laulāto pāri prezidenta lidmašīnā Air Force One apceļoja Kiropu.

l.ai gan daudziem pirmās lēdijas daudzskaitlīgais personāls šķiet pārmērīga greznība, “Mišelas Obamas personāls nav “neredzēti liels”, drīzāk līdzvērtīgs viņas priekšgājējām,” teikts internēta pieredzes apmaiņas vietnē snopes.com. Taču Mišelas Obamas labā strādā vairāk nekā divdesmit darbinieki, lai gan 200S. gadā Pirmās lēdijas Lauras Bušas (Laura Bush) uzdevumā strādāja sešpadsmit Baltā nama personāla darbinieki.

Palīdzība Hamās teroristiem

Daudzu M likās, ka Obamas politika, atbalstot neierobežotu nelegālo imigrāciju, būs iznīcinošs trieciens nacionālajai saliedētībai, kad viņš izdeva Prezidenta dekrētu (President Determination) Nr. 2009-15 ar nosaukumu “Negaidītas ar Gāzu saistītas bēgļu un migrācijas neatliekamas vajadzības” (Unexpected Urgent Reguee and Migration Needs Related to Gaza). 2009. gada sākumā alternatīvi ziņu avoti vēstīja, ka Obama patiesībā atbalsta imigrāciju, izmantojot organizācijas, kas kādreiz bijušas saistītas ar terorismu, piemēram, Islāma pretošanās kustību Hamās (Islamic Resistance Movement Hamas).

Valsts sekretārei I lilarijai Klintonei 2009. gada janvārī nosūtītajā Prezidenta dekrētā Nr. 2009-15 Obama pieteica savas 1962. gada Likumā par migrāciju un palīdzību bēgļiem (Migration and Refugee

Assistance Act) noteiktās tiesības iztērēt līdz 20,3 miljoniem ASV dolāru, kas noguldīti Savienoto Valstu Bēgļu un migrācijas ārkārtas palīdzības fondā (United States Emergency Refugee and Migration Assistance Fund), lai palīdzētu palestīniešu bēgļiem un karadarbības upuriem pārcelties uz Savienotajām Valstīm, l ai gan uzņēmumiem piederošie masu mediji Obamas rīcību atstāja bez ievērības, tā saniknoja Obamas pretinieku pūli un Izraēlas lobijus.

Šāda rīcība ieliek trumpjus to cilvēku rokās, kuri apgalvo, ka Obama aizstāv musulmaņus. Viņi atceras 1.1 bijās vadoņa Muamara Kadāfi (Muammar Gadhafi) vārdus, kurš 2008. gadā paziņoja: “Amerikā šobrīd norisinās vēlēšanas. Tajās uz. amatu kandidē melnādainais pilsonis, kurš nācis no Kcnijas Āfrikā, musulmanis, kurš Indonēzijā ir studējis islāma skolā. Viņa vārds ir Obama. Visi cilvēki arābu un islāma pasaulē ari Āfrikā uzgavilē šim cilvēkam. Viņi ar prieku sagaida viņu un lūdzas par viņu un viņa panākumiem, un viņi ir piedalījušies likumīgās ziedojumu vākšanas kampaņās, lai palīdzētu viņam iegūt Amerikas prezidenta amatu.”

Obamas "civilā armija"

Il-.hKURAl dzīvotspējīgai sociālistiskajai sistēmai ir ideoloģiski jāapstrādā savi pilsoņi un izlūkošanas datu vākšanai jāizmanto informatori. Prezidenta Obamas vadībā Savienotajās Valstīs notiek tieši tas pats. Prezidents Obama un viņa personāla vadītājs Rāms Hmanuels (Rabm Emanuēl) mēģinājuši radīt septiņu miljonu “civilistu” armiju, kas ziņotu vienīgi prezidentam. 2008. gada jūlijā Obama pavēstīja: “Mēs nevaram turpināt paļauties vienīgi uz bruņotajiem spēkiem, lai sasniegtu mūsu uzstādītos nacionālās drošības mērķus. Mums nepieciešami nacionālās drošības civilie spēki, kas būtu tikpat spēcīgi, vareni un labi apmaksāti.”

2008. gadā Obamas oficiālās priekšvēlēšanu kampaņas vietnē Change.gov tika publicēts paziņojums, ka prezidenta kandidāts Obama paplašinās tādas nacionālās brīvprātīgo dienestu programmas kā amerikāņu korpuss AmeriCorps un miera korpuss Peace Corps, kā arī radīs jaunu skolu korpusu Classroom Corps, kas palīdzētu skolotājiem mazturīgākās skolās. Obama piedevām plānoja radīt jaunu Veselības korpusu (Health Corps), Tīrās enerģijas korpusu (Clean Energy Corps) un Veterānu korpusu (Veterans Corps), tādējādi paplašinot savas civilistu armijas rindas.

Sākotnēji vietnē Change.gov rika publicēta šāda informācija: “Obama aicinās visu vecumu pilsoņus kalpot Amerikai, izstrādājot plānu, kas noteiks kā obligātas [izcēlums mans] 50 stundas sabiedrisko darbu gadā pamatskolas vecākajās klasēs un vidusskolā un 100 stundas sabiedrisko darbu gadā koledžā.”

Pēc saceltās protesta vētras par bērnu vervēšanu Obamas “nacionālās drošības spēkiem”, teksta redakcija rika mīkstināta: “Obama aicinās visu vecumu pilsoņus kalpot Amerikai, kā mērķi nosakot, lai visi pamatskolas vecāko klašu audzēkņi un vidusskolēni ik gadu nostrādātu 50 stundas sabiedriskajos darbos, un izstrādās plānu, lai visi koledžas studenti, kas sabiedriskajos darbos nostrādājuši 100 stundas, saņemtu vispārējus un pilnībā kompensējamus nodokļu atvieglojumus, nodrošinot, ka pirmie 4000 ASV no viņu koledžas mācību maksas tiktu segti no valsts līdzekļiem.”

Dažiem kritiķiem, kuri savas domas publicējuši rādās victnēs kā WorldNetDaily.com un Modern Conservative, šie Obamas “civilie drošības spēki” atgādināja 1 litlera “brūnkreklus” - jauniešu organizāciju Hitlerjngend - un jauniešu brigādes Krievijā un citās komunistiskajās valstīs. Vēl biedējošāki vārdi izskanēja no Obamas personāla vadītāja Rāma Emanuēla puses. 2006. gadā iznākušajā grāmatā “Plāns: Lielas idejas Amerikai” (The Plan: Big Ideas for America) Emanuels rakstīja: “Laiks ieviest īstu patriotu likumu, kas atmodinātu patriotu mūsos visos. Mēs piedāvājam universālu civildienestu ikvienam jaunajam amerikānim. Saskaņā ar šo plānu visiem amerikāņiem vecumā no astoņpadsmit līdz divdesmit pieciem gadiem būs jākalpo savai valstij, trīs mēnešus apgūstot pamata apmācību, sagatavojoties civilajai aizsardzībai un veicot sabiedriskos darbus.”

Tā kā sabiedrība bija pret, vispārējā civildienesta plāns nīkuļoja līdz Obamas veselības aprūpes reformas, kuras eifēmiskais nosaukums bija Pacientu aizsardzības un pieejamas veselības aprūpes likums (Patient Protection and Affordable Care Act/PPACA), pieņemšanai 2010. gada

23. martā. Senāta versijā, kuru apstiprināja Pārstāvju palāta, bija iekļauta norma par Valsts veselības dienesta korpusa (National Health Service Corps) dibināšanu, kā arī prezidenta izveidotām Mobilizācijas rezervēm (Ready Reserve). Mobilizācijas rezervju mērķis bija apmierināt iedomātu vajadzību pēc “papildus nokomplektēta korpusa, kas būtu ātri pieejams (līdzīgi kā militārās rezerves), lai palīdzētu regulārajam korpusam pildīt gan ikdienas uzdevumus sabiedrības veselības jomā, gan reaģēt ārkārtas situācijās.” Vai tā būtu Obamas “civilā armija”?

ACORN un SEIU

Zombijikm patīk pulcēties baros vai milzu pūļos sava pavēlnieka vadībā. Šausmu filmās reti ieraudzīsiet zombiju vientuļi klīstam. Mūsdienās amerikāņu zombijiem labpatikas savākties lielās grupās, un arī viņi labprāt klausa kādam pavēlniekam, vienalga, vai tas būtu bandas vadonis vai politiskais virsaitis.

Politiskie līderi nestrādā vieni. Ap viņiem pulcējas personāls, men-tori, padomdevēji, konsultanti un citi striķīšu raustītāji, un viņu labā strādā rokaspuiši - bezpeļņas organizācijas. 2000. gada prezidenta vēlēšanu kampaņas laikā liberāļi Buša atbalstītājus republikāņus apsūdzēja nacistu stila triecienvienības taktikas pielietošanā, kad viņi aplenca un ieņēma ēku Floridas štata Palmbīčas apgabalā, kad tur notika balsu pārskaitīšana.

Taču problēmu radītāji ne vienmēr ir atradušies politiskā žoga pareizajā pusē. Vēl viens triecienvienības taktikas piemērs ir Pakalpojumu joma nodarbināto starptautiskās arodbiedrības (Service Employees International Union/St.IU) biedra uzbrukums Kcnetam Clcdnijam (Kenneth Gladney) - jaunam melnādainajam, kurš dalīja karodziņus ar protesta devīzēm uz tiem Sentluisas protesta demonstrāciju laikā. Kā stāsta (ilednija advokāts Deivids Brauns (David II. Brown), “SEIU pārstāvis piegāja pie Keneta, kad viņš citiem konservatīvajiem dalīja karodziņus ar uzrakstu “Nekāp uz manis”... SEIU pārstāvis pieprasīja atbildēt, kāpēc šos karodziņus dala melnais. SEIU biedrs metās virsū Kcnetam ar rasistiskiem apvainojumiem un iesita viņam pa seju. Kenets nokrita zemē. Kāds cits SEIU biedrs izkliedza Kenetu aizskarošus rasistiskus vārdus un iespēra viņam pa galvu un muguru. Kcnetam brutāli uzbruka arī kāds cits SEIU biedrs un neidentificēta sieviete.”

Jāatceras arī ACORN - Tūlītējas reformas atbalstošo kopienas organizāciju apvienības (Association of Community Organizations for Reform Now), SEIU un politisko aktīvistu grupas MoveOn nesenās aktivitātes. 2009. gadā Tautas skaitīšanas birojs (Census Bureau) nolīga ACORN 2010. gada tautas skaitīšanas popularizēšanai, kuru jau tobrīd kritizēja par atsevišķu māju iezīmēšanu, izmantojot globālās pozicionēšanas sistēmas (GPS) koordinātes. Biroja direktors Roberts (īrouvs (Robert Groves) vēstulē ACORN prezidentei Modai Hērdai (Maude Hurd) paziņoja, ka kopienu organizācija kļuvusi par līdzekli uzmanības novēršanai. ACORN nacionālā direktora vietnieks Braiens Ketenrings (Brian Kettenring) atbildēja: “Mēs turpināsim darīt to, ko esam solījuši - tas ir, mudināt cilvēkus kopienās atsaucīgi piedalīties tautas skaitīšanā.” 2009. gada 1 1. septembri ASV Tautas skaitīšanas birojs pārtrauca sadarbību ar ACORN saistībā ar 2010. gada tautas skaitīšanu, kad ar slēpto kameru bija nofilmēts, kā četri ACORN darbinieki sniedz nodokļu konsultācijas, kā vadīt bordeli.

Skandālu izraisīja jauns aktīvists vārdā Džcimss O'Kīts (James O'Keefe), kurš uzdevās par iesācēju politiķi un izstāstīja ACORN darbiniekiem, ka plānojot savas draudzenes ienākumus no prostitūcijas izmantot, lai finansētu savas iecerētās kampaņas. Puisis lūdza padomu, kā iegūt aizdevumu mājai, kur draudzene varētu nodarboties ar savu profesiju. Videomateriālā redzams, kā ACORN darbinieki dod padomu nodibināt uzņēmumu, lai pierādītu pietiekamus ienākumus un nopirktu māju, kas kalpotu kā prieka māja un mājvieta pusaugu prostitūtām.

Slepus nofilmējuši ACORN biroju Baltimorā un vēlāk arī Vašingtonā, aktīvisti nofilmētos video ievietoja YouTube vietnē. ACORN amatpersonas steidzās paziņot, ka četri vainīgie darbinieki atlaisti. Neraugoties uz darbinieku atbrīvošanu no amata un ACORN prezidenta un Mājokļu daļas vadītāja apliecinājumiem, ka no ACORN Mājokļu daļas darbiniekiem tiek prasīta ētiska rīcība likuma ietvaros, aizvien lielāks skaits republikāņu politiķu sāka pieprasīt Kongresa izmeklēšanu un Iekšējo ieņēmumu dienesta pārbaudes ACORN organizācijā.

Pēc ACORN video parādīšanās YouTube vietnē Senāts ar 87 balsīm “par” un 7 “pret” nobalsoja par Mājokļu un pilsētvides attīstības departamenta finansējuma anulēšanu ACORN. Tas nozīmēja, ka ACORN nesaņems finansējumu tādām programmām kā mazturīgu cilvēku konsultēšana hipotekāro kredītu saņemšanā un taisnīga izglītošana mājokļu jautājumos.

Trīs dienas pēc tam, kad Senāts bija pārtraucis ACORN finansējumu, Pārstāvju palāta sekoja tā pēdās un ar 345 balsīm “par” un 75 “pret” (“pret” balsoja visi demokrāti) atcēla organizācijai piešķirto valsts finansējumu. “ACORN ir pārkāpis nopietnus federālos tiesību aktus, un šodien Pārstāvju palāta nobalsoja, lai šī korumpētā organizācija vairs nevarētu izmantot nodokļu maksātāju dolārus,” pavēstīja republikāņu pārstāvis Ēriks Kantors (Eric Cantor) no Virdžīnijas štata.

Vairums amerikāņu, kuriem nav vienalga, piekrīt, ka mēģinājumi palīdzēt sabiedrības nabadzīgākajiem slāņiem ir cēla rīcība, taču izmantot nodokļu maksātāju naudu, lai atbalstītu korumpētu un nelikumīgu rīcību, sludinātu naidu, ir neauglīgi un pat neiedomājami, kas tādējādi valstī izraisa valstī vēl lielāku šķelšanos. Sī šķelšanās ir izdevīga globālistu fašistiem, kuri, izmantojot savu varu plašsaziņas līdzekļos un partiju politikā, panāca Obamas ievēlēšanu un izmantoja viņa atbalstītājus savu sociālistisko plānu īstenošanā.

TIPS un citi okšķeri

OBAMAS civilās armijas shēma ir tikai pēdējais no mēģinājumiem vervēt amerikāņus savu līdzcilvēku izspiegošanai. 2002. gada vasaras saulgriežos prezidents Džordžs Bušs ieviesa programmu ar nosaukumu TIPS (Terorisma informācijas un novēršanas sistēma/Terrorism Informaton and Prevention System). Programma bija daļa no lielāka plāna ar nosaukumu “Pilsoņu korpuss” (Citizen Corps), kuru prezidents Bušs bija radījis visas valsts pilsoņu mobilizēšanai gadījumam, ja būtu apdraudēta valsts drošība. Tīmekļa vietnē TIPS izstrādātāji to raksturoja kā “valsts mēroga sistēmu, kurā norūpējušies darbinieki varētu ziņot par aizdomīgu darbību”. Publikācijā TIPS atbalstītāji apgalvoja, ka programmu pārvaldītu Tieslietu departaments, koordinētu FHMA, bet darbotos tā Iekšzemes drošības departamenta uzraudzībā. Programma aptvertu “miljoniem amerikāņu, kuriem viņu ikdienas darbā ir unikāla izdevība pamanīt varbūtēji neparastu vai aizdomīgu rīcību sabiedriskās vietās”. Tas, protams, attiecās uz pastniekiem, stāvvietu biļešu aparātu pārbaudītājiem un remontdarbnīcu darbiniekiem, jebkuru, kura rīcībā varētu būt kaimiņus iznīcinoša informācija. Taču pēc sabiedrības saceltās sašutuma vētras programmu ātri vien atcēla, bet ASV Pasts paziņoja, ka nepiedalītos nosūdzēšanas programmā.

ASV Pasts paskaidroja, ka viņus “uzrunājis Iekšzemes drošības dienests saistībā ar operāciju TIPS, taču tika izlemts, ka ASV Pasts un pastnieki šoreiz nepiedalīsies programmā”. Ne pušplēsta vārda netika bilsts par to, vai atsevišķie pastnieki piedalītos un vai “šoreiz” nozīmē, ka pasts varētu piedalīties TIPS kaut kad nākotnē. Neraugoties uz pasta publisko noraidījumu, daži pētnieki uzskata, ka pasta darbinieki, iespējams, tomēr ziņo par aizdomīgu rīcību. Taču tas netiek darīts oficiāli.

Citi kritiķi nekavējās TIPS plānu salīdzināt ar nacistu Gestapo, Aus-trumvācijas slepenpolicijas dienestu un Fidela Kastro Revolūcijas aizsardzības komiteju (Committee for the Defense of the Revolution/CDR) -organizāciju, kuru Kastro nodibinājis I960, gada 28. septembrī. Revolūcijas aizsardzība komiteja mudina kubiešus izspiegot savus kaimiņus un ziņot par jebkādu “kontrrcvolucionāru” uzvedību. Tiek lēsts, ka aptuveni astoņi miljoni kubiešu darbojas C1)R sistēmas vairāk nekā 12 I ()()() komitejās.

Amerikas pilsonisko brīvību savienība (American Civil Liberties L'nion/ACLU) un citas sabiedriskās uzraudzības organizācijas uz. operāciju TIPS reaģēja ar nepatiku, pareģojot, ka tā radīs gaisotni, kurā amerikāņi izspiegos cits citu. “Valsts pārvalde acīmredzot vēlas īstenot programmu, kuras ietvaros vietējie kabeļu licēji, gāzes montieri un elektriķi kļūtu par valdības sankcionētiem lūriķiem,” paziņoja ACI.U juriskonsulte Reičela Kinga (Rachel King). Savukārt Rezerforda institūta izpilddirektors Džons Vaitheds (John Whitehead) par TIPS programmu sacīja: “Atgādina Džordža Orvela romānu “1984”. Ideja ir baisa un ļoti bīstama. Amerikāņus spiež kļūt par valdības okšķeriem. Prezidents Bušs vēlas, lai vidusmēra amerikānis darītu MB aģentu darbu. Tomēr galu galā nekas nespēs aizkavēt teroristus triekties ēkās ar lidmašīnām.”

Pat bijušais Iekšzemes drošības dienesta šefs Toms Ridžs (Tom Ridge) bija spiests norobežoties no TIPS ar vārdiem: “Tas, ka amerikāņi izspiegotu amerikāņus, būtu pēdējais, ko mēs vēlamies.”

Lai gan Ridžs vēl aizvien atbalstīja TIPS programmu, Pilsoņu korpuss mīkstināja programmas redakciju un aprakstu, lai remdētu valsts mēroga sašutuma vētru.

2002. gada jūlijā tīmekļa vietnē tika paziņots, ka operācija TIPS “būs valsts mēroga programma, kas piedāvās miljoniem amerikāņu pārvadātāju, kurjerpasta darbinieku, vilcienu konduktoru, kuģu kapteiņu, komunālo pakalpojumu dienestu darbinieku un citiem oficiālu iespēju ziņot par aizdomīgu teroristu darbību. Operācija TIPS kā ASV Tieslietu departamenta projekts sākotnēji tiks izmēģināta 10 pilsētās... Operācija TIPS, kurā būs iesaistīts 1 miljons darbinieku, kļūs par valsts mēroga ziņošanas sistēmu, kas ļaus darbiniekiem, kuru ikdienas darbs ļauj ievērot neparastas parādības, ziņot par aizdomīgām darbībām... Jebkurā Amerikas vietā norūpējies darbinieks var piezvanīt uz.

bezmaksas numuru un saņemt tiešu savienojumu ar uzticības telefon-līniju, kas savienos ar atbilstošo tiesībsargājošo iestādi vai citām atbildīgajām institūcijām.”

īsti orveliskā garā izmainot vien formulējumu, 2002. gada augusta sākumā tika publicēts TIPS programmā iesaistīto profesiju saraksts, bet vārdus “aizdomīgas teroristu darbības” un “neparasti notikumi... aizdomīga aktivitāte” nomainīja vārdi “aizdomīga un potenciāli ar terorismu saistīta darbība” un “potenciāli neparastas vai aizdomīgas darbības sabiedriskās vietās”.

Programma TIPS oficiāli at|āva amerikāņiem citam citu izspiegot, tādējādi apstiprinot rakstnieka Dzima Redena (Jim Redden) mūsdienu sabiedrības kā “ziņotāju kultūras” raksturojumu. Sākot ar skolēnu izglītojošo kampaņu pret narkotiku lietošanu DARE Drug Abuse Resistance Education) un beidzot ar profesionāliem ziņotājiem, piemēram, Tiesību centru pret nabadzību Dienvidos (Sourthern Poverty Law Center/SPzС), aizvien lielāks skaits amerikāņu tiek mudināti izspiegot un nodot citam citu. Viens ir uzmanīties no svešiniekiem tuvējā apkārtnē, bet pavisam kas cits - pastāvīgi okšķerēt, ko kaimiņi dara.

Daudzi uzskata, ka kaimiņu izspiegošana aizsākās tad, kad Buša valdīšanas ērā tika iedzītas bailes. Tomēr šiem cilvēkiem vajadzētu zināt, ka Lielo pilsētu policijas priekšnieku apvienība (Major Cities Chiefs Association), kurā apvienojušies sešdesmit triju Savienoto Valstu un Kanādas lielāko policijas pārvalžu priekšnieki, savā ikgadējā konferencē Denvcrā 2009. gada 2. oktobrī atbalstīja programmu ar nosaukumu iWATCH. Losandželosas policijas priekšnieks Viljams Bratons (William Bratton), kura departaments bija izstrādājis šo programmu iWATCH, nosauca to par ““Kaimiņu patruļas” 21. gadsimta versiju”. Programmas devīze: “Ziņo, ja kaut ko redzi.”

Būdams ACLU konsultants un izbijis FIB aģents, kurš strādājis pie teroristu lietām, Maiks Germans (Mike German) nebija sajūsmā par iWATCH, neraugoties uz. apliecinājumiem, ka programma neaizskars indivīdu brīvību. Ziņu aģentūrai Associated Press Germans pavēstīja par savām aizdomām, ka, lemjot par ziņošanu policijai, cilvēki ļausies saviem aizspriedumiem un stereotipiem par teroristu izskatu. Viņš sacīja: “Tas saasina spriedzi sabiedrībā un nemaz nepalīdz atrisināt situāciju.”

Cilvēku dzīve daudzkārt tikusi apdraudēta, sagrauta, daži pat dzīvības zaudējuši spiegošanas dēļ. Lai gan šie stāsti parasti neparādās uzņēmumu kontrolēto mediju pirmajās lapās, “ziņotāju” informācijas pirkšana vēl aizvien ir federālo riesībsargājošo iestāžu galvenais izziņas avots. 1994. gadā Narkotiku apkarošanas pārvalde (DKA) informatoru tūkstošgalvainās armijas apmaksai iztērēja 31,7 miljonus ASV dolāru, bet Muitas pārvalde - 16,5 miljonus ASV dolāru.

Lai gan precīzs skaits grūti aplēšams, bijušais Maiami superintendents un Narkotiku apkarošanas pārvaldes speciālais aģents Dcniss Ficdžeralds (Dennis (1. Fitzgerald) savā grāmatā “Ziņotāji un slepenā izmeklēšana” (Informants and Undercover Investigations) atklāja, ka saskaņā ar 2005. gada ģcnerālinspektora ziņojumu Narkotiku apkarošanas pārvaldei pie rokas diendienā ir aptuveni četri tūkstoši “konfidenciālu informācijas avotu”. I’ar informāciju viņiem tiek samaksāts līdz pat 100 000 ASV dolāru gadā, lai gan algas čeku apstiprina Narkotiku apkarošanas nodaļa.

Par informāciju saistībā ar smagiem noziegumiem 11b var informatoriem samaksāt līdz pat 25 000 ASV dolāru. Saskaņā ar programmu “Atlīdzība par taisnību” (Rewards for Justice) gan ASV Valsts departaments, gan Valsts kase var informatoriem piedāvāt samaksu par informāciju, uz kuras pamata tiek arestēts un notiesāts terorists vai teroristu grupa. 2005. gada septembrī no šā fonda rika izmaksāti vairāk nekā 50 miljoni ASV dolāru. Var tikai iedomāties, cik liels alkatīgam cilvēkam varētu būt kārdinājums apmaiņā pret 100 tūkstošiem vai pat vienu miljonu dolāru sniegt nepatiesus ziņojumus.

Konfiscēto aktīvu fonds

VALDĪBAS informatoriem maksātās atlīdzības finansējuma avots ir Konfiscēto aktīvu fonds (Asset Forfeiture Fund/AFF) - pretrunīgi vērtēta programma, kuras ietvaros par noziegumiem notiesātajiem tiek konfiscēti reālie aktīvi - īpašumi, nami, automašīnas, lidmašīnas, jahtas, dārglietas, finanšu instrumenti un pat veseli uzņēmumi. 2005. gadā vien ALF tika ieguldīti aktīvi 614,5 miljonu ASV dolāru vērtībā.

Fondā nauda ieplūst divu procesu rezultātā - kriminālprocesa un civilprocesa. Kriminālprocesā apsūdzētais vienmēr ir nevainīgs, kamēr viņa vaina nav pierādīta, un procesa virzītāja pienākums ir pierādīt, ka apsūdzētās personas manta ir konfiscējama. Civilprocesā tiesa jau iepriekš pieņem, ka atbildētājs ir vainīgs, un mantas īpašniekam tiek uzvelts pienākums pierādīt, ka viņa manta nav iesaistīta nekādā nelikumīgā darbībā. Kritiķi sūdzējušies, ka Fonds var konfiscēt nevainīga cilvēka īpašumu, pat ja kāds cits to bez īpašnieka atļaujas vai ziņas ir izmantojis nozieguma izdarīšanai. Vietējās riesībsargājošās iestādes konfiskācijas tiesisko regulējumu nu izmanto vietēja mēroga problēmu risināšanai, tai skaitā attiecībā uz nedrošiem mājokļiem, prostitūciju un pat automašīnu vadīšanu dzērumā.

Lūk, kā Pārstāvju palātas Tiesu komitejas priekšsēdētājs Henrijs Haids (Henry Hyde) komentē Fonda īstenoto īpašumu konfiskāciju: “Viņiem nemaz nav jānotiesā tevi. Nav pat jāapsūdz noziegumā. Taču tavs īpašums nokļūst viņu rokās.” Prezidenta kandidāts 2008. gada vēlēšanās no Liberāļu partijas puses Bobs Barrs (Hob liarr) piebilda: “Daudzās jurisdikcijās tas ir kļuvis par tiesībsargājošām iestādēm paklausīgu, asti luncinošu finanšu suni.” Mantas konfiskācijas gadījumi izraisījuši protestu pilsonisko liberāļu un advokātu vidū, taču mūsdienu baiļu pārņemtajā sabiedrībā šie protesti nav atraduši dzirdīgas ausis.

Ķīmiskās sliedes

2009. c.ada aprīlī prezidenta Obamas zinātniskais padomnieks Džons Holdrens (John P. Holdren) publiski paziņoja, ka federālā valdība grasās paplašināt ģeotehniskās inženierijas nozari, iespējams, iekļaujot “piesārņotāju” izmidzināšanu atmosfēras augšējos slāņos, lai apturētu globālo sasilšanu. Daži aizdomīgi zinātnieki tajā saskatīja pirmo publisko atzīšanos, ka pastāv pretrunīgi vērtējama aeroizsmidzināša-nas programma, par kuras eksistenci daudziem bija aizdomas un kuru dēvē par “ķīmisko sliedi” (Chemtrail). 1 loldrens sīkāk nepaskaidroja, kas šīs “piesārņotāju” daļiņas varētu būt un kā tās tiks izplatītas debesīs. Daži zinātnieki, viņu vidū arī nelaiķis doktors Kdvards Tellers (Edward Teller) - “ūdeņraža bumbas tēvs”, pretraķešu aizsardzības sistēmas “Star Wars" radītājs un Stenlija Kubrika (Stanley Kubrik) 1964. gadā uzņemtās tāda paša nosaukuma filmas varoņa doktora Streindžlova prototips - ierosinājis izmantot gaisa balonus vai militārās lidmašīnas, lai debesīs izkaisītu miljoniem tonnu sēra vai smago metālu un radītu mākoņu segu, kas atstarotu saulesstarus un novērstu turpmāku Zemes sasilšanu. Daži pētnieki gan brīdināja, ka šāda programma debess zilgmi pārvērstu pienainā blāvumā un, iespējams, izraisītu sausumu un vēl straujāku ozona slāņa sarukšanu.

Holdrens pieļāva “smagu blakusparādību” varbūtību, taču turpināja iesākto: “Mēs varētu nonākt līdz tādam izmisumam, ka paši to gribēsim izmantot.”

Neskaitāmi zinātnieki un emuāru autori uzskatīja, ka Holdrena piedāvātā programma slepus tikusi īstenota jau kopš 1997. gada. “Pēdējos 10 gados dramatiski pieaudzis ziņojumu skaits par ķīmisko sliedi - dzinēju dūmu grīsti, ko aiz sevis atstāj lidmašīna un kas neizgaist stundām ilgi, neizklīst, kā ras notiek ar kondensāta sliedi. Neskaitāmi cilvēki izteikuši visdažādākos pieņēmumus par valdības programmu gan ar mērķi izmainīt klimatu, gan veikt visaptverošu cilvēku vakcināciju pret noteiktiem patogēniem, vai pat noindēt cilvēkus, īstenojot iedzīvotāju skaita samazināšanas plānu,” vēstīja kāds no šāda veida rakstiem ar nosaukumu “Laika apstākļu kari un ķīmiskās sliedes” ( Weather Wars and Chemtrails). “Projekts bija cieši saistīts ar Nobela prēmijas ieguvēja Pola Krucena (Paul Crutzen) ideju “palaist gaisā lidmašīnas 747, kas stratosfēras augšējos slāņos izkaisītu milzīgu daudzumu sēra daļiņu, lai atdzesētu atmosfēru”. Šādas programmas ir tikai redzamā daļa no aisberga - melnās valsts kases finansētajiem projektiem, kuru mērķis ir izmainīt planētu ar ģeotehniskās inženierijas palīdzību, nemaz nedomājot par ietekmi uz vidi.”

Obama šo potenciālo sabiedrības apdraudējumu vēl vairāk pastiprināja, Lauksaimniecības departamentā nozīmējot cilvēkus, kuru darbība pielīdzināma gēnu inženierijas, fluora lietošanas un pārtikas apstarošanas graujošajai ietekmei. Kā parasti, tas viss tika darīts sabiedrības veselības vārdā.

Globālā spietošana

Alt VIDI saistītās pretrunas saasina arī fakts, ka zinātnieku kopiena vēl nemaz nav nonākusi pie vienprātīga slēdziena, vai planēta vispār sasilst vai ne. Šobrīd izskatās, ka zinātnieku strīdi par to nekad nebeigsies. Cits citu apstrīdoši ziņojumi šīs debates vēl vairāk sarežģī. 2009. gada pavasarī sabiedrību biedēja ziņu virsraksti “Antarktīdas ledus kūst vēl ātrāk nekā gaidīts”. Nedēļu vēlāk virsraksti jau vēstīja “Antarktīdas ledus izplešas”. Abos šajos gadījumos vainotas cilvēku izdalītās gāzes. Ar planētu pavisam noteikti kaut kas notiek, jo rādītāji pastāvīgi liecina, ka kaut kas strauji izmaina planētas arktiskos reģionus, ļaunākie

Arktikas sasalušās jūras novērojumi no satelītiem rāda, ka ledus sega sarūk, bet ledus un sniega masa plok, kļūstot aizvien plānāka. Vasarā ledus kūst straujāk un ziemā neatgūst iepriekšējos apmērus un biezumu.

Ja nu bezgalīgās diskusijas par globālo sasilšanu pamatā ir politika, nevis nopietna zinātne? Debates kļuva īpaši karstas, kad 2006. gadā uz ekrāniem iznāca bijušā viceprezidenta Ala Gora dokumentālā filma “Neērta patiesība” (An Inconvenient Truth). Kopš filmas pirmizrādes Gors ir apceļojis visu pasauli, uzmācīgi cenšoties ieskaidrot, ka cilvēku vainas dēļ automašīnu, lidmašīnu un rūpnīcu radītie oglekļa dioksīda izmeši ir planētas Zeme sasilšanas cēlonis.

Taču Gora kritizētāji norāda, ka globālās sasilšanas trauksmes zvana zvanītājs ir ļoti ienesīgs amats un ka Gors vada uzņēmumu, kas gatavojas plūkt Gora eko-konservatīvisma augļus. Saskaņā ar internēta ziņojumu datiem Gors palīdzēja dibināt uzņēmumu Generation Investment Management, kas iegulda saules, vēja un citu atjaunojamo energoresursu izmantošanas projektos, lai samazinātu enerģijas patēriņu visā pasaulē. Kritiķi aizrāda, ka, būdams uzņēmuma valdes priekšsēdētājs, (iors gūs krietnu peļņu no sava globālā vides aktīvista krusta kara.

Ar milzīgu ironiju Tenesijas politisko pētījumu centrs (Tennessee ('.enter for Policy Research/TCRP) atklāja, ka Tenesijas štatā uzbūvētā Gora māja patērē “divdesmit reižu vairāk elektroenerģijas nekā vidējā mājsaimniecība valstī”. Gora atbalstītāji taisnojās, ka Gora “mājai” ar divdesmit istabām nepieciešama īpaša apsardze un ka Goru ģimene pērk no atjaunojamajiem energoresursiem, piemēram, saules un vēja, ražotu enerģiju. Taču centrs ziņoja par analīžu datiem, kas liecina, ka Goru laulātais pāris tāpat gadā patērē par 10 procentiem vairāk enerģijas nekā tolaik, kad viņu māja vēl nebija aprīkota ar videi draudzīgām, energotaupīgām ierīcēm. Neraugoties uz Pox News un BusinessWeek publicētajām ziņām par Gora enerģiju rijošo māju, viņa preses sekretāre aizstāvēja bijušā viceprezidenta dzīvesveidu, iebilstot, ka viņa ieguldījumi atjaunojamajā enerģijā kompensē viņa enerģijas patēriņu.

Kad republikāņu pārstāvis no Teksasas štata Džo Bārtons mēģināja apšaubīt Ala Gora statistikas datus par oglekļa dioksīda izmešiem, uzstājoties Pārstāvju palātas Knerģētikas un tirdzniecības komitejas sēdē, bijušais viceprezidents zinātniekus, kuri apšauba globālo sasilšanu, pielīdzināja biržas krāpniekam Bērnijam Medofam.

“Svarīgi ir paraudzīties uz. zinātniskās izpētes avotiem, uz kuriem jūs paļaujaties,” (iors sacīja Bārtonam. “Visu cieņu, bet, manuprāt, jūs esat uzticējies cilvēkiem, kuri jums snieguši nepatiesu informāciju. Ks nevainoju investorus, kuri uzticējās Bērnijam Medofam. ber viņš tiem sniedza nepatiesu informāciju.”

Apjukums saistībā ar globālās sasilšanas jautājumu pamatotību neizgaisa, un cilvēki turpināja lauzīt galvu, kad 2009. gada augustā Austrunianglijas universitātes (University of East Anglia) Klimata izpētes nodaļa (Climate Research Unit/CRU) atzina, ka tā ir iznīcinājusi sava globālā virsmas temperatūras pētījuma pirmdatus it kā glabāšanas atmiņas trūkuma dēļ. Klimata izpētes nodaļas dati kalpoja par pamatu vairākiem lieliem starptautiskiem pētījumiem, kuri pamatoja, ka Zemes globālā sasilšana ir reāls drauds. Šie pētījumi tika izmantoti, lai guru atbalstu emisijas ierobežošanas un tirdzniecības tiesiskajam regulējumam, kuru Kongress pieņēma 2009. gada vidū ar oficiālo nosaukumu Amerikas tīrā gaisa un drošības likums (American Clean Air and Security Act). “Datu iznīcināšana Klimata izpētes nodaļā tomēr liek apšaubīt šo pētījumu ticamību,” bija teikts Vašingtonā nodibinātās sabiedrības interešu grupas Konkurētspējīgu uzņēmumu institūta (Competitive Enterprise Institute/CEA) izplatītajā paziņojumā presei. Institūta mērķis ir aizstāvēt brīvo uzņēmējdarbību un ierobežot valdības patvaļu.

2009. gada oktobrī aizstāvju grupa Vides aizsardzības aģentūrai (Environmental Protection Agency/EPA) iesniedza petīciju pārskatīt tās pamatnostādnes, kas izstrādātas, pamatojoties uz Klimata izpētes nodaļas veiktajiem pētījumiem. Konkurētspējīgu uzņēmumu institūta ģenerālkonsuls Sems Kazmans (Sam Kazman) sacīja: “Vides aizsardzības aģentūra savu nostāju pamato ar starptautiskiem pētījumiem, kuru pamatā, savukārt, ir Klimata izpētes nodaļas dati. Taču Klimata izpētes nodaļas aizdomīgā rīcība, iznīcinot savus sākotnējos datus, kas atklājās tikai tagad, liek pilnībā apšaubīt šo informāciju. Ja Vides aizsardzības aģentūra neveiks atkārtotu situācijas analīzi, tā grasās pieņemt vēl neredzēti nepamatotu tiesisko regulējumu.”

Kritiķi uzskata, ka (iors rīkojas uz nepārbaudītas informācijas pamata un šobrīd sasilšana vērojama visā Saules sistēmā - Marsa vulkānu sniegotās virsotnes sarūk, ledus uz Jupitera mēnešiem kūst, un ārējās planētas izskatās spožākas, kas liecina arī par to sasilšanu. Tiek izteikti visdažādākie pieņēmumi par iemesliem, kāpēc sasilst visa Saules sistēma - gan Saules plankumu aktivitātes zudums, gan kāda kosmiska objekta tuvošanās.

Ja visa Saules sistēma sasilst, tad šī teorija liek apšaubīt ideju, ka globālo sasilšanu uz Zemes izraisījuši rikai cilvēki. 2009. gada 19. maijā divdesmit astoņos štatos tika reģistrētas pavasarī vēl neredzēti zemas temperatūras. “Ja 2X štatos fiksētu rekordlielu karstumu, teju vai ikviena laikraksta pirmajās lapās vīdētu virsraksti par tēmu, ka mēs izraisām globālo sasilšanu, bet televīzijas ziņu diktori līksmi paziņotu briesmīgos jaunumus... Taču vai par šo jūs vispār esat dzirdējuši?” vaicāja rakstnieks un jurists Alfrēds Lambremons Vebrē (Alfred Lambremot Webre), kurš kopā Fairchild Industries bijušo uzņēmuma vadītāju doktori Kerolu Rosinu (Carol Rosin) nodibināja Sadarbības Visumā institūtu (Institute for Cooperation in Space).

Abas oponentu nometnes arī tādā jautājumā kā globālā sasilšana apsūdz viena otru baiļu sēšanā ar nolūku sabiedrībai uzspiest policejisku valsti.

Federālā Vides aizsardzības aģentūra norādīja uz fosilā kurināmā sadegšanu automašīnās, gāzes un ogļu pārstrādes rūpnīcas un rūpniecību kopumā kā pasaules lielāko oglekļa dioksīda (C02) izmešu -siltumnīcas efekta - avotu. Šis slēdziens vēl joprojām ir pretrunīgs. 2009. gada decembrī Vides aizsardzības aģentūra par uzdrošinājās paziņot, ka oglekļa dioksīds jeb ogļskābā gāze - parasts cilvēka izelpas produkts (mēs taču izelpojam oglekļa dioksīdu) - ir kaitīgs veselībai, šādi bruģējot ceļu jaunam izmešu regulējumam. Apstiprinot argumentu, ka valdība izmanto baiļu iedzīšanas taktiku, lai iegūtu kontroli pār notrulināto sabiedrību, Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta MĪT atmosfēras zinātņu profesors Ričards I.indzens (Richard IJndzen) norādīja, ka oglekļa dioksīds nav nekāda piesārņojoša viela. “Tas ir ikvienas dzīvas būtnes izelpas produkts, arī augu elpošanas cikla daļa; oglekļa dioksīdam ir būtiska nozīme augu dzīvē un fotosintēzes procesā, tas ir visu rūpniecisko sadegšanas procesu produkts, arī transports bez oglekļa dioksīda neiztiek - ja gribat atrast sviras punktu, lai kontrolētu visu, sākot no izelpas un beidzot ar autobraucējiem, tā ir utopija, l ūk, birokrātiskā domāšanas veida burvīgākā īpatnība,” viņš sacīja.

Bailes no globālās sasilšanas lika pieņemt pretrunīgi vērtēto 2009. gada Amerikas tīrās enerģijas un drošības likumu (American Clean Energy and Security Act of 2009), kas nosaka ierobežojumus, cik daudz izmešu uzņēmums drīkst laist atmosfērā. Uzņēmumi, kas samazina oglekļa dioksīda izmešu daudzumu straujāk nekā citi, var nodarboties ar emisijas kvotu tirdzniecību - iemainīt vai pārdot savas emisijas kvotas uzņēmumiem, kuru izmešu daudzums pārsniedz normu. Emi-sijas kvotu tirdzniecības pretinieki skali pauda bailes, ka samazināsies darbavietu skaits, liet federālā valdība sāks kontrolēt ne tikai komercsabiedrības, bet arī privātmājas. Par mata tiesu izrautā uzvara Pārstāvju palātā (ar 219 balsīm “par” un 212 balsīm “pret”) nekavēja palātas priekšsēdētāju Nensiju Peļoši (Nancy Peļoši) paziņot: “Mēs esam pieņēmuši normatīvo akru, kas ir pārmaiņu vēstnesis un ved mūs nākotnē.” Viņa pieņēma apsveikuma zvanus no Obamas, Ala Gora un Senāta vairākuma līdera Harija Rīda (Harry Reid).

Obama 2007. gada aprīlī pievienojās globālās sasilšanas korim, nākot klaja ar degvielas ar zemu oglekļa saturu nacionālo standartu (National Low-Carbon Fuel Standard/NLCFS). Runājot ar studentiem Ņūhempšīras universitātes (UNH) studentu pilsētiņā Daremā, toreiz vēl senators Obama pasludināja: “Sis ir mūsu paaudzes brīdis glābt nākamās paaudzes no globālas katastrofas, radot tīri degoša kurināmā tirgu, kas var apturēt bīstamas mūsu klimata izmaiņas. Tādos štatos kā Ņūhempšīra un Kalifornija cilvēki ieņem līderpozīcijas, ražojot kurināmo, kurā izmantots mazāk oglekļa. Mums laiks dot solījumu valsts mērogā samazināt mūsu atkarību no ārvalstu naftas un samazināt atmosfēras piesārņojumu, kas līdzvērtīgs 32 miljonu automašīnu izplūdes gāzēm.”

Obamas dedzīgais atbalsts izplūdes gāzu radītā piesārņojuma samazināšanai liecināja, ka viņam nav ne jausmas, kas īsti izraisa sasilšanu visas saules sistēmas mērogā vai arī īsteno globālistu centienus kontrolēt cilvēku dzīvi, biedējot ar globālo sasilšanu.

POLICEJISKA VALSTS

Karastāvoklis vienmēr ir kalpojis kā aizbildinājums vietējai tirānijai.

Aleksandrs Solžeņicins Rakstnieks, Nobela prēmijas ieguvējs un komunistiskas sistēmas

Gulaga nometnēs izdzīvojušais

Влц.и sēšana vienmēr bijusi despotu un tirānu iecienīts rīks, lai ierobežotu sabiedrības brīvību. Tikai apdulluši zombiji bez. ierunām pieņem aizvien stingrāku sabiedrības kontroli, dzīvojot terorisma un depresijas draudu ēnā.

Parauglikums par valsts medicīniskās aprūpes pilnvarām ārkārtas situācijās

Iedomājieties pumpainu astoņpadsmitgadīgu jaunekli, ģērbušos aiz-sargkrāsas tērpā un bruņotu ar pilnībā pielādētu M-16 automātu pie jūsu durvīm, paziņojam, ka jums ir jāpamet savas mājas, jo varas iestādes baidās no pandēmijas izplatīšanās jūsu pilsētā. Ja protestēsiet un teiksiet, ka paliksiet un riskēsiet, jūs būsiet pārkāpis likumu un tiksiet arestēts, ieslodzīts cietumā un no jums tiks piedzīts naudassods. Redzot puikas bruņotos biedrus, jūs nolemsiet pievienoties saviem kaimiņiem armijas kravas mašīnā, kas dodas uz “pārvietošanas nometni'' daudzu jūdžu attālumā no jūsu mājām. Nometnē jums pavēlēs nostāties ierindā, lai saņemtu vakcīnu pret gripu, bakām, Sibīrijas mēri vai kādu no jaunākajām sērgām. Jūs atcerēsieties, cik daudzas vakcīnas pēdējos gados izrādījušās kaitīgas. Tomēr, ja atteiksieties, jums atkal tiks piespriests naudassods un cietumsods.

Ja tas izklausās pēc vajāšanas mānijas uzburta orveliska murga, atcerieties, ka kopš 2002. gada šādas darbības sankcionējošs likums jau ir pieņemts trīsdesmit astoņos štatos un Kolumbijas apgabalā. Saskaņā ar šo likumu - Parauglikumu par valsts medicīniskās aprūpes pilnvarām ārkārtas situācijās (Modei State Emergency Health Powers Act/MSEHP) - varas iestādes var pakļaut federālajai vadībai visu medicīnisko personālu, sākot no neatliekamās medicīniskās palīdzības brigādēm un beidzot ar ārstiem, un noteikt karantīnu. Viņiem būtu tiesības ar vai bez cilvēku piekrišanas vakcinēt visu sabiedrību, arestēt un iznīcināt privātīpašumu, neizmaksājot kompensāciju, un normēt medikamentu, pārtikas, degvielas un ūdens devas gadījumos, kad pasludināta ārkārtas situācija.

Normatīvais akts tika izstrādāts kā parauglikums federālajiem Slimību kontroles un profilakses centriem pēc Sibīrijas mēra uzbrukumiem Kapitolijā, pēc 1 I. septembra. Pēdējos gados pieklusušas visas runas par šiem uzbrukumiem. Daudzi nemaz nezina par izmeklēšanas atklājumiem, ka uzbrukumos izmantotie Sibīrijas mēra patogēni bija militāras izcelsmes un pieejami tikai ASV Bruņotajiem spēkiem. I.īdz

šim, pēc vairāku gadu izmeklēšanas viens apsūdzētais ticis attaisnots, bet otrs šajos uzbrukumos vainotais vīrietis mira federālajā cietumā.

Kad Parauglikums par valsts medicīniskās aprūpes pilnvarām ārkārtas situācijās bija pieņemts, tas tika nosūtīts katra štata likumdevējam līdz ar federālās valdības ieteikumu. Federālās valdības amatpersonas apgalvoja, ka šis likums ir nepieciešams, lai vietējām varas iestādēm nodrošinātu tiesības pieņemt ātrus lēmumus ārkārtas situācijas, kas saistītas ar lipīgiem vai nāvējošiem patogēniem.

Lai gan daudzi štati izmainīja vai kategoriski noraidīja šo likumprojektu, atviegloti nopūsties vēl nevar.

Valdības nometnes

Interni’To personu nometņu jeb pārvietošanas (koncentrācijas) nometņu veidošana krīzes laikā nav nekas jauns.

ASV Pilsoņu kara laikā prezidents Ābrams Linkolns apturēja Amerikas tiesību sistēmas stūrakmeni - Writ of Habeas Corpus - tiesības uz taisnīgu tiesu, kas ļauj atbildētājiem stāties pretī saviem apsūdzētājiem. So aktu ASV Augstākā tiesa noraidīja, jo Linkolns tiesību uz taisnīgu tiesu apturēšanu iepriekš nebija saskaņojis ar Kongresu.

Taču tad, Pirmā pasaules kara laikā, Augstākā tiesa atbalstīja prezidenta tiesības bez tiesas konfiscēt ārzemnieku, ienaidnieka valstu pilsoņu, mantu. Tiesa pasludināja: “Nacionālās drošības situācijas dēļ tiesvedība un tradicionāli ilgstošās pirmstiesas noklausīšanās varētu kļūt par nepieļaujamu greznību.” Ar šiem vārdiem pēc uzbrukuma Perl-harborai tika dota Augstākās tiesas atļauja japāņu izcelsmes amerikāņu sagūstīšanai, ieslodzīšanai un viņu mantas konfiskācijai.

Par bijusī ASV ģenerālprokurore Dženeta Rīno (Janet Reno), kura Rūhijridžā^19 un Veiko^20 notikušo traģēdiju laikā vadīja ASV Tieslietu

departamentu, pauda bažas par militāras valsts izveidi. “Mani uztrauc karš, kuram nav redzams iznākums, un mani uztrauc karš, kas rada bažas par individuālo brīvību,” viņa auditorijai paziņoja Vecās domīnijas universitātē (Old Dominion University) 2002. gadā.

Rīno lūdza amerikāņiem atcerēties mācības, ko bija devusi netaisnā japāņu izcelsmes amerikāņu ieslodzīšana Otrā pasaules kara laikā, un piebilda, ka valdībai būtu grūti atrast tiesisku pamatojumu daudzu uz Jūras kara flotes bāzi Gvantanamo līcī (Kubā) nosūtīto Taliban un al Qaeda gūstekņu notiesāšanai.

Sākotnēji vairums amerikāņu nepievērsa uzmanību, kad aizdomās par terorismu turētie rika ieslodzīti cietumā Kubā. Tikai tiesas procesi pēc šausmīgajiem notikumiem Abu Graibas cietumā Irākā lika vidusmēra amerikāņiem apšaubīt amerikāņu armijnieku pielietotās metodes.

Demokrātu senators Ričards Durbins (RichardJ. Durbin), kurš darbojas Senāta Tiesu komitejā (Judiciary Committee), vairāk nekā divus gadus mēģināja panākt Gvantanamo karagūstekņu turēšanas apstākļu iztiesāšanu. Durbins sešus ar pusi gadus pavadīja kā karagūsteknis Ziemeļvjetnamā. “Jautājums nav no jaunajiem”, viņš paziņoja saviem biedriem kongresmeņiem 2005. gadā. “Mēs nerakstām uz baltas lapas. Gadu gaitā mēs esam noslēguši nolīgumus, stāstot, kā izturēsimies pret kara apstākļos aizturētajiem. Savienotās Valstis ir ratificējušas šos nolīgumus. Tic ir valsts likumi, tāpat kā jebkurš mūsu pieņemtais normatīvais akts. Iepriekšējos karos tie mums ir labi noderējuši. Mēs uzskatām sevi par civilizētu valsti, kas vēlas ievērot noteikumus, pat kara laikā. Diemžēl, pat neapspriežoties ar Kongresu, Buša administrācija ir vienpersoniski nolēmusi atmest šos nolīgumus un diktēt savus noteikumus, kā izturēties pret karagūstekņiem.”

Durbins aizrādīja, ka prezidents Bušs un viņa ielikteņi vienpusēji izstrādājuši jaunas aizturēšanas pamatnostādnes, balstoties uz. pieņēmumu,

grupējumam “dāvidiešu atzars” (Branch Davidians), kuru vadīja Dcivids Korešs (David Koresh), piederošo nožogoto apmetni ielenca Amerikas federālie un Iekša sas tiesībsargājošie dienesti un armijas daļas. Incidents sākās ar Alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu kontroles biroja (Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives/ATF) mēģinājumu sarīkot rančo reidu. Izvērtās intensīva apšaude, kurā gāja bojā četri aģenti un seši sektas locekļi. ЫВ uzsāka aplenkumu, kas ilga 51 dienu, pēc tam uzbruka ar asaru gāzi, lai izdzītu sektu laukā. Uzbrukuma laikā ugunsgrēkā gāja bojā 76 vīrieši, sievietes un bērni, viņu vidū arī Dei-vids Korešs.

ka karā pret terorismu karagūstekņiem nav nekādu juridisku tiesību -ne tiesību uz advokātu, ne tiesību redzēt pret viņiem savāktos pierādījumus, nedz arī tiesību apstrīdēt savu aizturēšanu. Faktiski ASV valdība ir paziņojusi, ka aizturētajiem nav tiesību apstrīdēt savu aizturēšanu, pat ja viņi apgalvo, ka tikuši spīdzināti.

“Viņi [Buša administrācija] pat argumentējuši tiesā,” stāstīja Durbins, “ka viņiem ir tiesības uz neierobežotu laiku aizturēt vecu dāmu no Šveices, kura izrakstījusi čekus, viņasprāt, labdarības organizācijai, kas palīdz bāreņiem, lai gan patiesībā bijusi aizsegs terorisma finansēšanai.” Senators Durbins savus kolēģus šokēja, bet Buša atbalstītājus saniknoja, citēdams FIB ziņojumu, kā Gvantanamo gūstekņi tikuši pieķēdēti kamerās, pakļauti galēju temperatūru iedarbībai, atstāti bez ēdiena un ūdens. Durbins aizrādīja: “)a es jums to nolasītu, nepaskaidrojot, ka FIB aģents apraksta amerikāņu izturēšanos pret viņu varā esošajiem gūstekņiem, jūs droši vien nospriestu, ka tur aprakstīta nacistu, padomju GULAG nometņu uzraugu vai tikpat vājprātīga režīma, piemēram, Pola Pota (Pol Pot), ņirgāšanās pārcilvēkiem. Diemžēl tā nav. Šādi pret saviem gūstekņiem izturas amerikāņi.”

Satraucoša ir ziņa, ka pēc dažām dienām Durbinu piespieda atvainoties. Asarām acīs Durbins sacīja saviem kolēģiem: “Dažiem varbūt likās, ka ar savām piezīmēm es pāršāvu pār strīpu. Ks viņiem sirsnīgi atvainojos.” Vai tas notiek ar cilvēku, kurš atgādina par veselo saprātu un līdzjūtību, iebilstot pret baiļu sēšanas politiku?

Dažiem šķiet, ka tādi karantīnas centri kā Gvantanamo ir rikai nepierādīta teorija. Šiem cilvēkiem vajadzētu vēlreiz apdomāties.

Viena no bijušā ģenerālprokurora Džona Eškrofta (John Ashcroft) vīzijām bija atņemt Amerikas pilsoņiem viņu konstitucionālās tiesības, tai skaitā tiesības uz taisnu tiesu. F.škrofts gribēja uz nenoteiktu laiku par “ienaidnieka kaujiniekiem” uzskatītus cilvēkus turēt ieslodzījumā internētu personu nometnēs.

“Nekavējoties būtu jāveic Kongresa izmeklēšana attiecībā uz. šo piedāvāto nometņu plānu un jāizskata F.škrofta piemērotība šim nozīmīgajam amatam,” aicināja Džordža Vašingtona universitātes Juridiskās fakultātes konstitucionālo tiesību profesors Džonatans Tērlijs (Johnathan Turley). Tērlijs, kurš iepriekš bija aktīvi atbalstījis Hškrofru asās debatēs par viņa izvirzīšanu šim amatam, nu atzina: “Ja al Qaeda apdraud mūsu pilsoņu dzīvību, tad F.škrofts ir nepārprotami apdraudējis mūsu brīvību.”

Darbs pie Eškrofta plāna būvēt nometnes acīmredzot turpinājās pēc tam, kad viņš 2005. gada februārī atkāpās no ģenerālprokurora amata. 2006. gada janvārī uzņēmuma Halliburton Со. inženiertehnisko risinājumu un būvniecības meitasuzņēmums KBR paziņoja par uzvaru Iekšzemes drošības departamenta izsludinātajā iepirkuma konkursā par telpu ārkārtas situācijām izbūvi Imigrācijas un muitas dienesta (Immigration and Customs Enforcement/ICE) vajadzībām. Noslēgtā iespējas līguma kopējā vērtība ir 385 miljoni ASV dolāru, un tajā noteiktais pamaftcrmiņš - I gads, ar iespēju pagarināt vēl uz četriem viena gada termiņiem. KUR uz līdzīga finansējuma pamata strādā kopš 2002. gada.

Šī izsludinātā būvuzņēmēju atlase aizturēšanas nometņu būvniecībai tikai saasināja sazvērestības teoriju piekritēju bažas. Šādi objekti, vienalga, vai tie būtu pamestas, bet kārtībā uzturētas karabāzes vai jaunbūves, Savienotajās Valstīs pastāv. Tie rikai gaida ieslodzītos.

FEMA nometne

FkdI'.RAi A ārkārtas situāciju vadības pārvalde (Eederal Emergency Management Agency/EEMA) ir izveidota kā aizturēto personu nometināšanas centrus pārvaldoša iestāde, kuru uzrauga Iekšzemes drošības departaments. Šī iestāde savā lietvedībā izstrādā plānus pilsētu evakuē-šanai un pagaidu nometņu izveidošanai evakuēto cilvēku izvietošanai.

Aizbildinoties ar plānošanu karam pret terorismu, EEMA ir notraukusi putekļus no ārkārtas situāciju plāniem kodoluzbrukuma, bioloģiskā un ķīmiskā uzbrukuma gadījumos un vēl papildinājusi tos. 2002. gada vidū EEMA lūdza saviem piegādātājiem, darbuzņēmumiem un konsultantiem iztēloties apgādi miljoniem amerikāņu pārvietošanai gadījumā, ja pret Amerikas pilsētām tiktu vērsti uzbrukumi. Uzņēmumiem bija noteikts termiņš līdz 2003. gada janvārim būt gataviem ierīkot pārvietoto personu nometnes. FEMA paziņoja, ka jau ir pasūtījusi ievērojamu skaitu mājokļiem domātu telšu un autopiekabju.

Internetā netrūkst vietņu, kur sīki aprakstīts koncentrācijas nometņu tīkls visā Amerikā, lielākoties balstoties uz nepārbaudītām baumām un apsvērumiem. Taču arī pavisam reālas nometnes ir sagatavotas un gaida internēto personu un disidentu pūļu sadzīšanu tajās. Daži to varbūt uzskatīs par vajāšanas māniju, taču šādas nometnes nudien pastāv.

Vairums izvietotas karabāzēs, kas oficiāli tiek uzskatītas par slēgtām vai kuras uztur minimāls personāls. Citas pārvalda FEMA. Dažas radās jau Otrā pasaules laikā Ass valstu^21 karagūstekņu izvietošanai.

Klititona administrācijas laikā Bāzu pārkārtošanas un slēgšanas (Base Re-Alignment and Closing/BRAC) programmas ietvaros vairākas bāzes tika slēgtas, taču uzturētas kārtībā “izmantošanai nākotnē”, “valsts mēroga ārkārtas situācijās”, vienalga vai tas būtu karš, pandēmija, sacelšanās vai dabas katastrofa. Visās šajās bāzēs ir barakas, ēdnīcas, atejas un dušas telpas, un tajās bez iepriekšēja brīdinājuma var uzņemt tūkstošiem cilvēku.

Viens no šādi iekārtotiem militāriem objektiem atrodas Arkanza-sas štata Cafija fortā (Fort Chaffee) -aktīvā Zemessardzes mācību bāzē ar barakām, noliktavām, ēdnīcām, autobāzēm un sliežu ceļiem līdz iekraušanas vietām. Šis objekts septiņdesmit divu stundu laikā tika pārvērsts par koncentrācijas nometni, lai izmitinātu no Klibas ostas pilsētas Marielas masveidā laivās izceļojošos bēgļus 1980. gada un vjetnamiešu bēgļus pēc Saigonas krišanas. Cafija forta noliktavās šobrīd glabājas milzīgi dzeloņstiepļu krājumi, nožogojuma materiāli, matrači, segas un citas pirmās nepieciešamības preces. Eglina gaisa spēku bāze Floridā arī iepriekš tikusi izmantota, lai izmitinātu bēgļus, galvenokārt kubiešus. Citas militārās bāzes, kas izveidotas internēto personu izmitināšanai, ir Makalitstera armijas munīcijas rūpnīcas (McAlester Army Ammunition Plant) noliktava un Sila forts (Fort Sill) Oklahoma; Drama forts (Fort Drum) Ņujorkas štatā; lrvaina forts (Fort Irwine) un Jūras kājnieku korpusa bāze “Divdesmit deviņas palmas” (Twenty-nine Palms - U.S. Marine Corps Air (1 round Combat Center (MCAGCC)) Kalifornijā; Lūisa forts (Fort Lewis) Vašingtonā; Svētlaimes forts (Fort Bliss) Teksasā; Makkoja forts (Fort McCoy) Vis-konsinā; Greilingas bāze (Camp Grayling) Mičiganā; Railija forts (Fort Riley) Kanzasas štatā un Mino gaisa spēku bāze (Minot Air Force Base) Ziemeļdakotā.

Rakstnieks un atvaļināts ASV armijas rezerves pulkvežleitnants Kreigs Robertss (Craig Roberts) teicās izpētījis virkni baumu un nostāstu par Amerikas koncentrācijas nometnēm un atklājis, ka liela daļa informācijas ir nepatiesa vai novecojusi. Taču viņš atradis arī dažas vietas, kas ir pilnībā sagatavotas internētu personu izmitināšanai.

Robertss skaidroja: “Patiesībā ir divu veidu īstas nometnes. Pirmās ir karabāzes, kurās jebkurā brīdī var izvietot aizturētas personas... Cafija forts, piemēram, jau divas reizes ir izmantots šim nolūkam - pirmajā reizē uzņemot kubiešus no laivām, bet otrajā reizē - vjetnamiešu bēgļus. Tur vēl aizvien noliktavas ir pilnas ar matračiem, kojām, dzeloņstiepļu ruļļiem, žoga mietiem un citām lietām. Tas viss domāts tukšajām barakām, lai nepieciešamības gadījumā internētajām personām nodrošinātu mitekli. Dažas no “slēgtajām” militārajām bāzēm izveidotas kā “izmitināšanas centri ārkārtas situācijās”, un tajās jau ir barakas, ēdnīcas, iežogotas teritorijas un atejas. Viņiem vajadzīgi vien sargi, administratori, sagādnieki, un lieta darīta. To var paveikt trīs dienās... Izstrādāti operatīvie plāni “rīcībai ar civilajiem gūstekņiem un strādniekiem, gan vīriešiem, gan sievietēm, militārajos objektos”.

Otra kategorija ir FF.MA. Mēs zinām, ka viņi ir noslēguši līgumu par 1000 “ārkārtas pārvietošanas nometņu” būvniecību gadījumiem, ja pret pilsētām tiek vērsti plaša mēroga teroristu, bioloģiskie vai ķīmiskie uzbrukumi. Tas viss var norisināties zibenīgi. Prezidents var izsludināt valstī ārkārtas stāvokli, izdodot izpildrīkojumu nr. I 1490, un pārņemt varu valstī, nepakļaujoties nedz. Kongresam, nedz Konstitūcijai. Bingo! Jaunā pasaules kārtība iedibināta pāris dienās.”

Robertss stāstīja, ka visbriesmīgākā no šīm nometnēm atrodas Aļaskā. “Netālu no Elmendorfas gaisa spēku bāzes Aļaskā atrodas “objekts” miljons akru platībā, ko dēvē par “Aļaskas psihiskās veselības centru”,” sacīja Robertss. “90. gadu vidū tika sarīkotas gaisa spēku mācības, kurās pārbaudīja, cik kravas lidmašīnas spēj ielidot un izlidot no Elmendorfas no visas valsts, darbojoties augu diennakti. Manuprāt, no visas valsts uz Aļasku viņi varēja vest tikai vienu “kravu” - cilvēkus. Uzmeklējiet paši! Domāju, pamatā ir 1955. vai 1956. gada Aļaskas psihiskās veselības likums (Alaska Mental Health Act). Objektu savā pārvaldē pārņēmusi federālā valdība, un tas vēl aizvien pastāv. Tā ir mūsu Sibīrija un Gulaga nometne.”

2009. gada 22. janvārī demokrātu partijas pārstāvis Alsijs I leis-tingss (Alcee Hastings) no Floridas ierosināja legalizēt internēšanas nometnes, ieviešot H.R.645 - Likumu par nacionālo ārkārtas situāciju centru izveidošanu (National Emergency Centers Establishment Act). Likumprojekta mērķis bija dot Iekšzemes drošības sekretāram rīkojumu izveidot nacionālos ārkārtas situāciju centrus militārajos objektos. Likumprojekts tika nodots izskatīšanai Transporta un infrastruktūras komitejā (Committee on Transportation and Infrastructure), Bruņoto dienestu komitejā (Committee on Armed Services) un vēlāk - Terorisma, neparastu apdraudējumu un iespēju apakškomitejā (Subcommittee on Terrorism, Unconventional Threats and Capabilities), kur to skatīja lid/ pat 2010. gada sākumam.

Ja armijniekus mobilizē cīņai ar terorismu un narkotiku kontrabandu, cilvēki bīstas, ka armijas vara pār civiliedzīvotājiem, arī “valsts mēroga ārkārtas situācijās”, var kļūt par ieganstu drakonisku līdzekļu pielietošanai, piemēram, milzīgu koncentrācijas nometņu izveidei.

Šādu nometņu radīšanas un uzturēšanas pirmsākumi pazuduši biedējošā izpildrīkojumu labirintā jau kopš Otrā pasaules kara. (āti izpildrīkojumi attiecībā uz personu in tēmēšanu izdoti Kenedija prezidentūras laikā aukstā kara un Kubas raķešu krīzes spiediena iespaidā.

Uz mirkli ielūkojoties Federālās ārkārtējo situāciju vadības pārvaldes internēta vietnē, redzam, ka arī tagad valdībai ir neskaitāmi plāni saistībā ar lielāko pilsētu evakuāciju, vienalga, vai tas būtu viesuļvētru, orkānu, plūdu, kodoluzbrukuma vai bioloģiskā uzbrukuma dēļ. Kurp lai dodas šie cilvēki? Kas viņus baros? Kā viņi dzīvos? Atbildes uz šiem jautājumiem vēl aizvien ir izvairīgas. Tikmēr dučiem milzīgu karabāzu klusējot gaida savus nākamos iemītniekus.

Līdzās bijušajām karabāzēm, kas formāli ir slēgtas, tomēr tiek uzturētas kārtībā, aizvien lielāks skaits civilu objektu tiek sagatavoti jebkādai “ārkārtas situācijai”. Viens šāds objekts ir Virdžīnijas štata gadatirgus (State Pair of Virginia) jaunā mājvieta Kerolainas apgabalā, kas izveidota kā patversme ārkārtas gadījumiem, kad nepieciešama masveida evakuācija. Gadatirgus rika atklāts 2009. gada septembra beigās 360 akru lielā platībā. Iepriekš šī vieta bija pazīstama ar nosaukumu Meadow Farm, bet gadatirgus tika ierīkots, uzņēmumam State Pair of Virginia Inc. noslēdzot līgumu ar Virdžīnijas štata Ārkārtas situāciju vadības departamentu. Līgums uz divdesmit gadiem tika noslēgts pēc tam, kad štats piekrita piešķirt aptuveni 2,4 miljonus ASV dolāru galvenās izstāžu zāles būvniecībai, kur, kā apgalvojušas amatpersonas, ārkārtas situācijā var izmitināt teju tūkstoš piecsimt cilvēku.

Saskaņā ar līgumu objektā ir jābūt virtuvei, kurā var pagatavot līdz seštūkstoš piecsimt maltītēm dienā, labierīcībām, kuras var uzņemt vairāk nekā divtūkstoš divsimt cilvēku, rezerves ģeneratoram, desmit akriem autostāvvietu, kas piemērotas operatīvās reaģēšanas darbībām ārkārtas situācijās, un bruģētam laukumam divtūkstoš četrdesmit četru kvadrātmetru platībā, kuru varētu izmantot telšu vai citu pagaidu būvju uzslicšanai, lai varētu izmitināt arī mājdzīvniekus.

Ja vēl ir šaubas, ka valdība veido un uztur internēšanas nometnes, ASV armija 2009. gadā izsludināja “internēšanas/pārvietošanas speciālistu” vakances. Armijas publicētais amata apraksts liecina, ka šo “speciālistu” galvenais uzdevums būs: “Ikdienas darbība militārās ieslodzījuina/labošanas darbu nometnēs vai apcietināto/internēto nometnēs. Internēšanas un pārvietošanas speciālisti nodrošina ieslodzījuma vai labošanas darbu nometnē esošo ASV karagūstckņu reabilitāciju, veselības aprūpi, labklājību un drošību; veic pārbaudes; sagatavo pārskatus un koordinē karagūstekņu/internēto personu un personāla darbību.”

Kāpēc vajadzīgi visi šie speciālisti? Skaidrs kā diena - nav nekādas spiedīgas vajadzības nolīgt papildu personālu, lai internētu vai pārvietotu saujiņu līdz šim noķerto al Qaeda biedru. Pilsoņiem vajadzētu pašiem sev pavaicāt, kam īsti tiek gatavoti karantīnas centri un kādas pārvietošanas programmas iepriekšminētie speciālisti vadīs.

Uzņēmums American Police Force

Bažas par federālās ārkārtas situāciju pārvaldes vai armijas pārvaldīto policejisko valsti vēl vairāk pastiprināja ziņas par privāto darbuzņēmēju skaita pieaugumu drošības jomā, līdzīgi Blackivater* un DynCorp.

2009. gada septembrī uzņēmuma American Police Force (APF) pārstāvji^8' * sasauca preses konferenci, lai paziņotu plānus par 27 miljoniem [22] [23]

ASV dolāru būvēt stingri apsargātu cietumu un policijas mācību bāzi Montanas štata pilsētā Hardinā. Preses sekretāre atteicās nosaukt APF mātes uzņēmumu. “Pēdējo nedēļu laikā uzkrītošākas kļuvušas ar APF saistītās neskaidrības un slepenība,” vēstīja žurnālisti Niks Lou (Nick l.ougb) un Keitija Usina (Katie Ussin) no ziņu dienesta KURL8 TV News. “Lai gan informāciju par objektu viņi ir snieguši, citi jautājumi palikuši neatbildēti. No kurienes būs ieslodzītie? Kāda ir APF pieredze darbā ar ieslodzītajiem un policistu apmācībā?”

APF preses sekretāre Bekija Seja (Reeky Shay) noliedza jebkādu noslēpumainību. “APF darbojas jau 10 mēnešus, un tas nekad nav bijis slepens,” sacīja Seja, kura tikai dažas dienas iepriekš bija uzsākusi darbu APF sabiedrisko attiecību vadītājas amatā pēc tam, kad laikrakstā Billings Gazette bija uzrakstījusi rakstu par internēšanas nometni. Seja apliecināja plašsaziņas līdzekļu pārstāvjiem, ka privātais policijas dienests neizmitinās par teroristiskām darbībām aizdomās turētos no Civantanamo līča Kubā. Šādas baumas paklīda, kad Hardi-nas pilsētas dome apstiprināja plānu.

Ziņu dienesta Associated Press reportieris Metjū Brauns (Matthew Brown) rakstīja, ka Divu upju internēšanas centrs (Two Rivers Detention Center) tika reklamēts kā “lielākais saimnieciskais projekts vairāku desmitu gadu laikā Hardinas mazpilsētiņā”, kad pirms diviem gadiem tika uzbūvēts cietums. Taču kopš tā laika tas ir stāvējis tukšs. Brauns aizrādīja, ka objekta būvniecības finansēšanai izmantotās obligācijas izrādījušās bez seguma un radušies jautājumi par APF leģitimitāti.

“Valdības līgumu datubāzēs nav nekādu ziņu par šo uzņēmumu,” rakstīja Brauns. “Drošības sektora pārstāvji un valsts amatpersonas noliedza, ka jebkad būtu dzirdējuši par šādu uzņēmumu. Pats uzņēmums savā internēta vietnē kā galveno biroju norāda ēku Vašingtonā, netālu no Baltā nama, kurā atrodas “virtuālie biroji”. Preses sekretāre atklāja, ka American Police Force tā arī nav aizpildījis pieteikumu, lai izmantotu šo adresi.”

Savā tīmekļa vietnē APF vēstīja, ka pārdod trieciensautcnes, ieročus un militāro aprīkojumu starptautiskā mērogā, sniedzot arī apsardzes un izmeklēšanas pakalpojumus, kā arī citus pakalpojumus klientiem “visos 50 štatos un lielākajā daļā valstu”. APF lielījās arī ar ātrās reaģēšanas vienībām visā pasaulē, kas tā vien gaida viņu pavēles un spēj septiņdesmit divu stundā laikā nodrošināt bataljona lieluma īpašo uzdevumu vienību.

Advokāts Maziars Mafi (Maziar Mafi), kurš specializējies personiskā kaitējuma un nepareizas ārstēšanas lietās un kuru APF bija nolīdzis, apgalvoja, ka APF ir 1984. gadā dibinātas lielas apsardzes firmas jauns atzars. Taču mātes uzņēmuma nosaukumu atklāt viņš atteicās.

Dīvainā kārtā APF logotipā ir divgalvainais ērglis un lilijas zieds gluži kā Serbijas Republikas ģerbonī. Šobrīd Serbija ir ANO, F.iropas drošības un sadarbības (F'DSO) un Kiropas Padomes dalībvalsts un kandidātvalsrs dalībai Eiropas Savienībā. Vai starp APF un globālistiem varētu būt kāda saikne?

Bailēs no atriebības kāds Hardinas iedzīvotājs anonīmi rakstīja internētā: “Mēs esam atklājuši, ka mūsu mazā Hardinas pilsētiņa ir k|uvusi par “izmēģinājumu poligonu” prezidenta Obamas jaunajam likumam, kura mērķis ir privatizēt vietējo kopienu policijas spēkus. Vakar vakarā |2009. gada 4. septembrī] mūsu pilsētas dome nobalsoja par tiesu konvoja dienesta izformēšanu un privātas apsardzes firmas piesaistīšanu, kas patrulētu pilsētas ielās. Interesanti, ka iepriekš mērs, jautāts par mūsu policijas pārvaldes privatizāciju, to pilnībā noliedza un sacīja, ka bez saskaņošanas domes sēdē tas netiks darīts. Taču jau vakarā notika domes sēde par šo pašu jautājumu. Mēneša sākumā mūsu vietējais cietums parakstīja līgumu ar American Police Force, kas ir meitas uzņēmums lielākam privātam drošības uzņēmumam, kuru ASV izmantoja Irākas karā un viesuļvētras “Katrīna” seku novēršanā.

Vakar pilsētā tik ievests divpadsmit “aizklātu” Mercedes-Benz apvidus automašīnu konvojs. Tās jau bija nokrāsotas Hardinas krāsās, ar uzrakstu “Hardinas policijas spēki”! Hardinas tiesu apsardzes dienests pēc oktobra tiks likvidēts. Oktobrī viņiem jāapmāca jaunais apsardzes dienests attiecībā uz loģistiku Hardinas pilsētas kontrolēšanai. Ieejot American Police Force vietnē, jūs ievērosiet, ka viņu lietotais logotips patiesībā ir krievu (serbu] logotips. Man stāstīja, ka cilvēkam, kurš radījis šos jaunos drošības spēkus, ir spēcīgs krievu akcents.”

Stāsts par Hardinu un APF nonāca līdz valsts medijiem un piespieda Montanas ģenerālprokuroru Stīvu Buloku (Steve Bullock) uzsākt izmeklēšanu, kurā atklājās, ka APF pārstāvis - “kapteinis” Maikls Hiltons -ir serbu imigrants ar garu segvārdu sarakstu. Hiltons acīmredzot bija sēdējis ASV cietumos par krāpšanu, un no viņa tiesas ceļā bija piedzīts vairāk nekā 1 miljons ASV dolāru.

Kamēr uzņēmumiem paklausīgie mediji vēstīja tikai par darbavietām, kas rastos Hardinā, un sprieda, ka APF varētu būt krāpšana, tikmēr alternatīvie plašsa/iņas līdzekļi norāda, ka APF teicies vadām ASV mācību centru Mojokā, Ziemeļkarolīnā. Sis centrs ir saistīts ar nozīmīgu ASV valdības līgumu par pakalpojumiem Irākā un Afganistānā pretrunīgi vērtētu ieguvēju - Blackwater. Academi (Blackwater) mēģināja norobežoties no APF, aizrādot, ka organizācija viņu nosaukumu izmantojot nelikumīgi. Academi preses sekretāre Steisija Del-jūka (Stacy DeLuke) sacīja: “Tas ir savādi. Viņiem ar mums nav nekā kopīga. Mums ar viņiem nav nekā kopīga.” Taču gan ASV Mācību centra (iepriekš - Blackwater mācību centrs), gan American Police Porce kontaktadrese Mojokā ir viena un tā pati.

Pētnieks un sarunu raidījuma vadītāja Alekša Džounsa (Alex Jones) tīmekļa vietnes PrisonPlanet.com sleju autors Pols Džozefs Vatsons (Paul Joseph Watson) rakstīja: “Fakts, ka APF mācību centrs plāno savervēt ārvalstniekus, kuri tad patrulētu Amerikas ielās un komandētu ASV pilsoņus, ir biedējoša perspektīva, absolūti nekonstitucio-nāla, un vēl viens iemesls, kāpēc APF ir pilnībā jāatsakās no saviem plāniem kļūt par privātu policiju.”

Viljams (irigs (William N. Grigg), kurš raksta internēta emuārā Pro I.ibertate, ievēroja “kaut ko pilnīgi sirreālu” saistībā ar Hardinas lietu: “It kā tiktu izspēlēta kaut kāda militārās diktatūras melodrāma, tāds uzlabots realitātes šovs - kaut kas līdzīgs “Sarkanās rītausmas” (Red Dawn) un “Jērikas” (Jericho) krustojumam ar nelielu Orsona Velsa “Pasauļu kara” radiopārraides piesitienu uzēdām.”

Likums Posse Comitatus

Nkimi \u mēnesi pēc 9. septembra bijušais Pensilvānijas gubernators Toms Ridžs (Thomas Joseph “Torn” Ridge) stājās savā jaunajā amatā dažu soļu attālumā no šā amata radītāja - prezidenta Buša - Ovālā kabineta. Ridža jaunais pienākums bija vadīt mile izveidoto Iekšzemes drošības pārvaldi (Office of Homeland Security), kas koordinētu četrdesmit sešas federālās valdības aģentūras nolūkā aizsargāt amerikāņu tautu no teroristiem. Jau no pašiem idejas iedīgļiem amatam vajadzēja kļūt par pastāvīgu amatu valdības departamentā.

l īdz 2006. gadam Ridžs bija izmantojis savas Iekšzemes drošības departamenta sekretāra pilnvaras, lai izveidotu plašu tīklu piepilsētās un lauku apvidos, kur bija pašiem savi valsts mēroga departamenta uzraudzīti iekšzemes drošības departamenti. Tik lielas varas koncentrēšana Iekšzemes drošības departamenta vadītāja ar visai apšaubāmu pagātni rokās daudzos amerikāņos modināja bažas. Vjetnamas kara laikā Toms Ridžs piedalījās bēdīgi slavenajā programmā “Fenikss” -“nomierināšanas” programmā, kuras ietvaros tika noslaktēti četrdesmit pieci tūkstoši vjetnamiešu un tūkstošiem citu tika pakļauti spīdzināšanai un vardarbībai.

Grāmata “Programma Fenikss” (The Phoenix Program) autors Dug-lass Valcntains (Douglas Valentine) vietnē Disinfo.com rakstīja šādus vārdus: “Vjetnamas kara laikā, CIP īstenotās programmas “Fenikss” ietvaros, kas Iekšzemes drošības birojam kalpojusi par paraugu, aizdomās par terorismu turēja ikvienu, par kuru bija ziņojis viens anonīms ziņotājs. Tikai viens vienīgs. Aizdomās turēto pēc tam arestēja, uz nenoteiktu laiku ieslodzīja CIP nopratināšanas centrā un spīdzināja, līdz. viņš vai viņa (dažos gadījumos pat divpadsmitgadīgi bērni) atzinās, ziņoja par citiem, nomira vai stājās kara tribunāla (līdzīga Buša ierosinātajam) priekšā.

Bija tūkstošiem gadījumu, kad nevainīgus cilvēkus ieslodzīja un spīdzināja, balstoties uz anonīmu ziņotāju, kurš loloja kādu personīgu aizvainojumu vai patiesībā bija Vjetkonga dubultaģents, un programmas “Fenikss” melnajā sarakstā ierakstīja lojālu pilsoņu vārdus. Nevienu brīdi šajā procesā aizdomās turamajiem nebija pieejama taisnīga tiesa vai advokāti, tādēļ 1971. gadā četri ASV kongresmeņi nāca klajā ar paziņojumu, ka, viņuprāt, programma “Fenikss” pārkāpj to Ženēvas konvencijas daļu, kurā garantēta civiliedzīvotāju aizsardzība kara laikā...”

Kad Ridžu iecēla amatā, Baltais nams paziņoja, ka viņš strādās kopā ar Buša nacionālās drošības padomnieka vietnieku, ASV armijas ģenerāli Veinu Dauningu (Wayne Downing). Šis paziņojums sabiedrībai vēstīja, ka armijai būs nozīmīga loma cīņā pret terorismu, l ikai daži iedomājās pavaicāt, vai tādējādi netiek pārkāpts Posse Comitatus likums (Posse Comitatus Act/PCA) - likums, kas ASV armijai aizliedz pildīt tiesībsargājošo iestāžu funkcijas attiecībā uz. amerikāņu sabiedrību^24.

Posse Comitatus likums ASV valsts vēsturē nekad tā īsti nav ticis apstrīdēts, jo tā izpaudās Amerikas revolūciju izraisījušais aizvainojums, kad pirmie kolonisti bija spiesti barot un izmitināt karaļa Džor-dža karaspēku, pakļaujoties karaspēka varai. Šis likums iemiesoja tradicionālo principu militāro varu nodalīt no civilās varas, kas ir viens no fundamentālajiem demokrātiskas valdības priekšrakstiem un Amerikas brīvības stūrakmens. Posse Comitatus likums, kas latīņu valodā nozīmē tiesībsargājošo iestāžu atbalsta grupu no pilsoņu vidus (tas ir, posse - svīta), tika pieņemts 1878. gadā. Likums bija atbilde uz vispārējo sašutumu par Dienvidu štatu atrašanos nemākulīgo vai korumpēto militāro struktūru varā Rekonstrukcijas^25' laikā. Posse Comitatus likums īpaši aizliedz lielākajai daļai bruņoto spēku (Krasta apsardze ir izņēmums tās krasta apsardzības pienākumu pildīšanas nolūkā) Savienotajās Valsrīs izmantot policijas pilnvaras teritorijās, kas nav federālās valdības pakļautībā.

Posse Comitatus likums ticis pakāpeniski vājināts kopš 1981. gada, kad Kongress pieļāva izņēmumu attiecībā uz cīņu ar narkotikām. Tika atļauts armijas daļas izmantot cīņai ar narkotiku kontrabandu gar valsts robežu. Šis nelielais un, kā tolaik šķira, saprātīgais izņēmums drīz vien kļuva nekontrolējams. Kongress, vēl aizvien nespēdams tikt galā ar narkotiku lietošanas sociālajiem cēloņiem, 1989. gadā iecēla Aizsardzības departamentu par atbildīgo iestādi narkotiku apkarošanā.

Kad 1993. gada 19. aprīlī norisinājās Veiko traģēdija, militārie snaiperi bija turpat pie rokas, bet ģenerālis Veslijs Klārks (Wesley Clark) ar tankiem no Huda forta (Port Hood) triecienā ieņēma dāvidiešu sektas Branch Davidian degošo baznīcu. Klārka vienībai tika piešķirtas pilnvaras, jo valsts amatpersonas aizbildinājās, ka dāvidieši lietojuši narkotikas. Nekādi pierādījumi par narkotiku lietošanu atrasti netika.

1995. gada 19. aprīlī rika uzspridzināta Alfrēda Murā (Alfred P. Murrah) federālās valdības ēka Oklahomā, un prezidents Bils Klintons piedāvāja vēl vienu Posse Comitatus likuma izņēmumu, kas ļautu armijai palīdzēt civilajiem izmeklētājiem meklēt masu iznīcināšanas ieročus. Ap to pašu laiku Kongress izskatīja likumprojektu, kas ļautu karaspēkam veikt muitas un imigrācijas normatīvā regulējuma ievērošanas uzraudzību pie robežas. Likumprojekts netika pieņemts.

Jau gadu vēlāk Bobs Douls (Bob Dole) prezidenta priekšvēlēšanu kampaņas laikā apsolīja pastiprināt armijas lomu narkotiku apkarošanā. Kāds cits no galvenajiem pretendentiem - Lamārs Aleksandrs (Lamar Alexander) - ierosināja izveidot jaunu militāru formējumu, kas aizstātu Imigrācijas un naturalizācijas dienestu (Immigration and Naturalization Service/INS) un Robežsardzi (Border Patrol).

Līdz 2010. gadam Posse Comitatus likums bija tikpat kā aizslaucīts vēstures mēslainē, kad pirmo reizi ASV aktīvās armijas vienība - Trešās kājnieku divīzijas Pirmās brigādes Kaujas vienība - tika pārdislocētā Savienoto Valstu iekšienē, nododot to Ziemeļu pavēlniecības (NORTHCOM) rīcībā. Sešus mēnešus pavadījusi Irākā, apspiežot nemierniekus, vienība nu bija gatava “palīdzēt pilsonisku nemieru gadījumā un savaldīt pūli vai reaģēt uz potenciāli briesmīgiem situācijas pavērsieniem, piemēram, masveida saindēšanos un haosu gadījumā, ja uzbrukumā tiek pielietoti ķīmiskie, bioloģiskie, radioloģiskie vai kodolmateriāli (CBRN)... kā arī pakļaut nevaldāmas vai bīstamas fiziskas personas”. Viņiem ir aprīkojums, lai uzstādītu ceļu aizšķērsojumus un joslas ar dzelkšņiem nolūkā sabremzēt un apturēt vai kontrolēt satiksmi, kā ari vairogi, steki un plastikāta lodes, lai savaldītu pūli, nepielietojot nāvējošus paņēmienus.

“Nepieciešamība atgādināt par Posse Comitatus likuma aktualitāti kļūst aizvien spēcīgāka,” rakstīja tiesību zinātnieks Metjū Hamonds (Matthew Hammond), “jo pēdējo gadu laikā Kongress un sabiedrība armijā saskata vietējo problēmu risinājuma panaccju.”

Viņš piebilda: “Lieli un mazi izņēmumi no Posse Comitatus likuma, kas ļauj izmantot armiju kā tiesībsargājošu spēku, izdzēš robežu starp armiju un civildienestiem, liedz civilpersonām kontrolēt armiju, grauj armijas kaujas gatavību un neatbilstoši risina problēmas, kas tiem būru jārisina. Turklāt pieaugošā armijas loma nostiprinātu federālo tiesībsargāšanas sistēmu, kuru šobrīd cieši uzmana, jo tā ir pārsniegusi savas pilnvaras.”Nākamajās nedēļās pēc I 1. septembra un pirms Transporta drošības administrācijas (Transportation Security Administration/TSA) izveidošanas lidostās un Vašingtonas un Ņujorkas ielās patrulēja armijnieki. Šādas ainas sniedz nelielu ieskatu, kāda ir dzīve militārās diktatūras apstākļos. 2005. gadā prezidents Bušs paziņoja, ka valsts mēroga pandēmijas gadījumā viņš izmantotu armijas vienības. 2009. gadā armija jau bija vispārējās vakcinācijas pret cūku gripu neatņemama sastāvdaļa. Kāpēc militāristu loma ikdienas dzīvē dienu no dienas pieaug, lai gan valstij neviens nav uzbrucis? Vai varētu būt, ka mili-tārā diktatūra bija ieplānota jau pirms daudziem gadiem?

Tie, kas apšauba šo vārdu patiesumu, var pajautāt Teksasas štata pilsētiņas Kingsvilas iedzīvotājiem.

1999. gada K. februāra naktī apkārt pilsētiņai ar divdesmit pieciem tūkstošiem iedzīvotāju uzliesmoja virkne mācību kauju, izmantojot īstu munīciju. Militārās operācijas ar nosaukumu “Pēdējā deja” (Operation Last Dance) ietvaros virs pilsētiņas dārdēja astoņi melni helikopteri. 1 īelikopteru atvestie elitārā 160. Speciālo uzdevumu aviācijas pulka, kas pazīstams ar nosaukumu “Nakts izsekotāji” (Night Stalkers), karavīri inscenēja uzbrukumu divām tukšām ēkām, izmantojot īstas sprāgstvielas un munīciju. Viens no helikopteriem gandrīz nogāzās, kad netālu no kādas mājas trāpīja telefonstabā un aizdegās. Piedevām nejauši tika aizdedzināts kāds pamests policijas iecirknis, bet degvielas uzpildes stacija stipri cieta, kad viens vai pat vairāki helikopteri nolaidās uz tās jumta.

Kaujas mācības pamatīgi pārbiedēja Kingsvilas iedzīvotājus. Policijas priekšnieks Felipe Cīarsa (Felipe (larza) un mērs Pils Kskivels (Phil Esquive 1) bija vienīgie, kuri iepriekš bija tikuši informēti par uzbrukumu. Abi vīri atteicās kaut ko paskaidrot par operāciju, apgalvojot, ka armija bija nozvērinājusi viņus klusēt. Vienīgi policijas priekšnieka vietnieks Artūrs Rodžerss (Arthur Rogers) paskaidroja notikušo. “Savienoto Valstu armijas speciālo uzdevumu pavēlniecība mūsu reģionā rīkoja mācības,” viņš paziņoja, taču jebkādu sīkāku informāciju sniegt atteicās.

Federālās ārkārtas situāciju vadības pārvaldes vietējais par ārkārtas situācijām atbildīgais koordinators Tomass Sančess (Tomas Sanchez) bija neapmierināts gan ar pašu uzbrukumu, gan informācijas vakuumu un rīkošanos bez iepriekšējas brīdināšanas. Jautāts par uzbrukumu, ar ordeņiem apbalvotais Vjetnamas kara veterāns Sančess, kurš trīsdesmit gadus bija dienējis Jūras spēku izlūkošanā, atbildēja, ka, balstoties uz savu pieredzi un zināšanām, viņš var teikt, ka uzbrukums bija kaujas mācības. Mācībās izspēlētais scenārijs bija, lūk, kāds: “Uz Likuma par prezidenta pilnvarām un pilnvarām kara apstākļos (President Powers and War Powers Act) pamata pasludināta militārā diktatūra, un daži pilsoņi atteikušies nodot savus ieročus. Viņi ir ieņēmuši divas ēkas Kingsvilā. Policija netiek galā. Tāpēc jūs izsaucat šos zēnus. Viņi ierodas un visus arestē, konfiscē ieročus un ļauj vietējiem policijas spēkiem ievest kārtību pēc viņu aiziešanas.” Sančess un citi militārie eksperti ziņu dienestam World Net Daily zināja stāstīt, ka uzbrukums naktī liecina, ka pamatā bijis Prezidenta priekšraksts par lēmumu (Presidential Decision Directive/PDD) 25 - īpaši slepens dokuments, kas acīmredzot sankcionē armijas līdzdalību vietējās policijas operācijās. Daži sprieda, ka PDD 25 varētu paslepšus aizstāt 1878. gada Posse Comitatus likumu.

Lūgts komentēt situāciju, toreiz vēl Teksasas gubernators Džordžs Bušs sacīja, ka viņa pienākumos neietilpst interesēties par Nakts izsekotājiem un īstas munīcijas pielietošanu civilpersonu apdzīvotā vietā viņa štatā.

Ja nu kāds tomēr gribētu domāt, ka notikumi Kingsvilā nebija nekas cits kā neliela novirze no normas tālā pagātnē, ziniet - līdzīgas militāras mācības notika arī 2009. gadā. Kareivji no Kembela forta Fort Campbell), viņu vidū arī 101. Aviodesanta (uzbrukuma nogaisa) divīzija un citas kājnieku brigādes, 29. un 30. septembrī veica uzbrukumu no gaisa Tenesijas štata pilsētā Trojā. Operācija bija nosaukta mīlas dievieti Afrodīti ievainojušā sengrieķu karotāja Diomēda vārdā (Operation Diomedes).

Ar helikopteri nogādāti no Kembela forta, karavīri piezemējās vairākās vietās pilsētā. Jau uz. zemes karavīriem bija uzdevums atbrīvot iepriekš norādītas ēkas četros dažādos objektos saskaņā ar kaujas scenāriju.

Armijas preses sekretārs paziņoja, ka šis aviodesanta uzbrukums bija pirmā reize, kad 101. Aviodesanta divīzija piedalījās šādās mācībās. Mācību mērķis bija nodrošināt karavīriem “noderīgas, reālistiskas mācības nepazīstamā apvidū, lai sagatavotu viņus rīcībai ārkārtas situācijās visā pasaulē”. Daži šajās mācībās saskatīja praktizēšanos Savienoto Valstu mazpilsētu iekarošanai.

Trojā un Kingsvilā notikušajiem izmēģinājumiem līdzīgas mācības tikušas rīkotas jau kopš 1971. gada, kad tika izstrādāti plāni apvienot armiju, policiju un Nacionālo gvardi. Togad senatora Senta Ervina (Sani Ervin) Konstitucionālo tiesību apakškomiteja atklāja, ka armijas izlūkdienests izveidojis sarežģītu novērošanas sistēmu, lai izspiegotu simtiem tūkstošus amerikāņu pilsoņu. Vairums šo pilsoņu bija pretkara demonstranti. Šis plāns apvienot policijas un armijas spēkus paredzēja mācības ar šifrētu nosaukumu Carden Plot (Mazdārziņš) un Cable Splicer (Kabeļu lodāmurs). Brits Snaiders (Britt Snider), kurš

Ervina apakškomitejā vadīja militārās izlūkošanas izpēti, sacīja, ka plāni bijuši pārāk miglaini, lai par tiem satrauktos: “Mēs tā arī neatradām vienojošu mērķi,” viņš paziņoja žurnālistam. “Tas šķita pavisam bezmērķīgi.”

Tomēr pēc četriem gadiem plāni sāka iezīmēties skaidrāk. Žurnālā New Tintes Rons Raidenauers (Ron Ridenhour) un Artūrs Lubovs (Arthur Lubow) ziņoja, ka “operācija ar šifrēto nosaukumu Cable Splicer attiecas uz Kaliforniju, Oregonu, Vašingtonu un Arizonu un nodota Sestās armijas pavēlniecības ziņā... Šajā plānā izstrādāta neparasta militāra kārtība nemieru apspiešanai šajā valstī... Vairāku sanāksmju laikā Kalifornijā, laikā no 1968. līdz 1972. gadam izstrādātais plāns Cable Splicer ir militāra operācija, kurā ASV armijas Vjetnamā izmantotā kārtība tika pielāgota izmantošanai vietējā mērogā. Lai gan daudzi fakti vēl aizvien ir Pentagona miglā tīri, Cable Splicer dokumenti atklāj Ervina komitejas izpētītā monstra aprises.”

Laikā, kad rika īstenots Cable Splicer, notika vairākas visaptverošas kara spēles, vietējām amatpersonām un policijai cieši sadarbojoties ar civilā tērptiem armijas virsniekiem. Daudzi policisti apguva nomierināšanas metodes pilsētvidē. Pēc tam viņi atgriezās savās pārvaldēs un palīdzēja izveidot pirmās īpašo uzdevumu (Special Weapons and Tactics/SWAT) vienības.

Kalifornijas pārstāvis Klērs Burgeners (Sinclair Walter “Clair” liur-gener), nelokāms republikānis un Reigana atbalstītājs, bija piedalījies Cable Splicer II atklāšanas konferencē un juties kā no plaukta nokritis, kad ieraudzījis Cable Splicer dokumentus. “Lūk, to es saucu par graujošu plānu,” viņš vēlāk stāstīja. Apakškomitejas vecākais juriskonsults Dags Lī (Doug Lee) izskatīja dokumentus un izdvesa: “Neticami! Tie cilvēki ir traki! Mēs esam ienaidnieki! Viņi šeit runā par pilsoņu karu. Pusei valsts iedzīvotāju uzspiests ienaidnieka zīmogs.” Brits Snaiders piekrita: “Ja vispār kādreiz pastāvējis varas pārņemšanas paraugs, rad šeit tas ir.”

Karš pret terorismu un nesenās gripas trauksmes devušas ieganstu aktivizēt tādus plānus kā Cable Splicer, kas nepārprotami pārkāpj Posse Cowit at us likumu.

Daiena Reinoldsa (Diana Reynolds), kura iepriekš ieņēma politisko zinātņu docentes amatu Bredfordas koledžā un lasīja lekcijas Ziemeļaustrumu universitātē, publicēja pētījumu ar nosaukumu “Nacionālās drošības valsts dzimšana: Federālā ārkārtas situāciju vadības pārvalde un Nacionālās drošības padome 1990. gadā” (The Rise of the National Security State: REMA and the NSC in /990). Šajā zinātniskajā darbā Reinoldsa izvirzīja argumentus:

Rex-84 Alpha Explan (Kaujas gatavības mācības 1984. gadā, Mācību plāns) liecina, ka Eederālā ārkārtas situāciju vadības pārvalde kopā ar 34 citiem federālajiem civilajiem departamentiem un pārvaldēm piedalījās civilās gatavības mācībās laikā no 1984. gada 5. līdz 13. aprīlim, kas bija saskaņotas un notika vienlaicīgi ar Apvienoto pavēlniecību mācībām Night Train 84 -pasaules mēroga komandpunktu mācībām (kurās bija iesaistīts A.S'V kontinentālais karaspēks jeb CONUS), izmantojot dažādu ārkārtas situāciju scenārijus gan ārvalstīs, gan pašu mājās. Apvienotajās mācībās Rex-84 Bravo Eederālā ārkārtas situāciju vadības pārvalde un Aizsardzības departaments vadīja citas federālās pārvaldes un departamentus, tai skaitā Centrālo izlūkošanas pārvaldi (Central Intelligence Agency/CIA), Slepeno dienestu (Secret Service), Valsts kasi, Eederālo izmeklēšanas biroju (Federal Bureau of Investigation) un Veterānu administrāciju kara spēlēs nolūkā izmēģināt militāro palīdzību civilajā aizsardzībā.

Mācības paredzēja pilsoņu nemierus, milzīgas demonstrācijas un streikus, kas ietekmētu valdības darbu un/vai resursu mobilizēšanu. Lai novērstu sabotāžu, armijai bija piešķirtas ļ>iln-varas īstenot valdības sankcionētu civiliedzīvotāju pārvietošanu štata un reģionālajā līmenī, arestēt noteiktas neidentificētas iedzīvotāju grupas un ieviest militāro diktatūru.

1984. gadā militārpersonu saistība ar civilajām varas iestādēm pamudināja toreizējo ģenerālprokuroru Viljamu Frenču Smitu (William Erencb Smith) uzrakstīt kritisku vēstuli: “...Vārdu sakot, es uzskatu, ka Federālajai ārkārtas situāciju vadības pārvaldei (FEMA) uzticētā loma uz. grozīta Izpildrīkojuma pamata pārsniedz tai doto mandātu koordinēt gatavību ārkārtas situācijām.”

2005. gada janvārī apstiprinājās bailes, ka noslēpumainās, savas pilnvaras pārsniedzošās pārvaldes, kurām ir nepārprotama saikne ar bruņotajiem spēkiem, varētu pārkāpt Posse Comitatus likumu. Šajā laikā ziņu dienesti vēstīja, ka kopš 2002. gada Pentagona Aizsardzības izlūkošanas pārvalde (Defense Intelligence Agency/DIA) bija izveidojusi izlūkošanas datu vākšanas un atbalsta vienību ar nosaukumu Stratēģiskā atbalsta noda|a (Strategic Support Branch/SSB), pilnvarotu jebkurā pasaules malā slepeni darboties ar mērķi atbalstīt pretterorisma operācijas. SSb iepriekš nebija zināma un darbojās ar slēptu nosaukumu.

Militārā iejaukšanās ikdienas dzīvē tikusi par līdz izglītības sistēmas gaiteņiem. 2002. gadā Mount Anthony Union vidusskolas direktors Vermontas štata pilsētā Bcningtonā bija šokēts, saņemot vēstuli no armijas vervētājiem ar pieprasījumu iesniegt visu skolēnu sarakstu, kurā būtu norādīti vārdi, adreses un telefona numuri. Tā kā skolas privātuma pamatnostādnes liedz atklāt šādus personas datus, direktors atteica vervētājiem. Taču pavisam drīz viņš pārsteigts uzzināja, ka prezidenta Buša jaunajā likumā “Neviens bērns netiek pamests” (No Child Left Behind Act) dziļi ievīts ir noteikums, ka valsts skolām armijas vervētājiem jāsniedz skolēnu personas dati vai tām tiks liegts valsts finansiālais atbalsts.

Republikāņu pārstāvis Deivids Viters (David Vitter) no I.uiziānas, kurš bija šīs vervēšanas prasības virzītājs izglītības likumprojektā, paziņoja, ka 1999. gadā vairāk nekā deviņpadsmit tūkstoši ASV skolu bija liegušas armijas vervētājiem piekļuvi to datiem. Viters apgalvoja, ka šīs skolas esot “demonstrējušas antimilitāru attieksmi, kas man likās aizskaroša”. Kas gan var būt vēl aizskarošāks par vēlmi pasargāt valsts skolēnu privātumu?

“Domāju, ka šā likuma radītais privātuma aizskārums ir ievērojams,” komentēja Sanfrancisko Izglītības padomes priekšsēdētāja Džila Vinsa (Jill Wynns). “Ja federālā valdība ignorē vai neņem vērā bažas par miljonu vidusskolēnu tiesībām uz privātumu, tā nav laba zīme, un mūsu bažām ir pamats.”

Iekšzemes drošības struktūras uzmācas ne tikai vidusskolēniem, bet pat bērnudārzu audzēkņiem, kuru vienīgā vēlme ir iziet ārā paspēlēties. 2002. gada maijā Skots un Kasandra Gariki (Scott & Cassandra Carrick) iesūdzēja tiesā Seirevilas skolu apgabalu Ņūdžersijā pēc tam, kad viņu sešgadīgais bērns un vēl trīs viņa klasesbiedri tika sodīti par to, ka spēlējuši “bandītus un policistus”. Citi skolēni acīmredzot ievērojuši bērnus spēlējamies skolas pagalmā un kā ieročus izmantojam savus pirkstus. Bērni izstāstīja skolotājam, un bērnudārza audzēkņus uz laiku izslēdza no skolas.

ASV apgabala tiesnese Katarina Heidena (Katharine S. Hayden) noraidīja vecāku civilprasību, paziņojot, ka skolas vadībai ir tiesības aizliegt vardarbīgas vai traucējošas spēles. Tomēr vecāku advokāts Stīvais Adens (Steven H. Aden) iebilda: “Viņiem ir tiesības būt bērniem. Skolai un tiesām nevajadzētu cenzēt viņu rotaļas, pat ja rās nav po-litkorektas.”

Šādi starpgadījumi reti tiek atspoguļoti uzņēmumiem paklausīgajos masu medijos. Par tiem nestāsta lielām auditorijām, taču domājošus cilvēkus šādi notikumi uztrauc.

“Man ir bail,” atzinās grāmatas “Daudzie noziegumi: Makkartisms Amerikā” (Many Are the Crimes: McCarthyism in America) autore Elena Šrekere (Ellen Schrecker). “Mani uztrauc, ka cilvēki masveidā neprotestē pret strauji ieviesto represijas aparātu...”

ACI.U rektore Nadīna Strosena (Nadine Strossen) arī pauda bažas: “Es daudz esmu vilkusi paralēles starp mūsdienu norisēm un makkar-tismu. Vārds “terorisms” šobrīd ir ieguvis tādu pašu nokrāsu kā jēdziens “komunisms” 50. gados. Tas liek cilvēkiem apstāties un būt gataviem atteikties no savas brīvības. Cilvēki pārāk ātri krīt panikā. Viņi ar lielāko prieku atsakās no savām tiesībām un gatavi par grēkāžiem padarīt citus, jo īpaši imigrantus un cilvēkus, kuri kritizē karu.” NewsWithViews.com sleju autors un publicists Amerikas periodiskajos izdevumos Pols Proktors (Paul Proctor) piebilda: “Nevainīgu cilvēku izspiegošana ir ne tikai antikonstitucionāla un neamerikāniska, bet brīvā sabiedrībā arī gļēvulīga, savstarpēji sarīdoša un vienkārši ļauna... Redziet, teroristiem nav vajadzīga jūsu brīvība - viņi grib jūsu dzīvību. Jūsu brīvību atņemt grib tirāni un diktatori.”

Nepilnīgā robežapsardze

Daži vēlas grozīt vai pat aizliegt Posse Comitatus likumu, jo īpaši attiecībā uz robežapsardzību. 2001. gada oktobrī vēstulē Donaldam Ramsfeldam (Donald RumsfeldУ'' republikāņu senators Džons Vorners (John Warner) rakstīja: “Vai šis likums \Posse Comitatus likums] tagad būtu jāizmaina, lai ļautu mūsu aktīvajā dienestā esošajiem kareivjiem pilnīgāk iesaistīties vietējās operācijās cīņā pret terorismu?” Vornera jautājums tika vēlreiz uzdots 2002. gada beigās, kad pārstāvis Toms Tankredo (Tom Tancredo), Imigrācijas reformu slēgtās

Tolaik Aizsardzības departamenta sekretārs (ministrs mūsu izpratnē).

sapulces (Immigration Reform Caucus) biedri un konfliktos starp imigrācijas dienesta virsniekiem un nelikumīgiem ieceļotājiem bojāgājušo upuru radinieki iesniedza Kongresā petīciju, pieprasot, lai uz ASV robežām patrulētu armijas vienības. Izmantojot pretterorisma lozungu, Tankredo paziņoja: “Kamēr mūsu robežas ir neaizsargātas, mēs nevaram apgalvot, ka darām visu iespējamo, lai pasargātu valsti no teroristiem... Laiks sankcionēt militāro vienību izvietošanu pie mūsu robežām.”

Šajā laikā Federālās ārkārtas situāciju vadības pārvaldes ierēdnis vārdā Džons Hrinkerhofs (John lirinkerhoff) publicēja pētniecisku darbu, pamatojot, kāpēc Bušam un Kongresam vajadzētu pieņemt jaunu likumu, kas skaidri noteiktu militāro spēku izmantošanas nosacījumus, gādājot par iekšzemes drošību un likumu ievērošanu Savienotajās Valstīs: “Situācija kopš 1878. gada ir mainījusies, un Posse Comitatus likums ir ne tikai neatbilstošs, bet arī ļoti bīstams, apdraudot atbilstošu un efektīvu armijas izmantošanu iekšzemes operāciju veikšanai.” Šī publikācija bija atrodama Iekšzemes drošības departamenta internēta vietnē līdz pat 2006. gadam.

Kritiķi apšaubījuši, ka gan ASV valdības masveida reorganizācija atbilstoši Iekšzemes drošības likumam būru palīdzējusi nosargāt valsti, ja valsts robežas gan ziemeļos, gan dienvidos ir bīstami viegli šķērsojamas. Daudziem domājošiem amerikāņiem pirmais loģiskais solis cīņā pret terorismu šķiet robežu nostiprināšana. Tomēr nekas tāds nav noticis. Neraugoties uz aizvien pieaugošo prasību pastiprināt drošību, nelegālo imigrantu straumes netraucēti turpina plūst pāri dienvidu robežai. Kamēr politiķi nodarbojās ar retoriku par žoga būvēšanu, galu galā uzstādīti tika vien daži kustību sensori un kameras.

2009. gada beigās Robežsardzes sabiedrisko attiecību vadītājs Loids Isterlings (Lloyd Easterling) apstiprināja, ka robežsargu skaits uz ASV - Meksikas robežas tiks samazināts par 284. Tādējādi uz Meksikas robežas patrulējošo robežsargu skaits būs 17 015, bet uz robe

žas ar Kanādu - 2212.

CNSNews.com galvenais redaktors Terenss Džefrijs (Terence P. Jeffrey) zināja stāstīt, ka Iekšzemes drošības departamenta amatpersonas ziņojušas par Robežsardzes mērķi 2009. finanšu gadam - “efektīva kontrole” 815 jūdzēs no 8607 robežas jūdzēm. Džefrijs piebilda: “Ziņojumā arī teikts, ka Robežsardzes mērķis 2010. finanšu gadam ir “efektīva kontrole” 815 jūdzēs robežas, kas nozīmē, ka Iekšzemes

drošības departaments nākamajā gadā neplānoja pastiprināt robežapsardzību nevienā vienīgā papildu jūdzē.” ASV Muitas un robežsardzes dienests “efektīvu kontroli” definē kā Robežsardzes spēju pamanīt un aizturēt nelegālos imigrantus, kas šķērso robežu konkrētā robežas punktā.

Stratēģiskas ietekmes birojs

Aizsardzības departamenta rīcība pēdējā laikā nav iedvesusi pārliecību, ka tradicionālās amerikāņu brīvības tiks ievērotas, ja tiks atcelts Posse Comitatus likums.

Pēc I 1. septembra uzbrukumiem Pentagons paziņoja par Stratēģiskās ietekmes biroja (Office of Strategic Influence/OSl) dibināšanu, kura mērķis bija radīt pozitīvāku ASV bruņoto spēku tēlu ārvalstu plašsaziņas līdzekļos. Jaunā iestāde uzreiz izraisīja pretrunīgu reakciju, kad kļuva zināms, ka starptautiskās sabiedrības viedokli ietekmēt viņi plāno, ārvalstu medijos publicējot nepatiesas ziņas. Ņemot vērā ciešās saiknes mūsdienu pasaulē, šādi nepatiesi stāsti varētu tikt pārpublicēti ari vietējos medijos. Nekas jauns gan tas nebija. CIP gadu desmitiem bija izmantojuši līdzīgu taktiku, bet tas nu reiz bija pārāk uzkrītoši. Sarosījās pat lielākie preses izdevumi, tai skaitā New York Tinies: “Slepeno darbību |Pentagona slepeno operāciju, piemēram, uzbrukumu datortīkliem, psiholoģisko iedarbību un maldināšanu] apvienojums ar tradicionālajām sabiedriskajām attiecībām grautu mediju, sabiedrības un visas pasaules valdību uzticēšanos Pentagonam.”

Ramsfelds šo jautājumu nokārtoja. 2002. gada 18. novembrī preses konferencē aizsardzības ministrs paziņoja: “Un tad vēl šis Stratēģiskās ietekmes birojs. Jūs atcerēsieties to. “Ak, kungs, vai nav briesmīgi?” -“Jēziņ, debesis sagrūs!” Nākamajā dienā es devos turp un sacīju: “Labi, vai gribat visu samaitāt? Lai notiek, dabūsiet līķi. Nosaukumu varat dabūt, bez es turpināšu darīt to, kas ir jādara un ko esmu darījis.” Uzticīgs savam dotajam vārdam, Ramsfelds atcēla tikai struktūras nosaukumu, bet Stratēģiskās ietekmes biroja funkcijas tika uzticētas citai aģentūrai. Tomēr šoreiz Ramsfelda zvērests turpināt īstenot savu dezinformācijas programmu netika citēts uzņēmumu kontrolētajos masu medijos. Šādas propagandas un dezinformācijas apstākļos nav brīnums, ka daudzi domājoši amerikāņi ar aizdomām izturas pret uzņēmumu kontrolēto masu mediju publiskoto ziņu saturu.

Zvēresta turētāji

“Es,__. svinīgi zvēru (vai solos), ka atbalstīšu

un aizsargāšu Savienoto Valstu Konstitūciju pret visiem ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem, ka būšu uzticīgs un lojāls Konstitūcijai, un šo pienākumu es uzņemos brīvi, bez jebkādas psihiskas aiztures vai nolūka izvairīties, un es labi un uzticami pildīšu tā amata pienākumus, kurā stājos. I.ai Dievs man palīdz!”

Šis ir ASV armijas un tiesībsargājošo iestāžu amatpersonu vienotais amata zvērests. Mūsdienās cilvēki, kuri mēģina palikt uzticīgi šim zvērestam, tiek uzskatīti par pārmērīgi centīgiem vai urrāpatriotiem. Šobrīd pats vārds “patriots” tiek uzskatīts par amerikānim nepiedienīgu.

Valdības ierēdņu grupa, kas nelokāmi cenšas pildīt savu zvērestu, ir Zvēresta turētāji (Oath Keepers). Zvēresta turētāju internēta vietnē teikts: “Zvēresta turētāji ir bezpartejiska apvienība, kurā apvienojušies aktīvajā dienestā esošo armijas, rezervju, Nacionālās gvardes virsnieki, veterāni, Miera uzturēšanas virsnieki un ugunsdzēsēji, kuri mūsu doto Zvērestu pilda ar līdzīgi domājošu pilsoņu palīdzību, kas dod Zvērestu, lai būtu mums līdzās, atbalstītu un aizstāvētu Konstitūciju pret visiem ārējiem un iekšējiem ienaidniekiem, lai Dievs mums palīdz! Mēs zvēram pie Konstitūcijas. Mūsu devīze ir “Tikai ne mūsu dežūras laikā!”” Dažas vietējās policijas amatpersonas un Irākā un Afganistānā dienējošie kareivji Zvēresta turētāju uzšuvi sākuši nēsāt pie sava formastērpa.

Zvēresta turētāju patriotismam drīz vien uzklupa tādi komentētāji kā Bobs 1 lanafins (Bob Hana fin) - armijas un ārlietu žurnāla Veterans Today štata rakstnieks un atvaļināts gaisa spēku virsnieks. “īpašā ziņojumā” ar virsrakstu “Vai labējā spārna ekstrēmisti mēģina savervēt mūsu kareivjus?” (Are Right Wing Extremists Trying to Recruit Our Troops?) Hanifans rakstīja: “Dot zvērestu nepakļauties jebkādas hierarhijas pavēlēm ir nelikumīgi ne rikai saskaņā ar UCMJ | Uniform Code of Military Justice/Kara tiesu vienoto kodeksu], bet arī atbilstoši Heča likumam*, kura nozīmi nezina vairums mūsu kareivju, tai

* The Hatch Act о/ 1939 - tā oficiālais nosaukums ir “Kaitnieciskas politiskas darbības novēršanas likums” Act to Prevent Pernicious Political Activities) - ir Savienoto Valstu federālais likums, kura galvenā tiesību norma aizliedz federālās valdības augstāko struktūrvienību darbiniekiem, izņemot prezidentu, viceprezidentu un noteiktas augstākā līmeņa amatpersonas, iesaistīties partiju vai līdzīgu grupu politiskajā darbībā. Likums nosaukts Ņūmeksikas senatora Karla Heča (Carl Hatch) vārdā. Pēdējie grozījumi veikti 2012. gadā.

skaitā jaunākie virsnieki.” Viņš vēl piebilda: “Atstāsim Iekšzemes drošības departamenta (ja vien labējie viņus pārlieku nebiedē), Aizsardzības departamenta un mūsu lasītāju ziņā izlemt, vai Zvērestu turētāju darbība, aicinot mūsu kareivjus dot zvērestu varbūtēji nepakļauties viņu tiešās pavēlniecības pavēlēm, ir likumīga un vai Aizsardzības departamentam un Iekšzemes drošības departamentam ir ciešāk jāuzrauga šāda vervēšana.”

Hanafina raksts izraisīja vairāku Zvēresta turētāju atbildes reakciju, un Parriks Fahijs (Patrick M. Fahey), piemēram, savā emuārā rakstīja: “1939. gada Heča likuma galvenais noteikums aizliedz federālajiem ierēdņiem iesaistīties partiju politiskajā darbībā (tāpēc kaujas pamatu mācībās armijas rekrūši tiek brīdināt, ka formastērpos viņi protestēt nedrīkst)... Bet tagad pievērsīsimies Kara tiesu vienotajam kodeksam. Kara tiesu vienotais kodekss ir armijas galvenais normatīvais regulējums. Tijā uzskaitīts viss, par ko jūs var apsūdzēt, ietverts pirmstiesas ieslodzījuma regulējums, ārpustiesas sods u.c. Hanafins apgalvo, ka saskaņā ar Kara tiesu vienoto kodeksu ir nelikumīgi nepakļauties pavēlei, kas vairumā gadījumu ir nepareiza.”

Fahijs izvētīja astoņus atsevišķus Kara tiesu vienotā kodeksa pantus un secināja, ka Zvēresta turētāji nepārkāptu šos pantus. Zvēresta turētāji ir zvērējuši nepakļauties vienīgi tādām pavēlēm, kuras atbilstu šādām kategorijām:

1. Mēs NEPAKĻAUSIMIES pavēlēm atbruņot amerikāņus.

2. Mēs NEPAKĻAUSIMIES pavēlēm bez ordera pārmeklēt amerikāņus.

3. Mēs NEPAKĻAUSIMIES pavēlēm aizturēt Amerikas pilsoņus kā “nelegālus ienaidnieka kaujiniekus” vai likt viņiem stāties kara tribunāla priekšā.

4. Mēs NEPAKĻAUSIMIES pavēlēm ieviest militāro diktatūru vai “izsludināt ārkārtas stāvokli” valstī.

5. Mēs NEPAKĻAUSIMIES pavēlēm iekarot un pakļaut jebkuru valsti, kas apliecina savu suverenitāti.

6. Mēs NEPAKĻAUSIMIES nevienai pavēlei aplenkt un izveidot blokādi ap Amerikas pilsētām, tādējādi pārvēršot tās milzīgās koncentrācijas nometnēs.

7. Mēs NEPAKĻAUSIMIES nevienai pavēlei Amerikas pilsoņus sadzīt jebkāda veida pārvietošanas nometnēs jebkāda iegansta

8. Mēs NEPAKĻAUSIMIES nekādām pavēlēm palīdzēt vai atbalstīt jebkādu ārvalstu armijas daļu izmantošanu uz ASV zemes pret Amerikas tautu, lai “uzturētu mieru” vai “nodrošinātu kārtību”.

9. Mēs NEPAKĻAUSIMIES nekādām pavēlēm konfiscēt amerikāņu īpašumu, tai skaitā pārtiku un citas pirmās nepieciešamības lietas.

10. Mēs NEPAKĻAUSIMIES nekādām pavēlēm pārkāpt cilvēku tiesības uz runas brīvību, mierīgu pulcēšanos un iesniegt lūgumu savai valdībai izskatīt un apmierināt sūdzības.

Zvēresta turētāju dibinātājs Stjuarts Ronds (Stewart Rhodes) skaidroja, ka viņa apvienības vēlas vienīgi likt armijas un tiešibsargājošo iestāžu pārstāvjiem rūpīgi apdomāt saņemtās pavēles. “Ja policists, piemēram, uzskata, ka viņam dots rīkojums veikt mājvietas vai automašīnas nelikumīgu pārmeklēšanu, viņam vajadzētu atteikties to darīt,” sacīja Rouds.

Tomēr, neraugoties uz to, ka Zvēresta turētāju svinīgais solījums bija rakstīts vispārējā labuma vārdā, Alabamā esošais Tiesību centrs pret nabadzību Dienvidos (Southern Poverty Law Center/SPLC) uzbruka apvienībai, nosaucot to par “īpaši satraucošu patriotu atdzimšanas piemēru”.

“Es neapsūdzu, ka [Zvēresta turētāju dibinātājs) Stjuarts Rouds vai viņa grupējuma biedri būtu Timotijs Makveijs (Timothy McVeigh) vai nākamais Timotijs Makveijs,” sacīja SPI.C preses sekretārs Marks Potoks (Mark Potok). “Saistībā ar Zvēresta turētājiem satraucošākā ir doma, ka vīrieši un sievietes, kuri ir apbruņoti un instruēti aizsargāt sabiedrību šajā valstī, nepārprotami tiek ievilināti maldīgu sazvērestības teoriju pasaulē.”

Naida noziegumi

AT(;AdinAšu, ka pret tiesību centru cīņai ar nabadzību Dienvidos (Southern Poverty Law Center/SPLC) vērsta asa kritika, neraugoties uz tā bagātīgi finansēto popularizēšanas kampaņu un ciešajām saiknēm ar demokrātu partijas politiķiem. 1971. gadā Morisa Dīsa (Morris Dees) un Džozefa Levina jaunākā (Joseph J. Levin Jr.) dibinātais bezpeļņas centrs ir cīnījies par tiesiska regulējuma ieviešanu cīņai pret naida izraisītiem noziegumiem, no slepkavībām līdz naidīgu runu izvirdumiem. Kā piemēru naida izraisītiem noziegumiem SPEC bieži piesauc

Oklahomas spridzinātāja Makveija vārdu, kurš tiek uzskatīts par saistītu ar baltās rases pārākumu propagandējošiem grupējumiem.

SPLC regulāri rīko ārkārtīgi ienesīgas ziedojumu vākšanas kampaņas. Žurnāla Harper’s žurnālists Kens Silversteins (Ken Silverstein) min kādu pasākumu pirms desmit gadiem, kad “Centrs nopelnīja 44 miljonus ASV dolāru... 27 miljonus ASV dolāru ziedojumu vākšanas kampaņās un 17 miljonus ASV dolāru - no akcijām un citiem ieguldījumiem, taču pilsoņu tiesību programmām iztērēja vien 13 miljonus ASV dolāru, tādējādi kļūstot par vienu no ienesīgākajām labdarības organizācijām valstī”. 2005. gadā SPI.C centrs iesniedza pārskatu par dāvinājumu fondu vairāk nekā 152 miljonu ASV dolāru vērtībā.

Nodrošinājies ar miljoniem dolāru, SPLC centrs ir paudis naidu pret nīdējiem. Centrs nievājoši izteicies par projektu “Tautas milicija” (Minuteman Project) - grupu, kuras mērķis ir novērst nelikumīgo Savienoto Valstu un Meksikas robežas šķērsošanu. SPLC vietnē ievietota publikācija, ka “pret imigrāciju vērstās kustības “Tautas milicija” ievērojamākie pārstāvji paplašina savu dienaskārtību ar mērķi iesaistīties atdzimstošajā pret valdību vērstajā kustībā “Patriots” Patriot)". Interneta komentētāja Džūdija Andreasa (Judy Andreas), kura veikusi padziļinātu SPLC centra izpēti, atklāja savus uzskatus: “Tiesību centrs cīņai pret nabadzību Dienvidos, iespējams, reiz bija spēks, kurš visus pūliņus veltīja amerikāņu vērtību - brīvības un konstitucionālo tiesību - aizstāvībai ar Amerikas likumdošanas starpniecību, taču no saviem sākotnēji nospraustajiem mērķiem viņi ir tālu novirzījušies. Šobrīd viņi mētājas ar apsūdzībām pret visiem, kuri, viņuprāt, ir vainīgi “naida” noziegumos. Palielinoties viņu ietekmei, viņi rosīgi izmēž vārdu “rasisms” un badīgi pārmeklē visu apkārtni, vai tikai kāds neuzdrošināsies iebilst pret kāda indivīda, grupas vai nācijas, kas nav balti, rīcību. SP1.C centram nešķiet svarīgi, vai šis cilvēks ir vai nav pieļāvis noziedzīgu nodarījumu, ja viņš nav baltais.”

Neraugoties uz centieniem piesaistīt ziedojumus, vienlaikus lobē-jot “naida noziegumu” tiesisko regulējumu, paša SPLC internēta vietnē, citējot kriminālekspertus, atzīts, ka visa sistēma ziņošanai par naida noziegumiem ir kļūmīga. Tomēr SPLC' lobijs 2009. gada oktobrī panāca uzvaru, kad Kongress (ar 68 pret 29 balsīm Senātā un 237 pret 180 balsīm Pārstāvju palātā) pieņēma Metjū Šeparda Naida noziegumu profilakses likumu (Matthew Shepard Hate Crimes Prevention Act), kas nosaukts 1998. gadā nogalinātā homoseksuālā Vaiomingas koledžas

studenta vārda. Šajā likumprojekta paplašināts iepriekš visai ierobežotais darbību uzskaitījums (piemēram, diskriminācija, uzņemot skolā

vai vēlēšanās), kad federālā valdība drīkst iejaukties situācijās, kur štats nevēlas vai nespēj notiesāt par iespējamu naida noziegumu.

Vienas no valstī lielākajām geju tiesību grupām - Cilvēktiesību kampaņas (Human Rights Campaign) - prezidents Džo Solmonīzs (Joe Solmonese) bija apmierināts ar likumu, raksturojot to kā “mūsu valsts pirmo nozīmīgo pilsoņu tiesību tiesisko regulējumu lesbietēm, gejiem, biseksuāliem un transvestītiem”: “Naida izraisītas vardarbības dēļ cietuši pārāk daudzi no mūsu kopienas.”

Tomēr iebildumi pret likumu vēl nav rimuši. Kad Aiovas štata republikāņu pārstāvim Stīvam Kingam (Steve King) neizdevās pievienot grozījumu ar norādi, ka pedofili nevarētu izmantot šo likumu savas uzvedības attaisnošanai, likumprojektu izsmejoši nodēvēja par “Pedo-filu aizsardzības likumu”. Dienvidkarolīnas štata senators Dzims Demints (Jim DeMint) uzskatīja, ka likumprojekts ir “bīstams solis” uzskatu kriminalizēšanas virzienā un ir “brīdinājums cilvēkiem savus reliģiskos uzskatus nepaust skaļi”. Kā gan Kongress tik viegli varēja pieņemt tik daudzas pretrunas un diskusijas izraisījušo normatīvo aktu?

Atbilde ir vienkārša. Tas bija pievienots likumprojektam par 680 miljardus ASV dolāru lielā aizsardzības budžeta sadalījumu. Kongresam bija jāizvēlas-balsot par apšaubāmiem naida noziegumus regulējošiem normatīvajiem aktiem vai pret valsts militārpersonu finansējumu.

“Bažas vieš naida noziegumu tiesību normu pretrunīgo formulējumu iekļaušana, kam nav nekāda sakara ar mūsu valsts aizsardzību,” sacīja Alabamas štata senators Džefs Sešenss (Jeff Sessions) - viens republikāņiem, kas balsoja pret šo likumprojektu.

Progresīvo aizsardzības projektu izpētes aģentūra (DARPA)

Izvairīšanās no ieslodzījuma armijas pārvaldītā FKMA nometnē vai paļaušanās uz Zvēresta turētāju palīdzību varētu būt mazākās no mūsdienu amerikāņu raizēm. Valdība visdažādākajos veidos iejaucas privātajā dzīvē. Jebkurā policejiskā valstī īpaši svarīga ir iedzīvotāju izsekošana un novērošana.

2002. gada beigās atklājās, ka armijas Izlūkošanas un drošības pavēlniecība (INSCOM) Virdžīnijas štata Belvuāras fortā (h'ort Belvoir)

plānojusi izmantot jaudīgus datorus, lai slepus izpētītu e-pasta vēstules, kredītkaršu pirkumus, telefonsarunu ierakstus un banku kontu izrakstus, ņemot vērā iespēju, ka kāds varētu būt saistīts ar teroristiem vai tiem simpatizētu. Tikmēr Pentagona jaunajam Informācijas apzināšanas birojam (Information Awareness Office/OIA) tika uzdots radīt “plašu datubāzi” par vissīkākajām pilsoņu privātās dzīves dētajām.

Minētā plāna pretiniekus saniknoja bijušā nacionālās drošības padomnieka un viceadmirāļa Džona Poindekstera (John Poindexter) iecelšana par OIA vadītāju. Poindeksters iepriekš, Reigana administrācijas laikā, bija iesaistīts Irāngeitas^26 skandālā, kad Irānai nelikumīgi rika pārdoti ieroči, bet peļņa izlietota CIP atbalstītās Nikaragvas kontrrevo-lucionāru armijas finansēšanai, un tas viss rika darīts pretēji Kongresa gribai. Poindeksters savu nacionālās drošības padomnieka amatu zaudēja 1990. gadā, kad viņu notiesāja par melošanu Kongresam, valdības apkrāpšanu un pierādījumu iznīcināšanu. Taču laikposmā no 1996. līdz. 2003. gadam, būdams uzņēmuma Syntek Technologies viceprezidents, Poindeksters sadarbojās ar Progresīvo aizsardzības projektu izpētes aģentūru (Defense Advanced Research Projects Agency/DARPA), izstrādājot spēcīgu meklētājprogrammu un informācijas vākšanas programmu Genoa. 2002. un 2003. gadā viņš ieņēma DARPA Informācijas apzināšanas biroja direktora amatu, un viņa uzdevums karā pret terorismu bija izveidot visaptverošu elektronisko un datoru izsekošanu - absolūtu informācijas apzināšanu. Taču pēc sabiedrības sašutuma vētras, kas sacēlās, iedomājoties, ka tāda masveida novērošanas programma varētu tikt vērsta pret godīgiem amerikāņiem, Kongress pārtrauca Informācijas apzināšanas biroja finansēšanu, un Poindeksters zaudēja darbu. Pētnieki uzskata, ka dažas no Informācijas apzināšanas biroja programmām turpina darboties vēl šobaltdien, gan ar citiem nosaukumiem un uz cita finansējuma pamata.

Konstitucionālo tiesību un pilsonisko brīvību pasniedzējs Mount Holyoke koledžā Kristofers Pails (Christopher H. Pyle) rakstīja: “Tas,

ka tiesībsargājošās iestādes meklē teroristus, ir loģiski. Teroristi ir noziedznieki. Bet kāpēc armija? Ja armijas personāls tieši iesaistās civilo tiesibsargājošo iestāžu darbā, tas ir noziegums [Posse Comitatus likums]. Vai viņu mērķis ir identificēt pretkara demonstrantus, kurus viņi vajāja 60. gados? Vai viņi grasās atkal aizturēt civilpersonas, lai bez tiesas ieslodzītu, kā tas notika ar japāņu izcelsmes amerikāņiem Otrajā pasaules karā? Vai cīņa ar terorismu kļūst par tādu kā izmeklēšanas apsēstību, tāpat kā cīņa ar komunismu 50. un 60. gados ar visām tā laika birokrātiskajām pārmērībām un ļaunprātīgu izmantošanu? Šī nav pirmā reize, kad armija ir apgājusi likumu, lai izspiegotu mierīgos iedzīvotājus. 60. gadu beigās tā slepus ievāca vairāk nekā miljona likumam paklausīgo amerikāņu personas datus aplamos pūliņos savaldīt pretkara demonstrācijas, prognozēt nemierus un diskreditēt protestētājus. Es to zinu, jo 1970. gadā kā armija izlūkošanas bijušais kapteinis atklāju šīs programmas pastāvēšanu.”

Rakstot pārskatu divu grāmatu biezumā par to, kā armija spiegojusi senatora Sema Ervina Konstitucionālo tiesību apakškomitejas uzdevumā, Pailu pārsteidza kaitējums, kādu valstij varētu nodarīt, ja valdība iegūtu neizsekojamu piekļuvi valdības kritizētāju finanšu uzskaitei un privātajai sarakstei. “Armijas izlūkdienests ne tuvu nebija tik briesmīgs kā FIB ļar savu bēdīgi slaveno COINTKI.PRO^27], bet uz manu kritiku tas reaģēja, ierakstot mani Niksona “ienaidnieku sarakstā”, kas nozīmēja soda ekspedīciju - nodokļu revīziju. Izlūkdienests arī mēģināja kontrolēt manu pastu un liegt man sniegt liecību Kongresā, izplatot nepatiesas ziņas, ka man ir ārlaulības bērni. Bieži esmu prātojis, ko izlūkdienests varētu nodarīt tādiem cilvēkiem kā es, ja tas patiesi darbotos efektīvi.”

Mūsdienās, pateicoties datortehnoloģiju attīstībai, nacionālās drošības programmas kļūst aizvien produktīvākas, (irāmatā “Mozaīku pils” (The Puzzle Palace) tās autors Džeimss Bamfords (fames Pam ford)

rakstīja par divām Nacionālās drošības pārvaldes datubāzu atrašanās vietām - viena ir Jūtas štatā, bet otra Teksasā. Pietrūkstot vietai Mīda fortā, Merilendas šratā, Nacionālās drošības pārvaldei acīmredzot bija vajadzīgi divi jauni objekti, lai uzglabātu “triljoniem telefonsarunu, e-pasta vēstuļu un datu pēdu: meklējumus tīmeklī, autostāvvietu kvītis, grāmatveikalu apmeklējumus un citus digitālos “kabatās uzkrājušos mēslus”.

“Atšķirībā no britu valdības, kas izpelnījusies uzslavu, atļaujot sabiedrībai apspriest ideju par centrālo datu banku, pēc 1 1. septembra absolūtā slepenībā lielākā daļa Amerikas telekomunikāciju nozares pārstāvju pilnībā sadarbojas ar Nacionālās drošības pārvaldi. Pārvalde, piemēram, izbūvējusi slepenas telpas AT&T operatora lielākajos sadales punktos, kur tiek novirzītas visu datu dublējumkopijas, datori pārbauda svarīgākos nosaukumus un vārdus, bet pēc tam pārraida pārvaldei, kas analizē šos datus. Tādējādi jaunie centri Jūtas un Teksasas štatos, bet varbūt arī vēl citur, kļūst par Nacionālās drošības pārvaldes pārtverto datu centralizētām krātuvēm “lielā brāļa” amerikāņu versijā,” rakstīja Bamfords.

Bamfords bija noskaņots skeptiski, vai valstij būs jelkāds labums no Nacionālās drošības pārvaldes veiktās izsekošanas. “Ņemot vērā Nacionālās drošības pārvaldes pieredzi - jaunumus uzzināt pašai pēdējai un tieksmi kļūdaini valsti iesaistīt karos, nevis izpestīt no tiem, izmaksu un ieguvumu samērs šķiet visai nelabvēlīgs. Ja pārvalde būtu uzņēmums, tas jau pirms daudziem gadiem būtu nogājis pa burbuli,” uzskata Bamfords. “11. septembra uzbrukumi tam ir pierādījums. Vairāk nekā pusotra gada Nacionālās drošības pārvalde noklausījās divus no galvenajiem lidmašīnu nolaupītājiem, zinot, ka viņus iesūtījis Osama bin Ladens, un ASV viņi gatavojās uzbrukumiem. Par savu vadības centru teroristi pat izvēlējās moteli Merilendas štata pilsētā l.orelā -Nacionālās drošības pārvaldes direktora degungalā. Tomēr pārvalde ne reizi nepieprasīja viegli iegūstamo orderi uz FISA (Foreign Intelligence Surveillance Act/Ārējās izlūkošanas uzraudzības likuma) pamata, lai precīzi noteiktu viņu atrašanās vietu vai pat informētu CIP vai I1B par viņu klātbūtni.”

Lai gan domājošākie un modrākie pilsoņi ir nobažījušies par valsts mēroga elektroniskās novērošanas sistēmu ļaunprātīgu izmantošanu, kas arvien biežāk nonāk atklātībā tīmeklī, vairums dzīvo svētlaimīgā neziņā, ka šīs sistēmas, vienalga, vai tās pārvalda militārie vai civilie

izlūkdienesti, tiek vadītas federālās valdības augstākajos līmeņos, kur, kā šajā grāmatā uzskatāmi pierādīts, čum un mudž globālisti, kuru mērķis ir valdīt pār pasauli un tās iedzīvotājiem.

Elektroniskā novērošana

“Lielā brāļa” visuredzošā acs gadu desmitiem ir bijusi daļa no amerikāņu dzīves. Jau 1975. gadā senators Frenks Cēres (Prank Church) veica Nacionālās drošības pārvaldes izpēti un brīdināja Kongresu: “(Nacionālās drošības pārvaldes] iespējas jebkurā brīdī var tikt pavērstas pret amerikāņu rautu, un nevienam amerikānim vairs nebūs privātās dzīves - lūk, kādas ir iespējas visu kontrolēt, vienalga, vai tās būtu telefonsarunas vai telegrammas. Nebūtu nevienas vietas, kur paslēpties.” Ironiski, ka Bušam izdevās apiet 1978. gada Ārējās izlūkošanas uzraudzības likumu (FISA), kuru pieņēma pēc tam, kad prezidents Niksons Nacionālās drošības pārvaldi bija izmantojis politisko pretinieku izspiegošanai vietējā mērogā.

2001. gada likums “Amerikas apvienošanai un nostiprināšanai, nodrošinot pienācīgus rīkus terorisma pārtveršanai un kavēšanai” (pretterorisma likums PATRIOT), kas nepārprotami ierobežo daudzu amerikāņu tiesības, tika izstrādāts uz. maz zināmā Arējās izlūkošanas uzraudzības likuma (1 ISA) bāzes, atļaujot slepenu valdības īstenotu pārmeklēšanu. Ārējās izlūkošanas uzraudzības likumu pieņēma aukstā kara apstākļos, pirms atklājās FIB un C1P pieļautā izlūkošanas ļaunprātīgā izmantošana.

Saskaņā ar FISA likumu rika izveidota slepenā Arējās izlūkošanas uzraudzības tiesa Foreign Intelligence Surveillance Court/FI SC), kas sanāk pilnīgā slepenībā, lai apstiprinātu izlūkdienestu veiktu slepenu ārvalstnieku izsekošanu. Visi pieteikumi šai tiesai ir jāapstiprina ģenerālprokuroram. Federālie prokurori laikam ir ārkārtīgi produktīvi un efektīvi sava darbā, vai arī slepenās tiesas sastāvā esošie federālie tiesneši (kuru skaits sākotnēji bija septiņi, bet saskaņā ar pretterorisma likumu PATRIOT pieauga līdz vienpadsmit) nav pārāk izvēlīgi attiecībā uz Konstitūciju, jo netika noraidīts neviens no aptuveni divpadsmit tūkstošiem pieprasījumu atļaut veikt slepenu novērošanu un fizisku pārmeklēšanu pēdējo divdesmit triju Arējās izlūkošanas uzraudzības tiesas darbības gadu laikā, līdz 2003. gadam, kad četriem tika atteikts.

It

Kā izskaidrojama rik pēkšņa sīkumainība Ārējās izlūkošanas uzraudzības tiesas attieksmē pret novērošanas pieprasījumiem? Iemesls tam ir buša administrācijas izstrādātā Pārstāvju palātas un Senāta vadības slepus pilnveidotā pretterorisma likuma PATRIOT noteikumi, kas paredz Arējās izlūkošanas uzraudzības likumu attiecināt uz. amerikāņiem.

Lai gan Arējās izlūkošanas uzraudzības likuma regulējumam vajadzēja noteikt ierobežojumus un pārbaudi attiecībā uz nesankcionētu novērošanu un pārmeklēšanu, kas veiktas “nacionālās drošības” nolūkā, šā likuma procesuālā kārtība, pateicoties pretterorisma likuma PATRIOT papildinājumiem un grozījumiem, ir izkropļojusi neskaitāmas konstitucionālās tiesības un pamata tiesiskos procesus, kuru pirmsākumi meklējami jau Lielajā brīvības hartā (Magna (.harta).

Čērča brīdinājums, ka Nacionālās drošības pārvaldes izsekošanas iespējas var tikt pavērstas pret amerikāņiem, trīsdesmit gadus vēlāk kļuva realitāte, kad prezidents Džordžs bušs pavēlēja Nacionālajai drošības pārvaldei izsekot amerikāņus, neprasot Arējās izlūkošanas uzraudzības tiesas (FISC) vai jebkādas citas tiesas rīkojumu. 2006. gadā arī atklājās, ka Nacionālās drošības pārvalde jau bija slepus savākusi miljoniem amerikāņu telefonsarunu ierakstus, izmantojot triju lielāko Savienoto Valstu operatoru AT&T, Verizon un BellSouth datus, (ģenerālis Maikls Heidens (Michael Hayden), kuru 2006. gadā iecēla par C1P direktoru, atrazdamies Nacionālās drošības pārvaldes vadītāja amatā, uzraudzīja šo programmu.

buša valdīšanas gados sarunu noklausīšanās un izsekošana kļuva ārkārtīgi politizēta, kad laikraksts New York Tinies sabiedrībai izstāstīja par slepenu elektroniskās uzraudzības programmu, kuras ietvaros gadiem ilgi bez tiesas piekrišanas bija vākta informācija par Amerikas pilsoņiem. 2006. gada sākumā iebildumi kļuva vēl skaļāki, kad parādījās ziņas par prezidenta buša Nacionālās drošības pārvaldei dotajiem norādījumiem elektroniski izsekot amerikāņus, vai nav konstatējamas terorisma pazīmes.

Klintona administrācijas laikā īslaicīgu kņadu sacēla piedāvātais federālo banku regulējums, saskaņā ar kuru visām bankām būtu valdībai jāziņo par jebkuriem lieliem noguldījumiem, naudas summu izņemšanu vai neparastiem darījumiem banku sektorā. Programmas cifēmiskais nosaukums bija “Pazīsti savi klientu” (Know Your Customer), un tā iezīmēja jaunu laikmetu, kurā likumam paklausīgiem pilsoņiem var nākties valdības aģentiem atbildēt par saviem finanšu darījumiem.

Saskaņā ar šo programmu bankā būru jāveido katra klienta profils un jāziņo federālajiem aģentiem par jebkādām novirzēm no šā profila. Ja cilvēks, piemēram, ir pārdevis nevajadzīgu mašīnu, bet ieņēmumus noguldījis savā bankas kontā, bankai par to jāziņo valdībai. Bankas dators iezīmētu darījumu ar sarkanu karodziņu, jo automašīnas pārdošanas rezultātā iegūtā nauda būtu neparasti liels noguldījums salīdzinājumā ar šā cilvēka iepriekšējiem noguldījumiem. Federālajām varas iestādēm tiktu nodots paziņojums, un pavisam drīz. ierastos aģenti nopratināt klientu, vai viņš gadījumā nav narkotiku tirgonis vai terorists.

1998. gadā Pārstāvju palātas loceklis Rons Pols plānoja ieviest likumu, ar kuru šī uzmācīgā programma tiktu atcelta, bet aizkaitinātie pilsoņi viņam šīs pūles aiztaupīja. Programmu piedāvājušie shēmotāji - Federālā depozītu apdrošināšanas korporācija (Fl)IC), Iekšējo ieņēmumu dienests (IRS) un citas pārvaldes - žigli atkāpās. Pols izteica pravietiskus vārdus: “Man tomēr šķiet, ka tas viņus neapturēs, tikai mazliet piebremzēs.”

Un Polam bija taisnība, (iandrīz. visi programmas “Pazīsti savu klientu” noteikumi atrodami pretterorisma likumā PATRIOT.

Šis normatīvais akts var apdraudēt sabiedrības ikdienas dzīvi. Jūsu bankas kontā var parādīties brīdinājuma signāls, ja noguldāt vai izņemat zināmu naudas summu un šī summa mainās. Kādreiz valdībai ziņoja, ja summa sasniedza 10 000 ASV dolāru. 20 10. gadā šī summa samazinājās līdz 5000 ASV dolāru. 2006. gada sākumā pensionēts skolotājs no Rodailendas Volters Sendžs (Walter Soehnge) un viņa sieva mēģināja apmaksāt apjomīgāku kredītkartes rēķinu, kuru bija izrakstījis JC Penney MasterCard uzņēmums. Lai samaksātu parādu, viņi nosūtīja čeku par 6500 ASV dolāru. Atklājuši, ka nauda nav tikusi iemaksāta viņu kontā, Sendžu laulātais pāris sāka interesēties. Viņiem paziņoja, ka gadījumos, kad maksājums ir daudz lielāks nekā parasti, par to ir jāziņo Iekšzemes drošības dienestam, un nauda tiek aizturēta līdz pārba tides pa beigšana i.

Pāra nauda galu galā tika atbrīvota, lai gan viņi tā arī neuzzināja, kādā veidā milzīgs kredītkartes maksājums varētu apdraudēt valsts drošību.

“Ja tā gadījās man, arī citiem var gadīties,” nosprieda Sendžs.

Pat pēc pretterorisma likuma PATRIOT labojumiem 2006. gadā gan liberāļi, gan kongresmeņi bija noraizējušies par dažām šā likuma sadaļām. Pārstāvju palātas loceklis Klements Lerojs “Bučs” Oters (Clement

Leroy "Butch” Otter) no Aidaho štata bija viens no trim republikāņiem, kuri jau no sākuma visu likumu uzskatīja par nekonstitucionālu. Viens no tā noteikumiem paredzēja, ka nelikumīga ir rīcība, ja viens pilsonis izstāsta otram, ka varas iestādes veic viņa īpašuma vai uzņēmuma pārmeklēšanu. “215. pants pilnvaro FIB uz slepenās ASV tiesas rīkojuma pamata iegūt jebkuras komercdarbības pārskatus. Šāda kratīšanas ordera saņēmējam ir aizliegts kādam teikt, ka viņš ir saņēmis orderi. Tādējādi tiek pārkāptas Pirmajā labojumā noteiktās tiesības uz runas brīvību un Ceturtajā labojumā noteiktās tiesības uz privātīpašumu,” komentēja Oters, “Daži no šiem noteikumiem tiesībsargājošajām iestādēm piešķir lielāku varu, nekā mūsu Tēvicm-dibinārājiem būtu sapņos rādījies, un nopietni apdraud likumam paklausīgo amerikāņu pilsonisko brīvību. Šis likumprojekts, lai arī izstrādāts labā nolūkā, ir pilns ar Konstitūcijas pārkāpumiem, kurus es nevarēju atbalstīt.”

Jautājums par sodu piemērošanu personām, kuras atklāj, kā valdība iejaucas privātajā dzīvē, bija galvenais strīdus ābolus, kad Kongress 2005. gada beigās no jauna atvēra PATRIOT likumu. PATRIOT likuma 215. pantā ietverta klauzula par klusēšanu (“ga# order”), kuru saglabāja rikai pēc tam, kad likumdevēji panāca kompromisu attiecībā uz panta redakciju. Klusēšanas klauzula ļauj īstenot šādu scenāriju - ja FIB pārmeklē kādu mazu uzņēmumu, šai personai ir aizliegts kādam stāstīt, ka tur bijuši federālie aģenti. Kompromisa rezultātā tika panākts, ka klusēšanas rīkojums ir spēkā tikai vienu gadu pēc slepenās īpašuma pārmeklēšanas. Taču arī viens gads šķiet pārāk ilgs laiks, pirms amerikāņi uzzinās, ka valdība viņus izspiego.

Nav brīnums, ka pretterorisma likumu PATRIOT analizējošajiem žurnālistiem šāds kompromiss nelikās pietiekams. Laikraksta New York Tinies redaktora slejas autors to komentēja šādi: “Kompromiss tāpat neatrisina kādu citu 215. panta trūkumu - pants ļauj valdībai veikt kratīšanas uz labu laimi, izspiegot amerikāņus, kuriem nav nekādas saistības ar terorismu vai ārvalstu režīmiem. Likumā vajadzētu noteikt valdības pienākumu pierādīt, ka pastāv saikne starp tai nepieciešamo informāciju un teroristu vai spiegu, lai saņemtu pavēsti.” Ņemot vērā 1 I. septembra uzbrukumu Savienotajām Valstīm un to karadarbību Irākā, ģenerālprokurors Alberto Gonsaless (Alberto Gonzales) publiski pamatoja, ka amerikāņu sabiedrības izspiegošana ietilpst kara laika prezidenta pilnvarās. Tomēr, kad Senāta Tieslietu komitejas locekļi lūdza paskaidrot, kāpēc Bušam ir juridiskas tiesības

izspiegot sabiedrību, Baltais nams noraidīja pieprasījumus izsniegt slepenos juridiskos dokumentus, ar kuriem Gonsalesa argumenti būtu pamatoti.

Nacionālās drošības pārvaldes nesankcionētās spiegošanas pretinieki apgalvo, ka tā ir ne tikai iejaukšanās un konstitucionālās privātuma aizsardzības pārkāpums, bet arī neefektīva rīcība, jo tiesībsargājošie dienesti tādējādi tiek pārslogoti ar nepamatotām norādēm. Novērošanas programmā viņi arī saskatīja nopietnu soli varas nostiprināšanas virzienā. “Varas vēsture mums iemācījusi vienu,” sacīja bijušais Reigana administrācijas advokāts Brūss Feins (Bruce Vein), “ja varu neuzrauga, tā tiek ļaunprātīgi izmantota.”

Ņujorkas universitātes tiesību zinātņu profesore un Amerikas pilsonisko brīvību savienības prezidente Nadīna Strosena (Nadine Strossen) arī bija šokēta, izlasot PATRIOT likuma noteikumus. Viņasprāt, daudzām likuma normām ir maz vai itin nekādas saistības ar cīņu pret terorismu.

“Nav nekādas saistības starp 11. septembra uzbrukumiem un šā tiesību akta saturu,” Strosena paziņoja. “Lielākā daļa normu saistītas ne tikai ar terorisma noziegumiem, bet noziedzīgu darbību vispār. Tas pats notika ar 1996. gada pretterorisma tiesisko regulējumu, kad vairums novērošanu regulējošo normatīvo aktu tika izmantoti cīņai ar narkotikām, azartspēlēm un prostitūciju.”

Strosenai bija taisnība. 2005. gadā PATRIOT likuma normas bieži tika izmantotas citos, ar terorismu nesaistītos, gadījumos. Laikraksta New Jersey Star-Ledger žurnālists Mark Millers (Mark Mueller) apgalvoja: “Lai gan Tieslietu departaments stāsta, ka tas parasti neseko PATRIOT likuma izmantošanai rādos gadījumos, valdības ziņojumos un Kongresa liecībās lasāms, ka simtām reižu tas izmantots pret nar-kofirgoņiem, datoru hakeriem, bērnu pornogrāfijas darboņiem, bruņotiem laupītājiem un nolaupītājiem. Vašingtonas štatā izmeklētāji izmantoja likumu, lai slepus novērotu tuneli, kuru zem ASV un Kanādas robežas bija izrakuši narkotiku kontrabandisti. I.asvegasā prokurori to izmantoja, lai iegūtu par vietējo valdības amatpersonu kukuļošanu aizdomās turēta striptīza kluba īpašnieka finanšu pārskatus.”

Pētnieciskā žurnāliste Kellija O’Mīra zināja teikt, ka līdzīgs pretterorisma likums Anglijā ļauj valdības izmeklētājiem bez jebkādas sankcijas no internēta pakalpojumu sniedzējiem iegūt informāciju par viņu abonentiem. Šis britu normatīvais akts šobrīd tiek piemērots

viegliem noziedzīgiem nodarījumiem nodokļu iekasēšanas jomā un sabiedrības veselības jomā, tāpēc neapies ilgs laiks, kad šī viltīgā tiesību apiešana tiks īstenota arī Amerikā.

Obamas viedoklis par elektronisko izsekošanu bija īsts zibensnovedējs, kopš viņš 2008. gada prezidenta vēlēšanu kampaņas laikā strauji mainīja savu nostāju. Kampaņas sākumā Obama bija iebildis pret imunitātes piešķiršanu telekomunikāciju uzņēmumiem pret amerikāņu ierosinātiem tiesas procesiem par viņu privātuma aizskārumu valdības īstenotās elektronisko datu ievākšanas programmas ietvaros. Tomēr 2008. gadā toreizējais senators Obama, reaģējot uz liberāļu iebildumiem, balsoja par Ārējās izlūkošanas uzraudzības likuma paplašināšanu, piešķirot imunitāti telekomunikāciju uzņēmumiem.

Lūk, kā šo Obamas viedokļa maiņu komentēja Džona Makkeina kampaņas preses sekretārs Takers Baunds (Tucker Hounds): “Dzenoties pēc paaugstinājuma amatā, viņš ir gatavs mainīt nostāju, lauzt kampaņas laikā dotos solījumus un likt apšaubīt paša vārdus.” Vērts piebilst, ka kampaņas ietvaros Pitsburgā esošais Makkeins balsošanā nepiedalījās.

Daudzi Pārstāvju palātas Tiesu komitejā strādājošie liberāļi gribēja labot Buša administrācijas laikā ieviestās novērošanas pārmērības. Tomēr ģenerāldirektora asistenta vietnieks Tods Hinens (Todd Hinnen) paziņoja komitejai, ka, lai arī Obamas administrācijas bija gatava sarunām par lielāku sabiedrības privātuma aizsardzību, tā uzstāja, ka jāsaglabā esošais pilnvarojums izsekot aizdomās turētos un iegūt pārskatus.

Komitejas priekšsēdētājs Džons Konjers (John Conyers), demokrāts no Mičiganas, sūkstījās: “Jūs izklausāties pēc tiem daudzajiem cilvēkiem, kuri iepriekš pārnākuši no Tieslietu departamenta.” Konjers gan nepaskaidroja, ka šie cilvēki no Tieslietu departamenta bija Buša administrācijai piederīgi.

2009. gada sākumā Elektronisko robežu fonds (Electronic Frontier Eoundation/EVE) - ASV dibināta starptautiska bezpeļņas tiesību aizsardzības organizācija, kuras mērķis ir aizsargāt pilsoņu tiesības digi-tālajā pasaulē, - apstrīdēja valdības īstenoto elektronisko novērošanu, ierosinot tiesas procesu pret Nacionālās drošības pārvaldi par miljoniem vienkāršo amerikāņu noklausīšanos. Tā paša gada aprīlī Obamas administrācija iesniedza pieprasījumu noraidīt prasības pieteikumu. Obama savu lēmumu pamatoja, izmantojot Buša administrācijas argumentu - tiesas nevar spriest par Nacionālās drošības pārvaldes

nesankcionētās noklausīšanas programmas tiesiskumu. Turklāt tiesas procesā atklātos “valsts noslēpumi”.

“Prezidents Obama amerikāņu nācijai apsolīja jaunu atklātības, atbildības un pilsonisko brīvību laikmetu,” savas domas izteica EFF vecākais juriskonsults Kevins Bankstons (Kevin Bankston). “Taču, kad Obamas Tieslietu departaments, tāpat kā Buša administrācija, turpināja piesegt Nacionālās drošības pārvaldes novērošanas tīklu, izsekojot miljoniem amerikāņu, un uzstāja, ka medijos plaši apspriestā nesankcionētās noklausīšanās programma vēl aizvien ir “noslēpums”, ko nevar izskatīt tiesā, pārņem deja vu sajūta - kam kur jau dzirdēts.” Jautāts, ko Tēvi-dibinātāji teiktu par PATRIOT likuma piemērošanu, kongresmenis Rons Pols iesmējās un sacīja: “Mūsu senči nospriestu, ka pienācis laiks revolūcijai. Viņi sacēlās pret daudz maigāku apspiešanu.”

Burvju lampa. Fluent, dTective un Encase

Gi.obAI.isti nav aprobežojušies ar informācijas aprites internētā sabotāžu un neitralizēšanu. Tiesībsargājošo iestāžu rīcībā ir ierīce ar nosaukumu “taustiņsitienu reģistrētājs” (keylogger), kuru ar vīrusa palīdzību var slepus instalēt datoros. Šī ierīce ar šifrēto nosaukumu “Burvju lampa” ļauj varas iestādēm noskaidrot paroles, reģistrējot ikvienu uzsitienu uz klaviatūras. Šīs paroles varas iestādes var izmantot, lai piekļūtu šifrētām datnēm. I T В atzinis, ka izmantojis šo ierīci nesen izmeklētā azartspēļu lietā.

Šāda veida tiesībsargājošo iestāžu rīcība ir labvēlīga sabiedrībai, ja to izmanto pret noziedzniekiem. Taču Amerikas pilsonisko brīvību savienības direktors Masačūsetsas rietumos Viljams Ņūmens (William Newman) paziņoja, ka Burvju lampas tehnoloģiju var brīvi izmantot visu amerikāņu izspiegošanai. Viņš norādīja, ka federālajām tiesīb-sargājošajām iestādēm nu ir atļauta “tāda pati piekļuve jūsu internēta lietošanas ieradumiem un e-pastam, kāda tām bija attiecībā uz jūsu telefonsarunām”. Iestādes var viegli pārkāpt savas pilnvaras. “FIB vēsture liecina, ka tieši to viņi arī darīs.”

2007. gadā rakstā žurnālā Wired bijušais hakeris un vecākais redaktors Kevins Poulsens (Kevin Poulsen) rakstīja par to, kā FIB izmantojos Burvju lampai līdzīgu tehnoloģiju, lai notvertu pusaudzi, kurš draudējis ar spridzināšanu. Poulsens paziņoja, ka tiesas dokumenti

ļāvuši sabiedrībai “pirmo reizi ielūkoties biroja spiegošanas iespējās, par kurām jau sen bija aizdomas, FIB pielietojot internēta noziedzniekiem raksturīgas metodes”. Rakstiskā liecībā ASV Apgabaltiesai Vašingtonas rietumu apgabalā FIB aģents Normans Sanderss (Norman Sanders) programmatūru aprakstīja kā “datoru un internēta protokola adrešu pārbaudītāju (computer and internet protocol address verifier/CI l’AV) ”.

Poulscns skaidroja, ka šī programmatūra “tika nosūtīta anonīmam MySpace profila īpašniekam, kurš bija saistīts ar spridzināšanas draudiem Timberlainas vidusskolā netālu no Sietlas. Kods uzveda FIB uz. piecpadsmit gadus vecā šīs skolas skolnieka Ožoša (īleizbruka (Josh Glazebrook) pēdām, kurš... atzina vainu paziņošanā par ievietotu spridzekli, identitātes zādzībā un smagā uzmākšanās kriminālpārkāpumā.”

2007. gada jūlijā ASV Devītā iecirkņa apelācijas riesa atbalstīja Vašingtonas tiesas lēmumu, ka šāda veida datoru kontrole bez noklausīšanās ordera ir likumīgi iespējama, jo, lietojot internētu, lietotājiem nav “pamatotas paļaušanās uz privātumu”.

Tiesībsargājošās iestādes un izlūkdienesti aktīvi strādā pie cita veida tehnoloģijas izstrādes, kas ir kā nepieciešama cīņai ar terorismu. СЛР, piemēram, izstrādā programmu ar nosaukumu Fluent, kas meklē teroristu darbības pēdas ārvalstu internēta vietnēs un nosūta uz. Len-gliju tulkojumu angļu valodā. Fluent var izmantot kopā ar Oasis -tehnoloģiju, kas visas pasaules radio un televīzijas pārraides pārveido angļu valodā. FIB un dažas policijas pārvaldes šobrīd izmanto programmatūru ar nosaukumu dTective, lai ar stipri uzlabotas video straumēšanas palīdzību no bankām un bankomātiem ierakstītu finanšu darījumus. Federālie dienesti pat strādā pie metodēm, kā atjaunot videoierakstus un kompaktdiskus, kas tikuši iznīcināti, sagriezti vai iemesti ūdenī. Kāda cita programmatūra ar nosaukumu Encase spēj atjaunot dzēstas datnes un meklēt inkriminējošus dokumentus jebkurā datorā. FIB to izmantoja, lai izpētītu datorus pēc 1 1. septembra uzbrukumiem.

2010. gadā izmēģināja ierīci, kuras raidītais impulss spēj izvest no ierindas jebkuru dzinēju. Tās izstrādātāji cerēja tuvākajā nākotnē radīt pārnēsājamu modeli, kuru varētu izmantot policija. Viņi apgalvoja, ka ierīce novērstu bīstamas pakaļdzīšanās ar automašīnām.

Visas šīs novērošanas tehnoloģijas paver biedējošas iespējas, un Village Voice redaktors Rass Kiks (Russ Kick) aprakstīja vienu no

tām: “Jūs tikko esat saņēmis zvanu, ka jūsu māsa ir slimnīcā, kritiskā stāvoklī. Jūs metaties mašīnā un spiežat pedāli grīdā. Tikai nelaime tā, ka ātruma ierobežojums ir 30 jūdzes stundā, un jūsu vāģis nemaz nejaus jums braukt ātrāk. Vai arī jums paveiksies, un mašīna tomēr ļaus braukt jūsu izraudzītajā ātrumā. Policists jūs apstādinās un pieprasīs siekalu paraugu, lai turpat uz vietas jūsu DNS varētu salīdzināt ar noziedzīgo gēnu datubāzi. Jūs atteiksieties, un jūs arestēs. Pēc aizturēšanas varas iestādes piespiedīs jūs iesniegt “smadzeņu nospiedumus” -tehnoloģiju, kas (auj noteikt, vai jūs prātā nav kādas nelikumīgas atmiņas.

ja jums šķiet, ka tas ir ļaunākais, kas var notikt, vistīrākā zinātniskā fantastika, mostieties un sajūtiet policejisko valsti, jo visas šīs tehnoloģijas un vēl daudz citu jau tiek lietotas.”

Likums par nacionālo identifikāciju

CiADIK.Vl ilgi visziņi pastāvīgi atgādinājuši ideju par nacionālo identifikācijas karti, savukārt pilsoniskie liberāļi tikpat neatlaidīgi atvēsinājuši sabiedrības dedzīgo vēlmi tādu ieviest - līdz šim.

Kad 1 I. septembrī radušās bailes 2002. gadā sāka pierimt, Pārstāvju palātas loceklis Dzims Morans (Jim Moran) no Virdžīnijas štata pieminēja aizvien pieaugošās bailes no terorisma un iesniedza Kongresā likumprojektu ar nosaukumu “2002. gada autovadītāja apliecības modernizācijas likums” (Driver's License Modernization Act of 2002/H.R. 4623). l ikumprojekts paredzēja vienotus autovadītāja apliecību standartus visos piecdesmit štatos un Kolumbijas apgabalā. Bet visbiedējošākais bija normatīvais regulējums par nacionālas datubāzes un identifikācijas sistēmas izveidi. Morana likumprojektā bija iestrādāts Kongresa noteiktas prasības Satiksmes departamentam izveidot “viedās” autovadītāju apliecības. Apliecībās būtu iestiprinātas programmējamas datoru mikroshēmas, kuras tiesībsargājošās iestādes varētu nolasīt visā valstī.

“Tā drīzāk ir nacionāla identifikācijas sistēma |uzsvars oriģinālais], saikne starp Autotransporta departamentu un tā datiem par jums ārpus štata robežām, kurai pievienos dažas kartes drošības iespējas,” rakstīja Frenks Pelegrini no Time.com. “Kongress cer, ka šis plāns būs lētāks un vieglāk īstenojams, kā arī tas novērstu iespējamos pilsoniskās

brīvības aizstāvju un štatu pašnoteikšanās tiesību aizstāvju publiskos dusmu izvirdumus (to pašu, kas 1908. gadā žēlojās par FIB dibināšanu). Bet šī pieeja bija māneklis - 50 dažādas štatu identifikācijas kartes, kas apvienotas vienā sistēmā, ir līdzvērtīgas nacionālajai identifikācijas kartei, gluži tāpat kā jaunais ceturtdaļdolārs ir tie paši 25 centi, neatkarīgi no štata, kas redzams aizmugurē.”

Pārstāvju palātā iesniegtajā likumprojektā tāpat bija noteikts, ka jaunajai identifikācijas kartei ir “jāatbilst jebkuriem citiem ļSatiksmesļ departamenta sekretāra izdotajiem standartiem,” atklāti mudinot uz birokrātiskajām pārmērībām.

2005. gada likums par Amerikas sagatavošanu un pilnvarošanu pretoties starptautiskai graujošai darbībai (Rearing and Empowering America for Longevity against Acts of International Destruction Act/REAl. ID) tika pieņemts nolūkā noteikt standartus visām autovadītāju apliecībām, lai tās tiktu atzītas “oficiāliem mērķiem”, kā norādīja Iekšzemes drošības departamenta sekretāre. Šie nolūki bija ieeja jebkurā federālajā ēkā un iekāpšana jebkurā komercreisā. Taču štati apturēja šo plānu ne jau rūpēs par privātumu, bet raizējoties par plāna īstenošanas izmaksām, un 2008. gadā visiem štatiem tika noteikts termiņa pagarinājums. Pieaugot bažām par REAL II) likuma normām, 2009. gada oktobrī vismaz divdesmit pieci štati pieņēma dekrētus vai normatīvos aktus, anulējot REAL 11) likumu.

2009. gada aprīlī, neatzīstot štatu pretenzijas pret REAL 11) likumu, Iekšzemes drošības departamenta sekretāre Nensija Napolitano paziņoja par sadarbību ar gubernatoriem, lai atceltu REAL 11) likumu. Bijusī Arizonas gubernatore Napolitano apalvoja, ka federālo likumu vēlas aizstāt ar “citādāku autovadītāja apliecību, kas sasniegtu tos pašus mērķus,” piebilstot: “Un mēs ceram visai drīz paziņot par kaut ko tādu.”

Mikroshēma jūsu pleca

Brīvības mīļotāji gavilēja, kad Morana likumprojekts tā arī nekļuva par likumu un tam sekojošais REAL II) likums štatu pārstāvju palātās tika noraidīts. Tomēr lielākā daļa štatu šobrīd izsniedz autovadītāju apliecības ar magnētisko lenti, kas ietver datora kodētu informāciju.

Autovadītāju apliecības nav vienīgās personas apliecības, kas satur datoru kodētu informāciju. Ņujorka kļuvusi par vienu no lielajām

pilsētām, kas paziņojušas par identifikācijas viedkaršu izmēģināšanu, izsniedzot tās pilsētas 250000 darbinieku. Aptuveni 50000 Ņujorkas policijas pārvaldes virsnieku un darbinieku jau vajadzēja saņemt identifikācijas kartes. Augsto tehnoloģiju radītās plastikāta kartēs iestrādātas mikroshēmas, hologrammas un citi drošības līdzekļi, lai novērstu zādzību. Uz šīs personas apliecības ar fotogrāfiju fonā redzama Brīvības statuja un divas mikroshēmas - vienā ir pirkstu nospiedumi un rokas nospiedumi, bet otrā - personas dati, tai skaitā asinsgrupa un telefonu numuri, uz kurieni zvanīt ārkārtas gadījumā. Policijas amatpersonas paziņoja, ka ar laiku identifikācijas kartes tiks izmantotas kopā ar “biometriskajiem” rokas skeneriem, lai pārliecinātos, ka kartes uzrādītājs ir tā pati persona. Viņi tāpat bija iecerējuši ietaupīt naudu, algas aprēķināšanai izmantojot kartes, kurās būtu uzskaitītas darbinieku nostrādātās stundas.

Time žurnālists Frenks Pelegrini brīdinājis, ka īstā cīņa par privā-tumu būs beigusies ar sakāvi rajā brīdī un tur, kur pilsoņiem būs jāuzrāda šādas identifikācijas kartes. “Vidusmēra amerikāņu autovadītāja apliecība mūsdienās tiek gana plaši izmantota,” viņš stāstīja, “šķiet, to prasa ne tikai satiksmes noteikumi, taču arestēt jūs var tikai par automašīnas vadīšanu bez tās. ja ASV vietējie ātrās reaģēšanas spēki sāk līdzināties Zimbabves spēkiem, kur [2001. gada] novembrī pieņēma likumu par obligātu personas apliecības nēsāšanu, citādi draud naudassods vai cietums - lūk, tas ir satraucoši.”

2002. gadā Ludviga fon Miz.cs institūta pasniedzējs, rakstnieks Stī-vens Jeitss brīdināja: “Agri vai vēlu 2002. gada likums par Autovadītāja apliecību modernizāciju (Driver’s License Modernization Act of 2002) tuvinās mūs visaptverošai valsts identifikācijas sistēmai. Šobrīd izskan aizbildinājumi, ka galējie līdzekļi ir nepieciešami, lai pasargātu mūs no terorisma.”

“Apliecinājums tam, cik ļoti šī valsts ir mainījusies kopš 1 1. septembra, ir fakts, ka neviens nav skaļi apšaubījis, vai likums ar numuru H.R.4633 ir konstitucionāls un atbilst brīvas sabiedrības principiem. 90. gados mēs piedzīvojām acīm redzami korumpēto Klintona režīmu un ievērojamu pretošanos federālās varas alkatībai. Tagad valda Bušs Jaunākais, kuru jaunie konservatīvie tik ļoti iemīļojuši un uzskata par savējo, ticot, ka neko sliktu viņš nevar izdarīt... Skaidrs ir viens - lēnā likumpaklausīgo ASV pilsoņu aplenkšana, izmantojot nacionālās identifikācijas tehnoloģijas, ļaus sasniegt šo mērķi [globāiisniu vai Jauno

pasaules kārtību], taču tikpat kā nemaz, vai nemaz nepasargās mūs no terorisma.”

Jeitss pareģoja biedējošu nākotni, kur federālā valdība spēs apspiest opozīciju, “iesaldējot” opozicionāra īpašumu, pārprogrammējot viņa datubāzes informāciju. Skeneri neatpazītu opozicionāru, un oficiāli viņš kļūtu neredzams, nevarētu braukt ar mašīnu vai likumīgi strādāt, atvērt bankā kontu, nopirkt kaut ko uz kredīta vai pat aiziet pie ārsta. “Vai mēs gribētu kādam [uzsvars oriģinālais! uzticēt tik lielu varu?” vaicāja Jeitss.

Privātajā sektorā jau tiek īstenota prakse iezīmēt cilvēkus, lai ar datorsistēmu palīdzību viņus identificētu. 2002. gada oktobra beigās augsto tehnoloģiju izstrādes uzņēmums ar galveno biroju Floridas štata pilsētā Palmbīčā Applied Digital Solutions, Inc. izsludināja valsts mēroga reklāmas kampaņu “(let ('.hipped" (saņem mikroshēmu) savai jaunajai zemādas personas identifikācijas mikroshēmai. Uzņēmuma Applied Digital Solutions dokumentos teikts, ka tā “ VeriC.hip" ir “implantējama 12 mm x 2,1 mm radiofrekvenču ierīce, aptuveni pildspalvas galiņa lielumā. Tai ir unikāls pārbaudāms numurs. Izmantojot ārēju skeneri, radiofrekvenču enerģija caur ādu iedarbina snaudošo VeriC.hip mikroshēmu, kas tajā brīdī raida radiofrekvenču signālu ar verifikācijas numuru. Numurs parādās skenerī, un pilnvarots personāls pa telefonu vai ar internēta starpniecību pārraida to uz drošu datu glabātavu.”

Mikroshēmu var izmantot, lai iekļūtu slēgtos objektos, piemēram, valdības ēkās un sistēmās, atomelektrostacijās, nacionālajās izpētes laboratorijās, labošanas darbu iestādēs un transporta mezglos, vienu pašu vai kopā ar esošajām drošības tehnoloģijām, piemēram, acu tīklenes skeneriem, pirkstu nospiedumu skeneriem vai sejas atpazīšanas ierīcēm. Applied Digital Solutions pārstāvji uzskata, ka mikroshēma ar laiku tiks izmantota visdažādākajās patēriņa precēs, tai skaitā stacionārajos un portatīvajos datoros, personīgajās automašīnās, mobilajos telefonos, privātmājās un dzīvokļos. Viņuprāt, implantētā mikroshēma palīdzēs novērst identitātes zādzības un karā pret teroristiem.

Papildus “ VeriChip centriem” Arizonā, Teksasā un Florida uzņēmums ielās izlaidis “ChipMobile" - motorizētu reklāmas un “čipo-šanas” automašīnu. Uzņēmuma kampaņa “Get Chipped" sākās dažas dienas pēc tam, kad Pārtikas un zāļu pārvalde pieņēma lēmumu, ka mikroshēma nav regulēta medicīniska ierīce.

Bijušais Viskonsinas gubernators un par veselības un cilvēku aprūpes pakalpojumiem atbildīgais sekretārs Džordža Buša administrācijā Tomijs Tomsons (Tommy Thompson) vēlāk kļuva par VeriChip valdes locekli. Viņš solīja ļaut sev ievadīt mikroshēmu un mudināja amerikāņus sekot viņa paraugam, lai viņu elektroniskie medicīniskie dari būru pieejami ārkārtas situācijās.

2006. gada sākumā bailes no obligātas mikroshēmu ievadīšanas kļuva realitāte, kad Sinsinati video novērošanas firma (iityWatcher.com sāka pieprasīt, lai tās drošo datu centrā strādājošie darbinieki sev rokā ievadītu VeriChip ierīci.

Daudzi baiļojās, ka mikroshēmas ir arī cūku gripas vakcīnās. 2009. gada septembrī VeriChip Corp. paziņoja, ka tā akciju vērtība ir trīskāršojusies, kopš uzņēmumam piešķirta izņēmuma licence attiecībā uz “cilvēkiem implantējamu vīrusu atklāšanas sistēmu” patentu. Sistēma izmantoja biosensorus, kas spētu atklāt cūku gripu un citus vīrusus, un to bija paredzēts izmantot kopā ar VeriChip implantējamo radiofrekvenču identifikācijas ierīcēm (radio frequency identification devices/RFID), lai izstrādātu vīrusu atpazīšanas un izplatības prioritāšu sistēmu, kur mikroshēmas cilvēka asinsritē informāciju par organisma stāvokli pārraidītu tam, kura rokās ir lasīšanas ierīce.

Globālās pozicionēšanas sistēmas ierīču izmantošana atgādina 1987. gada filmu “Skrienošais cilvēks” (The Running Man), kurā Arnoldam Svarcenegeram tiek uzlikta kakla siksna, kas uzspridzinās viņu, ja viņš izies no noteiktas zonas. Ja mikroshēmu ievadīšana iedzīvotājos jums šķiet vien aina no zinātniskās fantastikas filmas, padomājiet, ka zāļu ražotājs Novartis jau ir izmēģinājis mikroshēmu, kas cilvēkam atgādina iedzert zāles, pārraidot signālu uz uztvērēja mikroshēmu, kas implantēta pacienta plecā. Pati tablete satur sīku “nekaitīgu” mikroshēmu, kas uztvērējai mikroshēmai signalizē ikreiz, kad tiek iedzertas zāles. Ja pacients neiedzer zāles noteiktajā laika periodā, uztvērēja mikroshēma signalizē pacientam vai aprūpētājam, lai atgādina šim cilvēkam. Novartis farmācijas nodaļas vadītājs Džo Himiness (Joe Jiminez) paziņoja, ka “tabletē ieliktās mikroshēmas” pārraides uz. plecā ievadītu mikroshēmu izmēģinājumi līdz 2009. gada beigām veikti divdesmit pacientiem.

Nevajadzētu ari paļauties, ka valdību uzraugošās organizācijas -“sargsuņi” -vienmēr ievēros privātuma tiesības. 2002. gada beigās Amerikas pilsonisko brīvību savienība deva savu piekrišanu elektroniskās izsekošanas sistēmai, kurā GPS satelīti tiek izmantoti aizdomās

turēto un noziedznieku izsekošanai. Virdžīnijas štata pilsētā Arlingtonā esošā uzņēmuma Veridan radītā sistēma uzrauga ne rikai noziedzniekus, bet arī aizdomās turētos. Sistēma pat spēj salīdzināt personas atrašanās vietu ar rajoniem, kuros ir augsts noziedzības līmenis, vai nozieguma vietām un izteikt pieņēmumu par šīs personas saistību ar likumpārkāpumiem. Tiesībsargājošās iestādes var izveidot “elektroniskos žogus” ap rajoniem, kuros, viņuprāt, nevajadzētu uzturēties tiem, kas nēsā mobilā telefona lieluma GPS uztvērēju. Šis modulis cilvēkam jāapliek ap vidukli, savukārt ap potīti apliktā elektroniskā aproce darbojas kā elektronisks pineklis, pieslēgts pie GPS uztvērēja, kas reģistrē precīzu cilvēka atrašanās vietu. Ja valkātājs izietu no norādītās teritorijas, varas iestādes saņemtu signālu un tiktu nosūtītas policijas vienības. Nakti valkātājam modulis jāliek dokstacijā, lai uzlādētu baterijas un augšupiclādētu datus galvenajā mītnē, kas pārbauda, vai valkātājs nav atradies kādā nozieguma vietā.

Kā var pierunāt cilvēku piekrist šādai uzraudzības sistēmai? Semi-nolu apgabala Florida tiesu apsardzes un konvoju dienesta pārstāvis Dons Kslingers (Don Eslinger) atbildēja: “Izvēlies - valkāt GPS vai nokļūt cietumā. Vairumam tas šķiet izdevīgāk nekā sēdēt aukstā cietuma kamerā, un mums tas ietaupa no 45 līdz 55 dolāriem dienā.” Kslingers pavēstīja, ka viņa apgabalā desmit aizdomās turētām personām pirmstiesas izmeklēšanas ietvaros uzstādīta GPS ierīce kā atbrīvošanas pret drošības naudu nosacījums. Kā vēstīja Kslingers, apgabala amatpersonas cerot paplašināt programmu un iekļaut tajā nevardarbīgus notiesātos, kuriem noteikts pārbaudes laiks, un pirms termiņa atbrīvotos.

Daudziem GPS izsekošanas ierīču izmantošana noziedznieku uzraudzīšanai liekas loģiska. Tomēr satraucošs ir fakts, ka novērošanas tehnoloģiju pielietošana neaprobežojas ar likumpārkāpējiem un personām, kurām piemērots nosacīts sods. Teksasā aptuveni tūkstotis nepilngadīgu autovadītāju atļāvuši vārdā nenosauktai apdrošināšanas sabiedrībai ievietot savā automašīnā retranslatoru, kas pārraidītu viņu ātrumu uz ceļa.

Pārstāvju palātas loceklis no Teksasas štata Larijs Filips (Larry Phillips) 2005. gadā iesniedza likumprojektu, kas noteica prasību visās valsts tehniskās apskates uzlīmēs iestrādāt elektronisku retranslatoru. Ierīce pārraidītu rādu informāciju kā automašīnas šasijas numurs (VIN), apdrošināšanas polises numurs un valsts reģistrācijas numurs, un ga-

dījumā, ja ОСТА apdrošināšana būt beigusies, cilvēkam tiktu nosūtīta soda kvīts par 250 ASV dolāriem. Likumprojekts pieņemts netika.

Uzņēmums Digital Angel ir izstrādājis rokassprādzi, kas ļauj vecākiem piereģistrēties internētā un uzreiz noteikt, kur tieši atrodas viņu bērni ar rokassprādzēm. Kāds cits uzņēmums - eWorldtrack - strādā pie bērnu izsekošanas ierīces, ko varēs ielikt kedās. Vācu firma Siemens ir izmēģinājusi nepilnus divsimt gramus smagu izsekošanas ierīci, kas nodrošina pastāvīgus sakarus starp vecākiem un viņu bērniem.

Rakstnieks un politiskais kritiķis l)žo Kvīnans (Joe Queenan) dzēlīgi piezīmēja: “Apvienojot digitālo mobilo telefonu tehnoloģiju, globālās pozicionēšanas sistēmas satelītu un veco, labo vājprātu, ierīce var dažu sekunžu laikā precīzi noteikt bērna atrašanās vietu dažu jardu rādiusā.”

Amerikas tiesību sistēmā pieaug atbalsts GPS novērošanas tehnoloģijām. 2002. gada pavasarī Nevadas štata Augstākā tiesa izlēma, ka policija drīkst cilvēku automašīnās uz nenoteiktu laiku noslēpt elektroniskās izsekošanas ierīces bez. jebkādas sankcijas. Tiesa izlēma, ka “nav nekādas pamatotas paļāvības uz privārumu” attiecībā uz cilvēka automašīnas ārpusi un ka elektroniskās ierīces piestiprināšana pie automašīnas bufera nenozīmē nepamatotu pārmeklēšanu vai konfiskāciju. 2004. gada sākumā l.uiziānas štata riesa izlēma, ka policijai ir atļauts veikt nesankcionētas pārmeklēšanas mājokļos un darbavietās pat bez iemesla.

2009. gada septembrī Masačūsetsas štata Augstākā tiesa izlēma, ka štata konstitūcija atļauj policijai ielauzties aizdomās turētās personas automašīnā, lai slepus uzstādītu GPS izsekošanas ierīci, ar nosacījumu, ka varas iestādes pirms tam ir saņēmušas orderi. Vienbalsīgā balsojumā tika apstiprināts notiesājošs spriedums Everetam Konolijam (Everett El. Connolly) par narkotiku kontrabandu pēc tam, kad šā vīra no Keipkodas busiņā štata policija 2004. gadā bija ievietojusi GPS ierīci. Tiesa paziņoja, ka GPS ierīce ir “izmeklēšanas instruments” un ka tā nepārkāpj štata Tiesību deklarācijā (Declaration of Rights) noteikto aizliegumu veikt nepamatotu pārmeklēšanu un konfiskāciju.

“Mēs uzskatām, ka var tikt izdoti orderi automašīnu izsekošanai ar globālās pozicionēšanas sistēmas palīdzību,” tiesnese Džūdita Ko-vina (Judith Cowin) paziņoja tiesas nolēmumā. “Štatam ir jānosaka miertiesas priekšā... ka automašīnu izsekošana ar GPS palīdzību būs pierādījums, ka noziegums ir ticis izdarīts vai tiks izdarīts tuvākajā nākotnē.” Parasti kratīšanas orderis zaudē spēku pēc septiņām dienām,

tomēr tiesa nolēma, ka GPS ierīces var tikt ierīkotas uz laiku līdz piecpadsmit dienām, kad policijai ir jāpierāda, ka ierīcēm jāpaliek tur ilgāk.

Mēģinājumā nodrošināt aizsardzību pret plašo GPS ierīču pielietošanu tiesībsargājošo iestāžu darbā Sabiedrisko juriskonsultu pakalpojumu komitejas (Committee on Public Counsel Service) vecākais juriskonsults Viljams Līhijs (William Leahy) skaidroja tiesas nolēmuma nozīmi, ka policijai ir jāpārliecina tiesnesis par savu pamatotu iemeslu GPS ierīces uzstādīšanai.

Echelon un TEMPEST

Lai (īAN globālās pozicionēšanas un novērošanas sistēmas rada nopietnas bažas, vislielākais elektroniskais apdraudējums amerikāņu pri-vātumam un individuālajai brīvībai ir Echelon un TEMPEST.

“Noslēpums ir atklāts,” rakstīja Dzims Vilsons (Jim Wilson) žurnālā Popular Mechanics. “Divi spēcīgākie izlūkošanas datu vākšanas rīki, kurus Savienotās Valstis izstrādāja, lai noklausītos Padomju Savienības līderus un izsekotu Valsts drošības komitejas (V1)K) spiegus, nu tiek izmantoti amerikāņu izsekošanai.” Echelon ir izsekošanas satelītu vispasaules tīkls un milzīga superdatoru sistēma, kuras centrs atrodas Nacionālās drošības pārvaldes galvenajā mītnē Merilendā. Tas pārtver un analizē telefona zvanus, faksus un e-pastus, kas sūtīti un saņemti Savienotajās Valstīs, gan kodētā, gan nekodētā veidā. Šifrētos sūtījumus vispirms atšifrē un tad pievieno nešifrētajiem sūtījumiem. Nacionālā drošības pārvalde pēc tam ar programmatūras Dictionary palīdzību pārbauda, vai tur nav tādi “ierosmes vārdi” (trigger words) kā “atombumba”, “al Qaeda", “Hamās” un “Sibīrijas mēris”, kas tad tiek nosūtīti attiecīgajām aģentūrām pārbaudei.

Lai gan pieņēmumi un brīdinājumi attiecībā uz Echelon gadiem ilgi klīduši internētā, tikai 2001. gadā ASV valdība beidzot atzina šīs programmas eksistenci. Atzīšanās sekoja augsta līmeņa izmeklēšanai Eiropā, kur atklājās, ka Echelon programma izmantota divu Eiropas uzņēmumu - Airbus Industries un Thomson-CSF - izspiegošanai.

Eai gan ASV valdība atzina Echelon izmantošanu 2001. gadā, jau 60. gadu beigās un 70. gados tikušas izmantotas šīs programmas agrīnās versijas. Prezidenti Lindons Džonsons (Lyndon Johnson) un Ričards Niksons izmantoja Nacionālās drošības pārvaldes tehnoloģijas,

lai savākru lietas materiālus par tūkstošiem Amerikas pilsoņu un vairāk nekā tūkstoti organizāciju, kas iebilda pret Vjetnamas karu. Operācijas “Āboliņa lapa” (Operation Shamrock) ietvaros Nacionālā drošības pārvalde savāca un pārbaudīja teju vai ikvienu no Ņujorkas sūtīto starptautisko telegrammu.

Lai gan Echelon izstrādi lielākoties finansēja ASV nodokļu maksātāji, šobrīd to lieto daudzas valstis, to vidū Apvienotā Karaliste, Ka-nāda, Austrālija, Jaunzēlande un pat Itālija un Turcija. Lielākā daļa Echelon savāktās informācijas nokļūst C1P. Popular Mechanics žurnālists Vilsons apgalvo: “Ņemot vērā zināšanas par Echelon bāzu un satelītu izvietojumu, ar deviņdesmit procentu lielu varbūtību tiek lēsts, ka Nacionālās drošības pārvalde noklausās, kad jūs paceļat klausuli, lai piezvanītu uz ārzemēm vai atbildētu uz zvanu no ārvalstīm. Teorētiski, taču acīmredzot ne praktiski, Echelon superdatori ir tik ātri, ka pēc balss varētu identificēt Sadamu Huseinu tajā brīdī, kad viņš runā pa telefonu.”

Lai cik apbrīnojamas visas šīs tehnoloģijas nebūtu, tas, ka valdība šobrīd atzīst to pastāvēšanu, varētu nozīmēt, ka vietā nāks jaunas tehnoloģijas. Nākamā valdības pielietotā, uz zemes bāzētā sistēma varētu būt TEMPEST, l.ai novērstu jūsu datora statiskās elektrības iedarbību uz. kaimiņa televizoru, Eederālā komunikāciju komisija (Eederal Communications Comtnission/ECC) sertificē visas elektroniskās un elektriskās iekārtas. Tehnoloģija TEMPEST jeb telekomunikāciju elektronisko materiālu aizsardzība pret blakusiztarojumiem* radusies mēģinājumā pasargāt elektroniskās iekārtas no tuvējo ierīču izraisītiem traucējumiem.

* Jēdziens “TEMPEST" bieži riek lietots attiecībā uz visu emisiju drošību vai izstarojumu drošību (E.MSF.C), saistībā ar kompromitējošo izstarojamu compromising emanations/CE) uztveršanu un analīzi. Jēdziens radās 60. gadu beigās un 70. gadu sākumā kā kodēts nosaukums Nacionālās drošības pārvaldes darbībai elektronisko sakaru iekārtu nodrošināšanai pret noklausīšanos un pretēji - augstfrekvenču signālu pārtveršanai no citiem avotiem. ASV valdība ir paziņojusi, ka jēdziens nav akronīms un tam nav nekādas īpašas nozīmes. Ierosināti gan dažādi skaidrojumi, to vidū “Transmitted Electro-Magnetic Pulse / Energy Standards & Testing", ''Telecommunications EdectroMagnetic Protection, Equipment, Standards & Techniques", "Transient EdectroMagnetic Pulse Emanation Standard” tin “Telecommunications Electronics Material Protected from Emanating Spurious Transmissions". Ierosināts kā joks, bet tikpat ticams kā citi skaidrojumi -" Piny EdectroMagnetic Particles Emitting Secret Things" (Šikas elektromagnētiskas daļiņas, kas emitē noslēpumainas lietas).

Taču nevēlamu elektronisku signālu novēršanas procesā zinātnieki iemācījās uztver signālus no attāluma. TEMPEST tehnoloģijas progress nozīmē, ka kaut kur kāds var slepus nolasīt displejus tādās iekārtās kā personālie datori, kases aparāti, televizori un bankomāti, pašam lietotājam to nezinot.

Dzims Vilsons rakstīja, ka šobrīd no ārvalstu valdībām un vecākiem avotiem iegūti dokumenti liecina, kā šīs sistēmas tiek izmantotas, lai pārkāptu jūsu tiesības uz privātumu: “Domāju, jūs piekritīsiet, ka rās rada arī reālu un eksistējošu mūsu brīvības apdraudējumu.”

2002. gada septembrī aģentūra Associated Press ieguva ASV valdības dokumentus, kas liecināja par Buša administrācijas plāniem izveidot fondu, kurā nodokļu maksātāju dolāri tiktu apvienoti ar tehnoloģijas nozares resursiem, lai finansētu “internēta drošības uzlabojumus”. Dokumentā ar nosaukumu “īss kopsavilkums par valsts stratēģiju attiecībā uz kibernētiskās telpas drošību” (Executive Summary for the National Strategy to Secure Cyberspace) tika apspriesti “radikāli jauni pienākumi uzņēmumiem, universitātēm, federālajām iestādēm un privātiem lietotājiem”, lai internets kļūtu drošāks, acīmredzot pasargāts no teroristiem.

Šīs jaunās internēta stratēģijas autori bija Ričards Klārks (Richard Clarke) - bijušais pretterorisma eksperts gan Buša, gan Klintona administrācijā - un Microsoft Corf>. bijušais vadītājs Hovards Sinits (Howard Schmidt). 2003. gadā publicētajā plānā bija sniegti vairāk nekā astoņdesmit ieteikumi internēta drošības pastiprināšanai.

2009. gada kibernētiskas drošības likums

Vil Ns no iemesliem, kāpēc globālisti vēlas apturēt brīvo informācijas plūsmu, ir tas, ka tā traucē viņu baiļu sēšanas taktikai un sociālpolitiskajai manipulācijai. Kopš demokrātu senators no Rietumvirdžīni-jas Džejs Rokfellers (Jay Rockefeller) Senātā iesniedza likumprojektus nr. 773 un nr. 778, likumdevēji turpināja izmantot varu, lai runas brīvība kļūtu rikai pie varas esošo privilēģija. Šie likumprojekti ir daļa no tā sauktā 2009. gada Kibernētiskās drošības likuma (Cybersecurity Act of 2009) un būtībā Savienoto Valstu prezidentam piešķir pilnvaras slēgt internēta vietnes, kas, viņaprāt, apdraud nacionālo drošību.

Likumprojektos bija ietverta ideja radīt jaunu Nacionālā kibernētiskās drošības padomnieka biroju (Office of the National Cybersecurity Advisor) nolūkā pasargāt valsti no kibernētiskajiem noziegumiem, spiegošanas un uzbrukumiem. Jaunais kibernētiskās drošības padomnieks atskaitītos tieši prezidentam. Kibernētiska uzbrukuma gadījumā, kas piedāvātajos likumprojektos ir visai neskaidri definēts, prezidents ar šā nacionālās kibernētiskās drošības padomnieka starpniecību būtu pilnvarots atslēgt “būtisko infrastruktūru” no internēta, tai skaitā pilsoņu banku datus un medicīniskos datus. Saskaņā ar likumprojekta sākotnējo uzmetumu, Tirdzniecības departamenta sekretāram būtu piekļuve visiem privāti piederošajiem informācijas tīkliem, kas tiktu uzskatīti par valstij būtiskiem, “neņemot vērā nekādus tiesību aktus, normatīvo regulējumu vai kārtību, kas šādu piekļuvi ierobežotu”.

Uzrunājot Kongresu, senators Rokfellers brīdināja: “Mums par katru cenu jānosargā mūsu būtiskā infrastruktūra.” Bet likumprojektu līdzautore, republikāņu senatore no Menas štata Olimpija Snova (Olympia Snotve) savukārt deklarēja, ka gadījumā, ja likums netiks pieņemts, pastāv “kiber-Katrīnas” risks. Demokrātijas un tehnoloģiju centra (Center for Democracy & Technology) prezidents l.eslijs Hariss (Leslie Harris) uz to atbildēja: “Kibernētiskās drošības apdraudējums ir reāls, taču tik drastiska valsts iejaukšanās privātajās sakaru tehnoloģijās un tīklos kaitētu gan drošībai, gan privātumam.”

Larijs Zelcers (Larry Seltzer), kurš internēta ziņu portālā eWeek raksta par tehnoloģijām, pievienojās Harisam: “Manuprāt, tas viss nelabi ož. Man nepatīk iespēja, ka valdība šo situāciju uzlabos, pārņemot to, un man nepatīk šo pilnvaru politizēšana, uzticot tiešu vadību prezidentam.” Pēc Klektronisko robežu fonda direktores pilsonisko brīvību jautājumos Dženiferas Granikas (Jennifer Granick) domām, uzticot internēta kontroli vienam cilvēkam, internets patiesībā kļūst nedrošāks. Ja vienam cilvēkam ir pieejama visa tīklā esošā informācija, “tas kļūst vieglāk uzlaužams iebrucējiem,” apgalvoja (iraniķa. “Vienkāršiem vārdiem runājot, tiek izveidots ceļš, pa kuru var ielavīties ļaundari.” Gra-nika piebilda, ka šī normatīvā akta nekonkrētais piemērojamības apjoms ir “pretrunā ar to, ko mums sola Konstitūcija”. Ja Tirdzniecības departaments izlemtu izmantot pret lietotāju informāciju, kas savākta piekļuves “būtiskajai infrastruktūrai” laikā, ciestu privātums. Granika uzskata, ka nepārprotami tiek pārkāpts ASV Konstitūcijas 4. pants, kas nosaka, ka “cilvēku tiesības būt drošiem, ka to persona,

mājoklis, dokumenti un manta ir pasargāti no nepamatotas pārmeklēšanas un konfiskācijas, ir neaizskaramas...”

“Kurš ir ieinteresēts šajā |likumdošanā]?” jautā Granika. “Tiesīb-sargājošās iestādes un cilvēki drošības sērā, kuri vēlas piesaistīt vairāk valdības līdzekļu.”

Izvēlieties skaitli!

Bruņojušu s ar jaudīgu tehnoloģiju un pareizo normatīvo regulējumu, Amerika aizvien vairāk atgādina totalitāru, pilnīgā kontrolē esošu sabiedrību, kādu Džordžs Orvcls aprakstīja romānā “1984”.

Padomājiet, kā valdība piecdesmit gadu laikā ir efektīvi sanumurējusi Amerikas pilsoņus:

■ 1935 - uzsākta Sociālās apdrošināšanas programma;

■ 1935 - ieviesta pašreizējā Sociālās apdrošināšanas numuru sistēma;

■ 1962 - Iekšējo ieņēmumu dienests sāk pieprasīt sociālās apdrošināšanas numuru uzrādīšanu nodokļu deklarācijās, lai gan Sociālās apdrošināšanas kartēs skaidri norādīts, ka numurs “Nav domāts identifikācijai”;

■ 1970 - visas bankas pieprasa Sociālās apdrošināšanas numuru;

■ 1971 - Militārie identifikācijas numuri tiek nomainīti pret Sociālās apdrošināšanas numuriem;

■ 1982 - ikvienam, kurš saņem valdības atbalstu, ir jāiegādājas Sociālās apdrošināšanas numurs;

■ 1984 - ikvienam, kurš ir deklarējis apgādājamu personu Iekšējo ieņēmumu dienestā saistībā ar nodokļiem, nepieciešams Sociālās apdrošināšanas numurs. Divu gadu laikā pat jaundzimušajiem tiek prasīts Sociālās apdrošināšanas numurs, pretējā gadījumā draud sods.

Brīvi cilvēki ir indivīdi. Paverdzināti dzimtcilvēki ir sanumurēta personiskā manta. Ja amerikāņi vēlas arī nākotnē būt patiesi brīvi cilvēki, iedzīvotāju aprīkošanai ar mikroshēmām jānosaka stingri ierobežojumi, samazinot arī vietas, kur valsts pieprasa uzrādīt personu apliecinošus dokumentus. Citādi šobrīd šķiet, ka Džordža Orvela romānā “ 1984” aprakstītā vīzija par psiholoģisko un elektronisko tirāniju vairs nav aiz kalniem.

Iekšzemes drošība

Ja amerikāņu sabiedrības novērošana riek centralizēta, tad loģisks nākamais solis ir centralizēta tiesībsargājošā iestāde - citiem vārdiem sakot, nacionālie policijas spēki.

Teju četrdesmit gadus pavadījis FIB direktora amatā, edgars Hū-vers pastāvīgi pretojās idejai par nacionālo policiju. Iemesls tam drīzāk varētu būt vēlme nosargāt sava biroja neatkarību, nevis rūpes par pilsonisko brīvību. I.ai nu kā, Hūvera iebildumi guva atsaucību vairuma amerikāņu vidū.

Taču līdz ar sasteigtu likuma pieņemšanu par Iekšzemes drošības departamenta (Department of Homeland Security/DHS) izveidi 2002. gada novembrī rika izveidoti valsts mēroga policijas spēki. Šis likums bija ievērojamākais reformējošais normatīvais akrs, kādu federālā valdība ieviesusi kopš 1947. gada Nacionālās drošības likuma (National Security Act of /947), tomēr šoreiz iztika bez apspriešanas un izskatīšanas kā iepriekšējā likuma gadījumā. Pēc I I. septembra prezidents bušs paziņoja, ka tas jādara ātri, jo valstij radusies “neatliekama vajadzība, un [valdībai jārīkojasļ ātri... vēl pirms Kongresa sesijas beigām”. Tāda bija Iekšzemes drošības departamenta priekšvēsture, kur Toms Ridžs ieņem valdības līmeņa amatu un kontrolē vairāk nekā 170 000 federālo darbinieku un divdesmit divas federālās pārvaldes.

Neraugoties uz Kongresa paustajām bažām, Iekšzemes drošības likums (Homeland Security Act) drīz vien rika pieņemts Kongresā praktiski bez jebkādiem labojumiem. ASV Senātā piedāvājumu izveidot šo departamentu atbalstīja ar 98 balsīm “par” un I balsi “pret” (viens senators nebalsoja). (Mazliet novirzoties no tēmas - senatori acīmredzot bija tik pārliecināti par savu patieso kalpošanu Amerikai, ka ceturto gadu pēc kārtas nobalsojuši par labu sava atalgojuma paaugstināšanai.) Likumu par iekšzemes drošību prezidents Bušs izsludināja 2002. gada 25. novembrī.

Ar jaunās iestādes palīdzību Bušs vēlējās ieviest centralizētu vadību pār visdažādākajām valdības iestādēm. Jaunās iestādes pārzināšanā nu tika nodotas par robežas, piekrastes līnijas un transporta drošību atbildīgās pārvaldes, un Bušs skaidroja: “Pastāvīgais terorisma drauds, masu slepkavību draudi mūsu pašu zemē tiks novērsti, reaģējot vienoti un efektīvi.” 2006. gadā Iekšzemes drošības sistēmā rika iekļauti vairāk nekā astoņdesmit septiņi tūkstoši valsts iestāžu gan štatu, gan vietējā līmenī, un papildu pārvaldēm tika doti gan pazīstami, gan vēl nedzirdēti nosaukumi - Gatavības, Zinātnes un tehnoloģijas, Vadības, Pamatnostādņu, Federālā ārkārtas situāciju vadības pārvalde (EEMA), Transporta drošības administrācija (TSA), Muitas dienests, Robežsardze, Imigrācijas un naturalizācijas dienests, Federālo riesībsargājošo iestāžu mācību centrs, ASV Krasta apsardze un Slepenais dienests.

Tikpat biedējošas kā Iekšzemes drošības departamenta pilnvaras bija ziņas, ka federālā Vispārējā dienesta administrācija (General Services Administration/GSA) lūgusi 481,6 miljonus ASV dolāru savā 2009. gada budžeta pieprasījumā tēriņiem pēc saviem ieskatiem, kas ir par 103 procentiem vairāk nekā iepriekšējā, 2008. finanšu gadā, kad šie līdzekļi dažādām vajadzībām bija 237,7 miljoni ASV dolāru. Likumdevēji plānoto tēriņu pieaugumu pamatoja ar jaunbūvējamo Iekšzemes drošības departamenta galveno mītni.

Nesen Iekšzemes drošības departaments paziņoja par plāniem konsolidēt lielāko daļu no tā sešdesmit birojiem Vašingtonas apgabalā, apvienojot tos vienā galvenajā mītnē, kas izmaksātu 3 miljardus ASV dolāru. Pārcelšanos uz jaunajām telpām plānots sākt 201 I. gadā. Teju I 12 000 kvadrātmetru plašās telpas tiek būvētas Vašingtonas dienvidaustrumos, uz slēgtās Svētās Elizabetes slimnīcas zemes. Ironiski, ka iepriekš tur atradās psihiatriskā slimnīca.

Projekts sacēla iebildumu vētru no dažādu vietējo organizāciju un domnīcu puses. “Neievērojot humoristisko noti, ka visjuceklīgākā no visām valdības iestādēm tiek pārcelta uz bijušā trakonama teritoriju, šī rīcība ir tik šokējoši idiotiska, ka vienīgi Iekšzemes drošības departaments varētu tā rīkoties,” rakstīja bijušais armijas virsnieks un bezpartejiskas grupas redaktors, internēta žurnāla Outside the Beltway par politiku un ārlietām izdevējs Džeimss Džoiners (James Joyner). “Nepietiek, ka varneši padevās politiskajam spiedienam un Iekšzemes drošības departamenta galveno mītni izveidoja Vašingtonā, nevis daudz lētākajā un drošākajā vietā - Virdžīnijas štata pilsētā Šantilī, kā sākotnēji tika plānots. Tagad viņi vēl apvieno visas būtiskās funkcijas vienā vienīgā ēkā?! Izkliedētāka struktūra ietaupītu nodokļu maksātāju miljardus, kas tiek tērēti, uzturot un nesamērīgi uzlabojot vairuma Iekšzemes drošības departamenta darbinieku dzīvi.” Džoiners piebilda, ka no drošības viedokļa Iekšzemes drošības departamenta struktūru izvietošanai dažādās vietās būtu lielākas priekšrocības nekā koncentrēšanai vienuviet.

2010. gadā Iekšzemes drošības departamenta varenību sajuta vismazākās policijas pārvaldes un tiesas konvoja dienesti visā valstī. Nodokļu maksātāju nauda plūda aumaļām un apgādāja ar visu nepieciešamo - sākot no savstarpēji sasaistītām jaunākajām datorsistēmām un beidzot ar ložu necaurlaidīgām vestēm, pūļa savaldīšanas līdzekļiem, bruņumašīnām un helikopteriem. Skaļākie kritiķi norādīja uz Iekšzemes drošības departamenta līdzību ar vācu Gestapo, kas līdz 193.S. gadam savā kontrolē bija pārņēmis visas nacistiskās Vācijas tiesībsargājošās iestādes un par aizdomīgu uzskatīja jebkuru cilvēku, neņemot vērā viņa stāvokli sabiedrībā.

Vai varas koncentrēšana Iekšzemes drošības departamentā varētu būt daļa no plāna Ameriku no labi aizsargātas konstitucionālas republikas pārvērst par policejisku valsti, nacistu Gestapo reinkarnāciju? Neviens nav īsti drošs. Uzreiz pēc stāšanās amatā prezidents Bušs pavēlēja visu bijušo prezidentu, tai skaitā Rcigana un sava tēva dokumentus, paslēpt no sabiedrības acīm. Saskaņā ar Buša izpildrīkojumu, pat ja bijušais prezidents vēlētos publiskot savus dokumentus, esošajam prezidentam ir tiesības liegt to nonākšanu publiskā telpā.

Lai gan 2009. gada aprīlī Obama deva rīkojumu publiskot dažus no Nacionālajā arhīvā esošajiem Rcigana dokumentiem, daudzi palika publiski nepieejami, ieskaitot viņa paša dzimšanas apliecību un izglītības dokumentus. Obama arī nopūlējās paturēt slepenībā viņa viesu sarakstu Baltajā namā. Lauztais priekšvēlēšanu kampaņas solījums gādāt par lielāku “atklātību” valdībā 2010. gadā vēl vairāk pastiprināja bailes, ka policejiska valsts varētu būt tepat aiz stūra.

Nekas jauns gan tas nav. Pirmsākumi plāniem pārvērst Ameriku par policejisku valsti meklējami jau 19X4. gadā, kad Rcigana Nacionālā drošības padome (NSC) izstrādāja plānu ar Federālās ārkārtas situāciju vadības pārvaldes (FEMA) starpniecību Savienotajās Valstīs ieviest militāro diktatūru. Jūras kājnieku pulkvežleitnants Olivers Norts (Oliver North) palīdzēja radīt šo plānu, kas 19X7. gadā nokļuva mediju rokās.

Senāta Irānas-Kontrrevolucionāru komitejas vecākais padomnieks Arturs Limans (Arthur Liman) nāca klajā ar paziņojumi, ka Norts ir viena no “valdībā pastāvošas slepenas valdības” centrālajām personām. Dīvainā kārtā šis apzīmējums atgādina Buša “ēnu kabinetu”. Tolaik valsts amatpersonas apgalvoja, ka Norta iesaistīšana šajā plānā uz izpildrīkojuma radikāli izmainīt Amerikas valdību pamata bija pierādījums, ka viņam bijusi saistība ar visdažādākajām slepenajām operācijām gan pašu mājās, gan ārvalstīs, ne tuvu neaprobežojoties ar irāngeitas skandālu.

Norda ēnu kabineta plāns paredzēja Konstitūcijas spēkā esamības apturēšanu un valdības pilnvaru nodošanu mazpazīstamajai Federālajai ārkārtas situāciju vadības pārvaldei (FF.MA). Armijas komandieri tiktu iecelti valsts un pašvaldību vadībā. Gadījumā, ja iestātos krīze, piemēram, “atomkarš, vardarbīgi un plaši iekšējie nemieri vai nacionāla pretošanās ASV militārajai intervencei ārvalstīs”, valdība pasludinātu militāro diktatūru. Laikā, kad šos plānus izstrādāja, Norts bija Nacionālās drošības padomes konktaktpersona sakariem ar FF.MA. Daudzi ir nobažījušies par ideju pasludināt militāru diktatūru plašu iekšēju nemieru gadījumā, īpaši redzot, ka Obama turpina Buša iesākto kursu.

Norta plāns ārkārtas situācijām bija daļa no izpildrīkojuma jeb normatīvo aktu paketes, kurus Rcigans parakstītu, bet slepus uzglabātu Nacionālajā drošības padomē līdz brīdim, kad iestāsies krīze. Tā arī netika atklāts, vai Rcigans plānu parakstīja.

Kad Bušs stājās prezidenta amatā un aizliedza sabiedrībai piekļuvi Rcigana dokumentiem, kā arī ķērās pie Iekšzemes drošības departamenta radīšanas, bijušais Niksona padomdevējs Džons Dīns (John Dean) brīdināja, ka Amerikā briest “konstitucionāla diktatūra” un militāra diktatūra. Bažas pauda arī Amerikas pilsonisko brīvību savienības juriskonsults Timotijs F.dgars (Timothy H. Edgar). Sniedzot liecības vairākās Kongresa komitejās, Edgars pavēstīja, ka Iekšzemes drošības departamentam ir ievērojamas pilnvaras un vairāk bruņotu federālo aģentu ar aresta tiesībām nekā jebkurai citai valdības iestādei. Viņš apšaubīja, vai jaunais departaments ir ieviesis pietiekamus strukturālus un juridiskus aizsargpasākumus, kas ļautu tam darboties atklāti un atskaitīties sabiedrībai. “Diemžēl normatīvais regulējums ļpar Iekšzemes drošības departamenta radīšanu| ne tikai nesniedz šādas garantijas, bet pat kā nevajadzīgus atmet citās valsts iestādēs pārbaudītus sabiedrisko interešu aizsargmehānismus.”

Edgars uzskaitīja problēmas saistībā ar ierosināto Iekšzemes drošības departamentu, kas, pēc viņa domām, grauj Informācijas atklātības likuma (Freedom of Information Act/FOIA) regulējumu, ļaujot dažādām valsts iestādēm pašām izlemt, kuri dokumenti ir publiskojami, un ierobežo pilsoņu ieguldījumu, nosakot Likumā par federālajām konsultatīvajām komitejām (Federal Advisory Committee Act/FACA) izņēmumu attiecībā uz Iekšzemes drošības departamenta konsultatīvajām komitejām. 1972. gadā pieņemtā likuma mērķis bija nodrošināt atklātību, atbildību un viedokļu līdzsvaru valdības konsultatīvajās grupās. Edgars arī skaidroja, ka, ļaujot Iekšzemes drošības departamenta sekretāram pieņemt pašam savus noteikumus attiecībā uz personālu, Iekšzemes drošības departaments apklusinātu ziņotājus, kurus aizsargā federālais likums par trauksmes cēlēju aizsardzību (Whistleblower Protection Act/WPA). Visbeidzot, Iekšzemes drošības departaments varētu apdraudēt privātumu un konstitucionālo brīvību, jo Iekšzemes drošības likuma neskaidrā redakcija nesniedz pietiekamas garantijas.

Amerikas pilsonisko brīvību savienības juriskonsults bija noraizējies arī par plāniem Iekšzemes drošības departamentā apvienot CIP un Elli. “СЛР un citas pārvaldes, kuras ievāc ārvalstu izlūkošanas datus, lielākoties darbojas vidē ārpus likuma,” skaidroja Edgars. “Apvienojot šīs pārvaldes vienā organizācijā ar EIB, rodas vēl lielāks Amerikas pilsonisko brīvību apdraudējums.”

Edgars piebilda: “Neviens nevēlas atkārtot Edgara Hūvera ēru, kad EIB |bēdīgi slavenās programmas COINTELPRO ietvaros] tika izmantots, lai ievāktu informāciju par pilsoņu brīvību cīnītāju vadoņiem un citiem, pret kuru idejām Hūvers izturējās nievājoši, kā arī grautu viņu darbību. Turklāt klintona administrācijas laikā milzīgu sabiedrības sašutumu izraisīja hilegate jeb “Dokumentgeitas” skandāls, kad atklājās, ka EIB Baltajam namam nodevis slepenu informāciju par ievērojamiem republikāņiem, tādējādi izraisot bažas, ka privāta, ar drošību saistīta informācija tiek izmantota politiskiem mērķiem. Kongresam nevajadzētu kārdināt nākamo administrāciju ar iespēju Iekšzemes drošības departamenta lietu materiālos atrodamo informāciju izmantot savu politisko pretinieku iznīcināšanai.”

Lidmašīnās neielaižamo personu saraksts

Informācija par iekšzemes drošības informācijas datubāzēm tika publiskota, kad izplatījās ziņas par viņu “lidmašīnās neielaižamo personu” sarakstu, iekļaujot cilvēkus, kurus tur aizdomās par saistību ar terorismu. 2006. gada sākumā šajā sarakstā bija 325 000 vārdi, apkopoti no vairāk nekā divdesmit sešām izlūkošanas un tiesībsargājošo dienestu ar terorismu saistītās datubāzēm.

“Mūsu rīcībā šobrīd ir saraksti ar zīdaiņu vārdiem,” skaidroja Amerikas pilsonisko brīvību savienības bijušais juridiskais konsultants privāruma tiesībās Timotijs Sparapani (Timothy Sparapani). “Ja mums ir zināmi vairāk nekā trīssimt tūkstoši teroristu, kuri vēlas kaitēt šai valstij, mums būru jārisina daudz nopietnāka problēma, nevis jānopūlas noliegt, kādi vārdi ierakstīti kuros sarakstos. Taču mani māc lielas šaubas, vai tā ir taisnība.”

2006. gada sākumā Alberto Gonsaless, kurš tobrīd ieņēma ģenerālprokurora amatu, mēģināja pārliecināt Senāta Tieslietu komiteju, ka “informācija tiek vākta, informācija tiek uzglabāta un informācija tiek izplatīta tādā veidā, kas aizsargā visu amerikāņu privātuma intereses”.

Taču (ionsalesam bija sarežģīti pārliecināt komitejas biedru, nelaiķi senatoru Edvardu Kenediju (Edward Kennedy), kuram 2004. gada martā tika aizliegts lidot, jo vārds “T.Kennedy” bija iekļaus Iekšzemes drošības departamenta uzturētajā to personu sarakstā, kurām aizliegts iekāpt lidmašīnās. Kenediju neskaitāmas reizes aizkavēja, līdz ieradās priekšniecība un atļāva viņam iekāpt lidmašīnā. Pat pēc tam, kad kļūme ar vārdiem it kā tika atrisināta, Kendijam 2004. gadā atkal aizliedza lidot, lielākoties Bostonas Ļogana lidostā. Pats Iekšzemes drošības sekretārs Toms Ridžs pa telefonu personīgi atvainojās par šo aizliegumu lidot paša Kenedija dzimtajā pilsētā.

“Šīs ierēdniecības kļūdas dēļ sarakstā nokļuva viens no visietekmīgākajiem cilvēkiem Vašingtonā. Neviļus rodas jautājums, cik vēl tādu cilvēku ir sarakstos, kuri nemaz nav teroristi,” prātoja Amerikas pilsonisko brīvību savienības juriskonsults Redžinalds Šafords (Reginald T. Sbuford). “Cilvēks ar senatora Kenedija stāvokli sabiedrībā var piezvanīt draugam, lai viņa vārds tiktu svītrots, bet parastam Amerikas pilsonim šādu iespēju nav. Taču pat Kenedijam nācās zvanīt trīs reizes.”

Timotija Edgara bailes, ka saraksti varētu tikt izmantoti politiskai atriebībai, sāk biedējošā veidā piepildīties. Arizonas štata kases departamenta sekretārs Dīns Mārtiņš (Dean Martin) izstāstīja vietējās televīzijas žurnālistam, ka 2009. gadā viņa vārds pēkšņi parādījies valdības to personu sarakstos, kurām aizliegts lidot, pēc tam, kad bijusī Arizonas štata gubernatore Dženeta Napolitano kļuva par Iekšzemes drošības departamenta vadītāju. Mārtiņš apgalvo, ka melnajos sarakstos iekļuvis tāpēc, ka agrāk bija Napolitino politiskais sāncensis. “Pēc manām kādreizējām nesaskaņām ar bijušo gubernatori mans personāls mēdza jokot, ka nevarēšu vairs lidot, kad viņa atgriezīsies Vašingtonā,” sacīja Martins. “es viņiem neticēju, bet tas nudien notiek.”

Kāds cits starpgadījums saistīts ar sirds ķirurgu no Ņujorkas štata ziemeļiem un atvaļinātu ASV armijas rezervju pulkvežleitnantu, kurš bija piedalījies pirmajā Persijas līča karā, doktoru Robertu Džonsonu (Robert Johnson). 2006. gada sākumā, kad viņš ieradās Sirakūzu lidostā uz savu reisu, viņam aizliedza lidot un paziņoja, ka kā iespējamais terorists viņš ir iekļaut federālajā lidmašīnās neielaižamo personu sarakstā.

“Kā izbijis pulkvežleitnants, kurš devis zvērestu aizsargāt mūsu valsti, varētu būt potenciāls terorists?” Džonsons vietējā laikrakstā vaicāja. Pats Džonsons izvirzīja pieņēmumu, ka sarakstā nonācis tāpēc, ka 2004. gadā, būdams demokrātu partijas biedrs, viņš sacentās ar republikāni Džonu Makhjū (John McHugh) par vietu Kongresā no Divdesmit trešā apgabala. Pulkvedis arī neslēpti kritizēja Irākas iekarošanu un okupāciju.

Džonsons, tāpat kā daudzi citi pilsoņi, kuri sev par lielu pārsteigumu nokļuvuši lidmašīnās neielaižamo personu sarastā, pieprasa atbildes uz jautājumu, kurš un kā izlemj par sarakstā iekļaujamajiem vārdiem un kā tādu kā viņš varētu izsvītrot no tā. 2010. gadā Transporta drošības administrācijas uzturētajā izlūkošanas kopienas centrālajā informācijas repozitorijā TIDH (Terrorist Identities Datamini Environment) ietverto personu skaits bija pieaudzis līdz pusmiljonam. Taču tas nebija ļaunākais.

2009. gada Ziemassvētku dienā divdesmit trīs gadus vecais nigērie-tis Umars Paruks Abdulmutalabs (Umar Farouk Abdulmutallab) it ka esot mēģinājis aizdedzināt pulverveida sprāgstvielu, kas bija paslēpta viņa apakšveļā, atrodoties lidmašīnā reisā nr. 253 uz ziemeļrietumiem. Puisis ieguva iesauku “apakšbikšu spridzinātājs”. Mediji gari un plaši par to vēstīja, bet, kad uzpeldēja daži fakti, notikušais sāka nelabi ost.

Cari pasažieri stāstīja, ka Abulmutalabu pavadījis labi ģērbts vīrietis, kurš bija pierunājis aviokompānijas darbiniekus ielaist viņus, neskatoties uz to, ka Abdulmutalabam bija tikai rokas bagāža un par lidojumu pāri Atlantijas okeānam uz. Detroitu viņš bija samaksājis skaidrā naudā. Turklāt Abdulmutalaba tēvs, Nigērijas bankas First Hank Nigeria bijušais priekšsēdētājs un bijušais Nigērijas ministrs Alhadži Umaru Mutalabs (Alhaļi Umaru Mutallab) ASV vēstniecībai un Nigērijas drošības dienestiem sešus mēnešus pirms notikušā bija ziņojis par sava dēla militāro darbību. 2010. gadā Pārstāvju palātas Iekšzemes drošības komitejas janvāra sesijā atklājās, ka ASV izlūkošanas dienesti bija lieguši Valsts departamentam anulēt Abdulmutalaba Savienoto Valstu vīzu, kas būru novērsis viņa iekāpšanu tajā lidmašīnā. Valsts departamenta sekretāra vietnieks vadības jautājumos Patriks Kenedijs (Patrick E Kennedy) izstāstīja, ka izlūkošanas dienestu amatpersonas bija lūgušas viņa iestādi neliegt vīzu aizdomās par terorismu turētajai personai, jo, viņuprāt, tas traucētu al Qaeda darbības izmeklēšanu, (āti šajā izlūkošanas dienestu rīcībā saskatīja ceļa bruģēšanu Abdulmutalabam. Vēl viena īpatnība bija ziņojumā minētā sprāgstviela, kas bija ASV armijas izmantotais pentaeritritola tetranitrāts (PKTN). Sprāgstvielu eksperti zina stāstīt, ka PKTN uzspridzināšanai nepieciešams īpašs detonators un ar sērkociņa vai šķiltavu piešķilšanu vien nepietiek. Pie Abdulmutalaba netika atrasti nekādi detonatori vai kapsulas, un pie viņa esošās ķimikālijas nebija piemērotas sprādziena izraisīšanai, tāpēc sazvērestību pētniekiem radušās aizdomas, ka viss notikušais bija inscenēts viltus uzbrukums, uzveļot vainu citiem, nevis īstajiem vainīgajiem. Bet ar kādu mērķi?

Vai iespējams, ka Kongresam bija nepieciešams vēl viens biedējošs terorisma akts, kas sakrita ar debatēm pa dažu PATRIO T likuma noteikumu anulēšanu? Galu galā šie noteikumi palika spēkā. Pēc terora iz-bīļa esošie plāni apgādāt lielākās lidostas ar visa ķermeņa skenēšanas ierīcēm ar lielu joni tika īstenoti, bet sabiedrisko attiecību zibenskam-paņu uzsāka Iekšzemes drošības dienesta bijušais šefs un viens no apsardzes un riska pārvaldības firmas Chertoff Group dibinātājiem Maikls Certofs (Michael Chertoff). Firmas Chertoff Group klientu vidū bija arī Rapiscan Systems - visa ķermeņa skeneru ražotājs, un 150 šādu ierīču par 25 miljoniem ASV dolāru 2010. gada sākumā nopirka Transporta drošības administrācijas.

“Certofa kungam nevajadzētu ļaut ļaunprātīgi izmantot sabiedrības uzticēšanos viņam kā bijušajam valsts ierēdnim, lai gūtu privātu peļņu no visa ķermeņa skeneriem, izliekoties, ka skeneri būtu atklājuši šo konkrēto sprāgstvielu veidu ļPHTNļ,” savu sašutumu pauda lidostas pasažieru tiesību aizstāvju grupas FlyersRights.org dibinātāja Keita Hani (Kate Hanni), kuras vadītā organizācija iebilda pret visa ķermeņa skeneriem. 2010. gada janvārī aptuveni četrdesmit ķermeņa skeneri rika izmantoti deviņpadsmit Savienoto Valstu lidostās. Līdz gada beigām bija plānots to skaitu palielināt līdz. vairāk nekā trīssimt ierīcēm, lielākoties pateicoties Ziemassvētku dienā notikušajam starpgadījumam. Neraugoties uz. Certofa apgalvojumiem, ka skeneri būtu uzrādījuši PETN, parlamentārietis Hens Voliss Ben Wallace), kurš iepriekš bija strādājis pie šādu skeneru izstrādes izmantošanai lidostās, žurnālistiem izstāstīja par atklājumiem izmēģinājumu laikā, ka tādi maza blīvuma materiāli kā PETN skeneros nemaz neparādītos. Voliss skaidroja, ka skeneri atklāja šrapneļus, vasku uu metālu, bet plastmasa, ķimikālijas un šķidrumi skeneros neparādījās.

Lūriķi no Transporta drošības adminstrācijas

ClTĀOA veida bažas par visa ķermeņa skeneriem bija saistītas ar veselību un privātumu. Ķermeņa skeneros izmantotie tetrahercu starojuma viļņi iespiežas nevadošos materiālos, piemēram, apģērbā, taču enerģija nosēžas arī cilvēka organismā. Ņūmeksikā esošās Eosalamosas valsts laboratorijas zinātnieku grupas vadītājs Hoians Aleksandrovs (lioian Alexandrow) paziņoja par savu atklājumu, ka visa ķermeņa skeneri bojā cilvēku DNS. “Pamatojoties uz mūsu rezultātiem, mēs apgalvojam, ka specifiskā saskare ar tetrahercu starojumu var ievērojami ietekmēt DNS dabisko dinamiku un tādējādi izmainīt sarežģītos molekulāros procesus gēnu ekspresijas ietvaros un DNS replikāciju,” pavēstīja zinātnieki. Viņi skaidroja, ka, lai gan tetrahercu starojums rada tikai sīku rezonējošu efektu, tas tomēr ļauj tetrahercu viļņiem atvīt DNS dubulto spirāli, radot tajā burbuļus, kas var būtiski traucēt normālos procesus, piemēram, gēnu ekspresiju un DNS replikāciju. Aleksandrova grupa uzskata, ka parastie rezonējošie efekti nav pietiekami spēcīgi, lai nodarītu šāda veida DNS bojājumus, taču nelineāra rezonanse to spēj.

Cilvēki noraizējušies ne tikai par veselību, bet arī par privātumu. Daudzi privātuma aizstāvji apgalvo, ka Transporta drošības administrācija nav patiesa, kad tās amatpersonas apgalvo, ka skenējošās ierīces nevar skaidri parādīt cilvēka ģenitālijas, un plašsaziņas līdzekļos publicētajos attēlos, kas pievienoti rakstiem par šo iekārtu, var redzēt vien neskaidras ķermeņa aprises. Taču tādi alternatīvie plašsaziņas līdzekļi kā PrisonElanet.com pieķēra Transporta drošības administrāciju melos, publicējot Melburnas Transporta drošības biroja vadītājas Šerilas Džon-sones Cheryl Johnson) izteikumus, kura atzina: “Ejot caur aparātu, var redzēt ģenitālijas un krūtis... Tajā parādīsies cilvēku intīmās zonas, taču mēs esam izlēmuši neizpludināt tās, jo tas ievērojami pasliktina atklāšanas iespējas.”

Anglijā, kur visa ķermeņa skenēšana pasludināta par obligātu (lai gan tas pārkāpj Lielbritānijas likumdošanu par bērnu pornogrāfiju, saskaņā ar kuru nepilngadību bērnu ģenitāliju atveidošana ir aizliegta), šo iekārtu pretinieki paziņojuši, ka attēli ir tik skaidri, ka pielīdzināmi “virtuālajai pārmeklēšanai izģērbjot”. Viņi aicināja ieviest vēl citus aizsardzības pasākumus pasažieru privātuma interesēs.

PrisonPlanet.com reportieris Pols Džozefs Vatsons (Paul Joseph Watson) stāstīja, ka vietnes lasītāju iesūtītie piemēri apstiprināja, ka, mazliet invertējot ķermeņa skeneru attēlus, var iegūt gandrīz ideālu krāsainu kaila ķermeņa atveidojumu. Attēlu invertēšana, kas tiek piedāvāta vairumā attēlu rediģēšanas lietojumprogrammu, neskaidru negatīvu attēlu pārvērš skaidrā pozitīvā attēlā. “Lidostu pārbaudes iekārtas radīs milzīgu AUGSTAS IZŠĶIRTSPĒJAS [izcēlums oriģinālaisļ attēlu daudzumu, kuros pēc inversijas būs redzama jūsu ķermeņa ikviena vissīkākā detaļa,” sacīja Vatsons.

Lai gan Transporta drošības administrācijas amatpersonas centās pārliecināt sabiedrību, ka kailo lidotāju attēli netiks saglabāti, izdrukāti vai pārraidīti, Vašingtonā strādājošā Elektroniskās privātās informācijas centra (Electronic Privacy Inforation Center/EPIC) iegūtie valdības dokumenti liecina par ko citu. Dokumentos redzams, ka Transporta drošības administrācija iepirkuma specifikācijā norādījusi, ka ķermeņa skeneriem “izmēģinājuma režīmā” nepieciešama attēlu saglabāšanas un nosūtīšanas iespēja. EPIC izpilddirektors Marks Rotenbergs (Marc Rotenberg) sacīja, ka šāda prasība ļauj iekārtas ļaunprātīgi izmantot gan Transporta drošības administrācijas darbiniekiem, gan hakeriem no ārpuses. “Nedomāju, ka Transporta drošības administrācija bijusi atklāta pret sabiedrību, stāstot par šo ierīču patiesajām iespējām,” apgalvoja Rotenbergs. “Viņi noorganizēja ļoti viltīgas popularizēšanas kampaņas, kurās cilvēki, tai skaitā žurnālisti, redzami izejam cauri ierīcēm. Balstoties uz. iegūtajiem attēliem, viņi mierina, ka bažām par privātumu nav pamata. Taču, ielūkojoties faktiskajās tehniskajās speci-likācijās un izlasot līgumus ar tirgotājiem, kļūst saprotams, ka šīs iekārtas spēj daudz vairāk, nekā Transporta drošības administrācija atzīst.”

Oficiālie apliecinājumi, ka visa ķermeņa skenētos attēlus redzēs tikai pilnvarotie lidostas dienesti un ātri tos iznīcinās, tika sagrauti 2010. gada februārī, kad BBC atklāja, ka indiešu aktieris Saruks Khāns (Shahrukh Khan) izgājis cauri ķermeņa skenerim un vēlāk viņa kailā ķermeņa attēls izdrukāts un izplatīts apsardzes darbinieču vidū Hītrovas lidostā. “Tu ieej aparātā, un parādās viss - visas tava ķermeņa aprises,” Khāns bija satraukts. “Es biju mazliet nobijies... un iznācu laukā. Tad es ieraudzīju meitenes - viņu rokās bija izdrukas. Palūkojos uz viņām. Nospriedu, ka tā ir kārtējā veidlapa, ko iedod aizpildīt. Sacīju, lai iedod man, un tur visu varēja redzēt. Es vēl uzliku tur savu autogrāfu.” Taču ne rikai ķermeņa skcnēšanas ierīces var uzburt 1984. gada Orvcla tehnokrātu sabiedrības ainas.

Drošības dienestu ļaunprātīga izmantošana

Lai (iAN valda visai izplatīts uzskats, ka valdība sliecas aizturēt galvenokārt cilvēkus ar Tuvajos Austrumos raksturīgajiem vārdiem, Slepenais dienests Robertu Eī “amatnieku Bobu” Lūisu (Robert Lee “liob on the Job” Lewis) uzskatīja par pietiekami bīstamu, lai arestētu viņu garāmejošas piezīmes dēļ. Eūiss ir dedzīgs kristietis, kurš gadu desmitiem pētījis valdības skandālus un sadarbojies ar lidostu juristiem, izmeklējot spridzināšanu aviokompānijas Pan Aw reisā nr. 103 virs Lokerbijas Skotijā. 1998. gada aprīlī Eūiss sēdēja kādā Teksasas pilsētas Hjūsto-nas restorānā, aplaimojot viesmīļus ar savām zināšanām par valdības krāpšanu un maz zināmu informāciju par bijušo prezidentu Džordžu H. V. Bušu. Eūiss atzina, ka par Bušu bija izmetis aptuveni šādu piezīmi: “Es viņu paņemšu pie dziesmas!”

Slepenā dienesta aģents Tims Reilijs (Tim Reilly) restorānā sēdēja līdzās Eūisam un uz vietas viņu arestēja par draudēšanu bijušajam prezidentam. Nākamajā dienā pēc īsas tiesas sēdes federālā miertiesnese Mārsija Krouna (Marcia Crone) noliedza jebkādu Pirmā labojuma piemērojamību un tā vietā atzina aģenta Reilija pa ausu galam dzirdēto kā liecību. Tā kā Eūisam nebija pietiekami daudz līdzekļu, lai iemaksātu drošības naudu, federālajā cietumā viņu noturēja teju gadu. Šajā laikā viņu nosūtīja uz Fortvortas Federālo labošanas iestādi un ievietoja kamerā, kur Vaitvoteras skandāla dalībnieks Džeimss Makdūgals (Janies McDoutfal)[28] esot izdarījis pašnāvību. Eūiss zināja, kas bija

Makdūgals, un ievietošanu viņa kamerā uztvēra kā iebiedēšanu. Pēc dažiem mēnešiem Lūisu pārveda uz federālo slimnīcu Misūri štata pilsētā Springfīldā, kur viņu piespiedu kārtā sazāļoja, līdz žurnālistu un viņam pazīstamo akadēmiķu protesta vēstules panāca Lūisa atbrīvošanu. Tiesas procesa vai pat pretējo pušu uzklausīšanas galu galā nemaz nebija.

Ja kāds domā, ka Iekšzemes drošības departamenta varas ļaunprātīga izmantošana ar laiku varētu norimties, atcerēsimies gadījumu, kas norisinājās Merilendas štata pilsētā Betezdā 2006. gadā - divi formās tērpti vīrieši ar beisbola cepurēm galvās, kuras rotāja vārdi “Iekšzemes drošības dienests”, iegāja I.itlfolas bibliotēkā un skaļi paziņoja, ka pornogrāfijas skatīšanās ir aizliegta. Tad viņi palūdza vienu bibliotēkas internēta lietotāju iznākt laukā.

Kad pret diviem “drošības dienesta” darbiniekiem rika iesniegtas sūdzības, Montgomerijas apgabala vecākais administratīvais ierēdnis Brūss Romers (Brūce Romer) paskaidroja, ka abi bijuši Iekšzemes drošības departamenta Montgomerijas apgabala nodaļas darbinieki. Šī iestāde ir neapbruņota struktūra, kuras pienākums ir patrulēt pie aptuveni trijiem simtiem apgabala ēku. Romers piebilda, ka šai vienībai nebija pienākuma atklāt pornogrāfijas skatīšanos un ka starpgadījums bijis “neveiksmīgs” un “nepatīkams”. Romers pavēstīja, ka abi darbinieki esot “pārsnieguši savas pilnvaras” un tikuši pārcelti darbā citur.

I.ai ilustrētu, cik viegli Transporta drošības administrācijas darbinieks var ietekmēt cilvēka dzīvi, padomājiet par gadījumu ar divdesmit divus gadus veco Mičiganas universitātes studenti Rebeku Solomonu (Rebecca Solomon). 2010. gada 5. janvārī lidostā viņu aizturēja Transporta drošības administrācijas aģents, kurš izlikās, ka viņas rokas bagāžas datorsomā atradis maisiņu ar baltu pulveri. Vīrietis pieprasīja paskaidrot, kur meitene ņēmusi pulveri, turpināja vicināt maisiņu šokētās studentes priekšā, līdz atzina, pa pajokojis. “Tev vajadzēja redzēt savu sejas izteiksmi,” Transporta drošības administrācijas darbinieks smējās. Kad sabiedrība uzzināja par šo starpgadījumu, pati Transporta drošības administrācija taisnojās, ka darbinieks pie viņiem vairs nestrādā. Taču, ja Transporta drošības administrācijas darbinieks nebūtu pateicis, ka tas ir joks, Solomona jau būtu aiz restēm. Šim nelielajam starpgadījumam vajadzētu kļūt par atklāsmes mirkli jebkuram domājošam amerikānim, pavēstot, pie kā var novest nesankcionēta un neuzraudzīta vara.

Šādi gadījumi uzskatāmi parāda, cik viegli cilvēki, kuriem dota vara, var šo varu izmantot ļaunprātīgi. Rodas arī jautājums, cik vēl reizes Iekšzemes drošības departamenta darbinieki “pārkāpuši” savas pilnvaras un cik daudzi šādi gadījumi vienkārši nav nonākuši atklātībā.

Fotogrāfi ugunslīnijā

AcīMRKDZOT par tik tradicionāla amerikāņu nodarbe kā fotografēšana pilsētā nav palikusi ārpus Iekšzemes drošības departamenta aģentu redzesloka. Kādu dienu 2002. gada decembra sākumā amatierfotogrāfu Maikli Maginisu (Mike Maginnis) ieintriģēja rosība ap Пен veras viesnīcu Adams Mark Hotel, jo ēku bija ielenkusi Denveras policija, armijas reindžeri un uz. jumtiem bija izvietoti snaiperi. Maginiss, kurš strādā informācijas tehnoloģiju nozarē un bieži fotografē sabiedriskas ēkas un komunikācijas, uzņēma pāris momentuzņēmumus. Tajā brīdī ceļu viņam aizšķērsoja Denveras policists, kurš pieprasīja atdot kameru. Kad Maginiss atteicās atdot savu dārgo fotoaparātu Nikon F2, viņu nogrūda zemē un arestēja.

Pēc noturēšanas Denveras policijas iecirknī Maginisu nopratināja Slepenā dienesta aģents. Maginiss uzzināja, ka tajā rajonā uzturas viceprezidents Ccinijs (Cheney) un ka saskaņā ar pretterorisma likumu PATRIOT viņš tiek apsūdzēts terorismā. Kā vēlāk stāstīja Maginiss, aģents mēģinājis piespiest viņu atzīties, ka ir terorists, un saucis viņu par “dvieļgalvju kolaboracionistu” un “liberastu”.

Pēc vairākām apcietinājumā pavadītām stundām Maginisu atbrīvoja bez jebkādiem paskaidrojumiem. Kad Maginisa advokāts sazinājās ar Denveras policiju, lai saņemtu paskaidrojumu, viņi noliedza, ka vispār būtu arestējuši Maginisu.

Tīmekļa vietne PhotographerNotaTerrorist.org vēstīja: “Fotografēšana pakļauta uzbrukumiem. Rodas sajūta, ka visos valsts nostūros kā potenciālajam teroristam uzbrūk ikvienam cilvēkam ar kameru, vienalga, vai viņš būtu amatieris vai profesionālis, fotografētu ainavas, arhitektūru vai ielas. Pretterorisma likumdošana ne tikai grauj preses brīvību, bet ari apdraud mūsu valsts kolektīvo vizuālo vēsturi, jo, lai gan tās uzdevums ir nosargāt mūsu mantojumu, patiesībā mums liedz to iemūžināt. Šī kampaņa ir vēstījums visiem, kuri augstu vērtē vizuālo pieredzi, ne tikai fotogrāfiem. Mums ir jāsadarbojas, lai to apturētu, pirms pati fotografēšana kļūst par vēsturi, nevis tās iemūžināšanas veidu.”

2009. gada sākumā no Ilinoisas centrālā laikraksta Pantagraph foto redaktora Deivida Prēbera (Dāvid Proeber) fotoaparāta tika izrauta atmiņas karte un viņu draudēja arestēt, kad viņš bija nofotografējis policijas un kāda šāvēja apšaudi. Prēbcrs atmiņas karti atguva pēc vairāk nekā trim stundām, kad bija pasūdzējies tiesu apsardzes dienesta nodaļas vadītājam, kuru viņš personīgi pazina. Kad tiesu apsardzes darbinieks sazinājās ar štata policiju, Prēbera atmiņas karti atdeva un turklāt atvainojās. Viņa uzņemtā šāvēja fotogrāfija tika ievietota internētā, un pirmo trīsdesmit divu stundu laikā skatījumu skaits sasniedza 1,2 miljonus. Tomēr Prēbers vēlāk uzzināja, ka policija bija saglabājusi viņa fotogrāfijas DVD diskā, kas, viņaprāt, bija nelikumīgi.

2007. gadā Maiami ārštata fotogrāfs Karloss Millers (( '.artos Miller) tika arestēts un notiesāts par Maiami policijas policistu fotografēšanu publiskā vietā - uz ielas. Tiesa atzina, ka Millers nav nepakļāvies policistam un uzvedies huligāniski, taču viņu notiesāja par pretošanos arestam. Procesa virzītājs ieteica trīs mēnešu pārbaudes laiku, piecdesmit stundas sabiedriskajos darbos, dusmu pārvaldīšanas kursus un tiesas izdevumu segšanu. Taču tiesas procesu izskatījušo Maiami apgabala tiesas tiesnesi Hosē Fernandesu (Jose Fernandez) acīmredzot saniknoja fakts, ka Millers savu tiesas procesu bija atreferējis emuārā, un Milleram piesprieda vienu gadu pārbaudes laika, simt stundas sabiedriskajos darbos, dusmu apvaldīšanas kursus un tiesas izmaksu piedziņu vairāk nekā 500 ASV dolāru apmērā.

Millera sprieduma smagums saniknoja Profesionālo žurnālistu savienību (Society of Professional ļonrnalists/SPJ), kas bija sākotnēji ziedojusi naudas līdzekļus Millera aizstāvībai. Ziņu raidījumā Profesionālo žurnālistu savienības prezidents Klints Brūers (Clint Brewer) paziņoja: “Fakts, ka Millera kungs tika arestēts par fotografēšanu sabiedriskā vietā ir Pirmajā labojumā noteikto viņa tiesību pārkāpums. Šīs tiesības tika vēlreiz aizskartas, kad Millera kunga paziņojumi viņa emuārā ietekmēja Fernandesa spriedumu. Savienība pilnībā aizstāv Millera kunga tiesības savā emuārā brīvi izteikties.”

Pat palaiduši garām interesantus kadrus, mūsdienu fotogrāfi acīmredzot nav pasargāti no varas iestāžu reidiem. 2009. gada septembri fotožurnāliste Lora Seneta (Laura Sennett), kuras specialitāte ir fotoreportāžas no protestu mītiņiem un demonstrācijām, iesniedza federālo sūdzību, jo gan federālā valdība, gan vietējie tiesībsargājošie dienesti, iebrūkot viņas mājās un konfiscējot datora aparatūru un datus, digi-tālās kameras, atmiņas kartes, fotoaparātu, digitālās uzglabāšanas ierīces un digitālo balss ierakstītāju līdz ar darba materiāliem un personiskajām mantām, bija aizskāruši viņas tiesības, kas noteiktas Pirmajā un Ceturtajā labojumā. Reida laikā mājās bija vienīgi viņas dēls.

Kā apgalvo Seneta, tas notika tāpēc, ka 2008. gada 12. aprīlī viņa bija nofotografējusi cilvēkus, kas protestēja pret Starptautiskā Valūtas fonda sanāksmi. Savā sūdzībā Seneta skaidroja, ka piedzīvojusi ārkārtēju emocionālu un psihisku stresu un pazemojumu. Viņa pieprasīja tiesas rīkojumu Tieslietu departamentam atdot viņas mantas un samaksāt zaudējumu atlīdzību 250 000 ASV dolāru apmērā un sodu I miljona dolāru apmērā. Pret viņu netika izvirzīta nekāda apsūdzība noziedzīgā nodarījumā.

Savā sūdzībā Seneta minēja ģenerālprokuroru Kriku Holderu (Eric Holder), ЫВ Apvienoto pretterorisma darba grupu (Joint Terrorism Task Force), princi Viljamu, Ārlingtonas apgabala policijas pārvaldi un Tieslietu departamentu. Seneta apgalvo, ka viņa nav bijusi nekādas kriminālizmeklēšanas objekts, un viņas darbi publicēti vairākos plašsa-ziņas līdzekļos, ieskaitot CNN un History Channel.

Viens no žurnālistikas senākajiem pamatprincipiem nosaka, ka filmētājiem un fotografētājiem, veidojot ziņu raidījumus, ir tiesības uzņemt fotogrāfijas, jo īpaši sabiedriskās vietās. Nupat šīs tiesības šķiet apdraudētas, jo ziņu sižetus ierobežotās devās izsniedz varas iestādes, reportieriem notikumu vietā jāstāv aiz. dzeltenās lentes, bet televīzijas ziņām sižetus iesniedz pašu dienestu operatori.

Jūs filmē

Par kāmi RAM uztraucas ne tikai fotogrāfi. Liberāļu satraukumu izraisījis nesen vērojamais straujais novērošanas kameru skaita pieaugums gan lielās, gan mazās pilsētās.

Ierastās “laipni lūdzam” zīmes vietā Vašingtonas apgabala pilsētā Medīnā viesus šobrīd sagaida viens uzraksts - “Jūs iebraucat teritorijā ar diennakts novērošanu”. Policijas priekšnieks Džefrijs Cens (Jeffrey Chen) atteicās nosaukt kameru skaitu, kas uzstādītas krustojumos un kas izmanto “automātisko valsts reģistrācijas numura atpazīšanas tehnoloģiju”, lai ierakstītu numurzīmes. (,'ens sacīja, ka kameru ierakstītā informācija tiek uzglabāta sešdesmit dienas, kas policijai ļauj turpināt meklējumus, ja tiek izdarīts noziegums.

“Šīs kameras nodrošina mums izlūkošanas datus,” skaidroja Cens. “Tādējādi mēs esam soli priekšā noziedzniekiem. Uz laukuma es negribētu atrasties vienādās pozīcijās ar noziedzniekiem.”

Cens žurnālistiem pavēstīja, ka 2008. gadā šajā pilsētā ar 3100 iedzīvotājiem, kuru vidējie ienākumi ir vairāk nekā 220 000 ASV dolāru, notikušas vienpadsmit ielaušanās. “Daži uzskata, ka ļvienpadsmit ielaušanās! ir neciešama parādība. Taču pat viens noziegums nav paciešams,” piebilda Cens.

Amerikas pilsonisko brīvību savienības preses sekretāru Dagu Ho-ningu (Doug Honing) satrauca jaunā novērošanas sistēma, un viņš paziņoja, ka te ož pēc privātuma pārkāpuma. “Valdībai nevajadzētu reģistrēt cilvēku ikdienas gairas, ja viņi nav izdarījuši neko sliktu,” viņš sacīja. “Taču šāda rīcība mūs aizvien straujāk tuvina pastāvīgi novērotai sabiedrībai.”

Neraugoties uz Honinga paziņojumiem, daudzi uzskatīja, ka uzmācīgie pasākumi mūsdienās ir nepieciešami. Bijušais Vašingtonas mērs Entonijs Viljams (Anthony A. Williams) ir viens no šiem ticīgajiem un, būdams mērs, brīdināja savus vēlētājus: “Mēs šobrīd dzīvojam jaunā, ļoti bīstamā pasaulē, un mums jānodrošina augstāka drošības*pakāpe.” Viljams plānoja pastiprināt Vašingtonas drošību, atdarinot Londonu un Sidneju, kur pilsētā izvietotas tūkstošiem videokameru, kas savienotas ar centrālo pulti. Anglijā šobrīd lidostā, stacijās, ielās un rajonos ir vairāk nekā divi miljoni kameru.

Jautāts, vai šis plāns ievērojami neietekmēs pilsoņu personīgās tiesības, Viljams atzina: “Būs šis tas jāupurē.”

Apvienotā Karaliste ir lielisks pastāvīgi uzraudzītas sabiedrības piemērs, kur uzņēmumi zeļ uz plaukst uz pilsoņu lūrēšanas tieksmju rēķina. Jauns uzņēmums ar nosaukumu Internet Eyes piedāvā līdz pat 1000 mārciņu brīvprātīgajiem pilsoņiem, kuri sēž mājās un vēro vairākus videomonitorus, kas pievienoti Lielbritānijas visuresošajām novērošanas kamerām. Šīs “tūlītējas notikumu paziņošanas sistēmas” ietvaros skatītājiem ir jāziņo par jebkādu “trauksmi” - aizdomīgu darbību,

kas saskaņā ar uzņēmuma iekšējiem dokumentiem visbiežāk nozīmē zādzības no veikaliem, ielaušanos, vandālismu un “antisociālu uzvedību”. Trauksmes ziņojums tiek nodots kameru īpašniekiem, Internet Eyes abonementiem, kuri novērtē trauksmes nopietnību un izlemj, kurš saņem atalgojuma maksu. Monitori nevar nekādi apzīmēt vai kontrolēt videokameru nodoto informāciju, viņiem arī nav atļauts zināt kameru atrašanās vietas.

Vai vēl ilgi jāgaida, kad kāds jauns terorisma drauds - reāls, iedomāts vai safabricēts - liks labu gribošiem amerikāņu televīzijas skatītājiem ziņot par visu, kas viņiem šķiet aizdomīgs kaimiņu uzvedībā? Nedomājiet, ka tā nevar notikt. Tas jau notiek valstī, ko reiz sauca par levzenu .

IV DAĻA. KĀ ATBRĪVOT ZOMBIJUS: TRĪS BRĪVĪBAS KASTES

Lai gūtu virsroku, nav vajadzīgs vairākums... drīzāk aizkaitināts, nenogurdināms mazākums, kas dedzīgi vēlas cilvēku prātos iedegt krūmāju ugunsgrēku.

Semjuels Adamss

Kamēr uzņēmēju pārvaldītie plašsaziņas līdzekļi savos ziņu raidījumos pievēršas ugunsgrēkiem, vrakiem, slepkavībām, miesas bojājumiem un skandāliem, cilvēkam rodas jautājums: vai ir arī kādas labas ziņas?

Jā, ir gan.

Daži domājoši cilvēki uzskata, ka Savienotās Valstis pārdzīvo aizraujošu, lai arī neērtu brieduma iestāšanos. Lai gan viņi atzīst, ka pieaugšana un izmaiņas spēj izsist no sliedēm, ir amerikāņi, kas uzskata, ka tehnoloģiju progress un vides aizsardzība galu galā aizvedīs gaišākā un harmoniskākā nākotnē, kurā netrūks alternatīvās degvielas, dzinēju, kas darbojas uz. ūdens bāzes un izmanto dabiskos energoresursus, piemēram, saules, paisuma un ģeotermālos.

Taču sabiedrībai jābūt piesardzīgai. Plutokrāti, kas valda finanšu, uzņēmumu un plašsaziņas līdzekļu jomās, ir pārāk ilgi viņus šmaukuši. Gadiem ilgi rakstnieki, filmu veidotāji, radio un televīzijas komentētāji un pat daži oratori uz. ielu stūriem ir brīdinājuši par ļaunās pasaules kārtības tuvošanos, nelielai plutokrātu saujiņai un viņu algotņiem slepenajās biedrībās slepus perinot ilgotās sociālistiskās globalizācijas plānus. Agrāk tādi paši vēstneši ir brīdinājuši, ka Vjetnamas kara “tuneļa galā gaismas nav”, ka Niksons ir blēdis un viņam nevajadzētu palikt amatā līdz. termiņa beigām, ka Džordžs H.V. Bušs melo, sakot: “Klausieties uzmanīgi -vairs nekādu jaunu nodokļu!” Tāpat par to, ka gadījumi Rūbijridžā un Veiko bija uzbrukumi ne tikai sektantiem, bet visu amerikāņu tiesībām.

Palūkojoties atpakaļ, redzam, ka šiem brīdinātājiem galu galā izrā-dījās taisnība.

1

Mūsdienās amerikāņu sabiedrība dzird par nepārbaudītām vakcīnām, lielo zāļu uzņēmumu ietekmi uz valdības politiku, totalitāru militāro diktatūru un Konstitūcijā apsolīto brīvību ierobežojumiem.

Sabiedrībai, iespējams, laiks ieklausīties “sazvērestības teoriju” vēstītājos un jaunatnes aktīvistos. Kanādas Pētījumu un globalizācijas centra pētnieka vietnieks Endrjū Cievins Māršals (Andrew Gavin Marshall) vaicāja: “Ņemot vērā mūžīgos un nelokāmi uzstājīgos izsaucienus par lejupslīdes “beigām”, krīzes “risinājumu” un ekonomikas “atgūšanos”, mums jāatceras, ka to stāsta tie paši cilvēki un institūcijas, kas iepriekšējos gados stāstīja, ka “bažām nav pamata”, “pamati ir droši” un nekādas ekonomiskās krīzes briesmas nepastāv. Kāpēc mēs turpinām ticēt šiem cilvēkiem, kuri gan savos paziņojumos, gan izvēles ziņā allaž kļūdījušies?” Māršala jautājums attiecināms uz. daudzām Amerikā pastāvošām problēmām. Tas savukārt liek uzdot plašāka mēroga jautājumu: kāpēc mēs vispār klausāmies šajās institūcijās?

Ja Amerika vēlas atgūt individuālo brīvību un kapitāla iniciatīvu, kas reiz pacēla šo nāciju jaunos tehnoloģiskos un sabiedriskos augstumos, kaut kam neapšaubāmi ir jāmainās. Te nelīdzēs svārstīšanās starp konservatīva vai liberāla prezidenta administrācijām, kuras abas darbojas to pašu globālisru ēnā. Amerikāņiem ir jāsaliedējas, tāpat kā Otrajā pasaules karā.

Taču nav jāapvienojas cīņā pret ārvalstu ienaidnieku, kāda bija nacistiskā Vācija - mūsu ienaidnieks šodien ir vietējais. Sis spēcīgais pretinieks ir tas, kurš mēģina kontrolēt federālo valdību, finanšu sistēmu, izglītības sistēmu un pat Amerikas pilsoņu dzīvesveidu.

Taču ienaidnieka spēki ir skaitliski niecīgi, savukārt amerikāņu skaits ir teju 304 miljoni.

Laiks amerikāņu indivīdiem kļūt aktīviem. Laiks atcerēties trīs brīvības kastes - Kartona kasti kā platformu politiskām runām, Vēlēšanu urnu un Munīcijas kasti.

KARTONA KASTE KĀ POLITISKU RUNU PLATFORMA

Pkkzidknts Džons К Kencdijs reiz sacīja: “Mēs nebaidāmies amerikāņu tautai uzticēt nepatīkamus faktus, ārvalstu idejas, svešas filozofijas un pretējas vērtības. Nācija, kas baidās ļaut savai tautai atklāti spriest par patiesību un nepatiesību, ir nācija, kura baidās pati no saviem cilvēkiem.”

Mūsdienās runas brīvību apdraud politkorektums un par rā saukto naidīgo runu normatīvais regulējums. Lai aizsargātos pret šo apdraudējumu, mums jānodrošina brīvi un analītiski ziņu dienesti, kas patiesi kalpo kā sabiedrības “sargsuņi”.

Neiegrožoti ziņu dienesti

Ql.VF.CKS vēsturē vienmēr bijusi korupcija un tirānija.

Savienotajās Valstīs pret valdības un uzņēmumu mantrausību vienmēr cīnījušies brīvi un neizokšķerēti analītiski plašsaziņas līdzekļi -mediji, kas reiz piederēja privātpersonām. Taču mūsdienās plašsaziņas līdzekļus kontrolē saujiņa daudznacionālu korporāciju. Turklāt federālā valdība allaž kavējusi dzēlīgo žurnālistiku, darbojoties slepus un neņemot vērā Informācijas atklātības likumu, kuru prezidents I.indons Džonsons izsludināja 1966. gada 6. septembrī. Likuma mērķis ir noņemt slepenības zīmogu no valdības dokumentiem. Tas ir arī mūžīgs strīdus ābols starp valdības amatpersonām un ziņu dienestiem, privātajiem pilsoņiem. Prezidentu administrācijas ir atšķirīgi traktējušas likumu, kurā ietverti arī vairāki izņēmumi.

īpaši satraucoša ir mediju piederība šauram cilvēku lokam, ņemot vērā, ka vairāk nekā 98 procentiem amerikāņu ir televizors. Parastā nedēļā no šiem 98 procentiem 82 procenti televīziju skatās vakaros, bet 71 procents ieslēdz kabeļtelevīzijas programmas. Turklāt 84 procenti amerikāņu regulāri klausās radio, savukārt 79 procenti ir avīžu lasītāji. Teju pusei Amerikas iedzīvotāju ir internēta pieslēgums, un dažās demogrāfiskajās grupās šis īpatsvars sasniedz gandrīz 70 procentus. Šīs vispārējās aplēses liecina, ka lielākā daļa amerikāņu pārmērīgi daudz laika pavada, blenžot ekrānā, kas jau ir visai slikti. Taču, kad saproti, ka visu, ko šie pilsoņi redz un dzird, raida un publicē piecas lielas mediju korporācijas, potenciālās propagandas draudi un prāta kontrole kļūst skaidri redzami.

Plašsaziņas līdzekļu īpašnieki pasniedz krietni atšķaidītu saturu, un arī Baltā nama un Pentagona personāls manipulē ar plašsaziņas līdzekļiem, izmantojot “uztveres pārvaldību”. Valdības propagandisti gan nespēj klausītājiem iemācīt domāt, tomēr ko domāt - to viņi prot iestāstīt, nosakot dienaskārtību un pamata argumentus. Viņi gudri veido uztveri. Pārāk daudzi ziņu reportieri vienkārši atgremo valdības paziņojumus presei. Vašingtonā strādājošais izmeklējošais žurnālists Veins Madsens (Wayne Madsen) aizrādīja: “Žurnālista uzdevums nav piedalīties ziņu propagandēšanā. Žurnālists ziņo par notikušā faktiem. Plašsaziņas līdzekļi nav vainojami realitātē, ka ASV okupācija Irākā ir bijusi smaga katastrofa. Bet fakts, ka Irākas karš Savienotajām Valstīm ir bijis smaga izgāšanās, gan ir ziņa.”

Nedz Buša, nedz Obamas administrācijas nav atļāvušas laist ēterā ziņu reportāžas no Irākas, pirms tās izskatījušas amatpersonas. Turklāt valdība ir piespiedusi plašsaziņas līdzekļu reportierus iefiltrēties ASV un Irākas armijas vienībās, ierobežojot viņu priekšstatu par konfliktu un nostiprinot personiskas attiecības ar šo vienību karavīriem, neizbēgami reportāžām piešķirot subjektīvu nokrāsu. Valdība arī izmantojusi tādus darbuzņēmējus kā Lincoln (ironp un Sandjego bāzētais Science Applications International C.orp. (SAIC), kam ASV propaganda jāizvieto Irākas laikrakstos. Turklāt Pentagons piešķīra iepirkumu li-gumus SYColetnan Inc., kam jāizstrādā devīzes, reklāmas, avīžraksti, radioreklāmas un televīzijas programmas, lai veicinātu atbalstu ASV politikai ārvalstīs. SYColetnan vadītājs, protams, ir atvaļināts ģenerālis, kurš vienu brīdi bija augstākā amatpersona Aizsardzības departamenta struktūrvienībā, kura SAIC.' piešķīra līgumu attiecībā uz Irākas plašsaziņas līdzekļiem.

“Masu medijiem vajadzētu atbalstīt neatkarīgas reportāžas par Irākas karu,” Veins Madsens rakstīja laikrakstā San Diego Union-Tribune. “Viņiem vajadzētu noraidīt melus, ko žurnālistiem pastāvīgi iebaro Bagdādē un Pentagonā, Valsts departamentā un Baltajā namā. Bet redaktoriem vajadzētu iedrošināt žurnālistus publicēt “neoficiālas” intervijas ar ASV armijas pārstāvjiem,” ieteica Madsens. “Tas ir pretēji Pentagona pamatnostādnēm attiecībā uz medijiem, ber armija nav Pirmajā labojumā noteiktās preses brīvības augstākais soģis. Armijas pienākums ir sargāt šīs tiesības.”

2009. gada jūlijā astoņdesmit septiņus gadus senā organizācija PEN American Center, kuras virsuzdevums ir aizstāvēt rakstnieku brīvību visā pasaulē, piebiedrojās Amerikas pilsonisko brīvību savienībai tiesas procesā, lai apstrīdētu l ikumu par grozījumiem ārējās izlūkošanas uzraudzības likumā (EISA Amendments Act/EAA). Gan PKN, gan Amerikas pilsonisko brīvību savienība apgalvoja, ka šis likums krietni paplašinājis ASV valdības pilnvaras nesankcionēti izspiegot amerikāņus un ar atpakaļejošu spēku piešķīris imunitāti telekomunikāciju uzņēmumiem, kas valdībai palīdzējuši izspiegot pilsoņus.

“Šajā tiesas procesā mēs esam prasītāji galvenokārt tāpēc, ka, mūsuprāt, šīs programmas ietvaros briesmām pakļauta mūsu pašu saziņa, kas ietver neizpaužamus telefona zvanus un e-pasta sūtījumu apmaiņu ar rakstniekiem, kuriem draud apsūdzības citās valstīs, no Afganistānas līdz pat Zimbabvci,” PEN American Center programmas “Rakstniecības brīvība” (Freedom to Write) direktors I.arijs Saiems (Larry Siems) rakstīja laikrakstā Huffington Post. “Mums zināma mūsu kolēģu pieredze valstīs, kur valdībai ir neierobežotas izsekošanas pilnvaras (ieskaitot Savienotajās Valstīs vēl 70. gados), ka programmas, kas valdībai ļauj izspiegot savus pilsoņus, bieži ir vērstas pret rakstniekiem un intelektuāļiem un ka novērošana rada nopietnu visu pilsoņu intelektuālās un radošās brīvības apdraudējumu.”

Pretojas arī citas organizācijas, ne tikai PEN un Amerikas pilsonisko brīvību savienība. Pasaules preses brīvības komiteja (World Press Freedom Committee) ir starptautiska struktūra, kas apvieno biedrus no četrdesmit piecām ziņu aģentūrām un vairāk nekā trīsdesmit gadus ir cīnījusies pret žurnālistu licencēšanu, obligātajiem uzvedības kodeksiem, žurnālistu obligātajiem uzdevumiem un citu ziņu reportāžu kontroli. Pasaules preses brīvības komiteja ir izstrādājusi Brīvās preses hartu (Charter for Free Press), kurā uzskaitīti desmit principi, kas garantētu “neizokšķerētu ziņu un informācijas plūsmu valsts iekšienē un ārpus tās robežām”. Komiteja uzskata, ka harta pelnījusi visu to cilvēku atbalstu, kuri “zvērējuši popularizēt un aizsargāt demokrātijas institūcijas”. Un principi ir šādi:

1. Pieša vai netieša cenzūra ir nepieņemama; tāpēc jāatceļ likumi un prakse, kas ierobežo ziņu aģentūru tiesības brīvi ievākt un izplatīt informāciju, un valsts vai vietējās varas iestādes nedrīkst iejaukties iespiesto vai apraidīto ziņu saturā vai ierobežot piekļuvi jebkuram ziņu avotam.

2. Neatkarīgiem preses un raidorganizāciju ziņu dienestiem ir jā-ļauj brīvi pārvietoties un darboties visās valstīs.

2. Valdība ar savu attieksmi no ekonomiskā vai cita viedokļa nedrīkst diskriminēt valsts ziņu dienestus. Tajās valstīs, kur pastāv sabiedriskie mediji, neatkarīgajiem medijiem ir jābūt tādai pašai brīvai piekļuvei kā oficiālajiem medijiem, tiem ir jābūt visiem materiāliem un telpām, kas nepieciešamas viņu izdevējdarbībai vai apraidei.

4. Valstis nedrīkst ierobežot piekļuvi avīžu papīram, tipogrāfijām un izplatīšanas sistēmām, ierobežot ziņu aģentūru darbību un apraides frekvenču un aprīkojuma pieejamību.

5. Nosodāma ir komunikāciju nozari uzraugošo iestāžu juridiska, tehniska un tarifu noteikšanas prakse, kas traucē izplatīt ziņas un ierobežo informācijas plūsmu.

6. Valdības medijiem ir jābūt redakcionālai neatkarībai, un tiem jābūt atsaucīgiem pret viedokļu dažādību. Tas jāapstiprina gan normatīvajā regulējumā, gan praksē.

7. Valstī presei un raidorganizācijām jābūt neierobežotai piekļuvei ziņām un informācijas dienestiem no ārpuses, un sabiedrībai ir tiesības uz tādu pašu brīvību saņemt ārvalstu publikācijas un ārvalstu raidījumus bez traucējumiem.

8. Valsts robežām ir jābūt atvērtām ārvalstu žurnālistiem. Nav piemērojamas kvotas, un vīzu pieteikumi, preses akreditācijas un citi darbam nepieciešamie dokumenti ir savlaicīgi jāapstiprina. Ārvalstu žurnālistiem jāļauj brīvi pārvietoties pa valsti un jānodrošina piekļuve gan oficiāliem, gan neoficiāliem ziņu avotiem, un viņiem jāļauj brīvi ievest un izvest visus nepieciešamos profesionālos materiālus un aprīkojumu.

9. Jāatccļ ierobežojumi licencēšanas vai sertificēšanas veidā brīvi ienākt žurnālistikas jomā vai nodarboties ar žurnālistikas praksi.

10. Žurnālistiem, tāpat kā visiem pilsoņiem, jābūt pārliecinātiem par savu personīgo drošību un jānodrošina visaptveroša likuma aizsardzība. Karadarbības zonās strādājoši žurnālisti tiek atzīti par civilpersonām ar visām tiesībām un imunitāti, kādas piešķirtas citām civilpersonām.

Arī citas organizācijas ir devušas savu ieguldījumu brīvu un neiegrožotu plašsaziņas līdzekļu veidošanā. Sarunu raidījumu vadītājs Fils Donahjū (Phil Donahue), kuru atlaida no darba īsi pēc tam, kad viņš bija nokritizējis I I. septembra notikumu oficiālo versiju, lūdza sabiedrību atbalstīt “Los Angeles Times, Profesionālo žurnālistu savienību, Nacionālo preses klubu (National Press Club) un citas organizācijas (nemaz nerunājot par mūsu Konstitūcijas radītājiem) un palīdzēt žurnālistiem, lai viņi brīvi varētu būt uzmācīgi, nepopulāri un neeleganti -bāztu savus degunus citu darīšanās, lai uzzinātu, par kādu mūsu visu kopējo labumu ir izlēmuši paštaisnie”. Donahjū pamatoti aizrāda: “Brīvu un neiegrožotu ziņu vākšanu nekas nevar aizstāt. Žurnālisti nav nedz policisti, nedz sabiedrisko attiecību speciālisti. Viņi ir reportieri, un viņus nekas nevar aizvietot.”

Viena no nopietnākajām problēmām preses brīvības jomā ir uzņēmumu nopirktie plašsaziņas līdzekļi, kur ziņu saturs tiek sagrozīts, lai piesaistītu plašākas auditorijas. Tomēr kāda organizācija ar nosaukumu StopHigMedia.com Coalition mēģina apturēt šo uzņēmumu īstenoto amerikāņu tradīciju pārņemšanu. Organizācijā, neizmantojot valdības vai uzņēmumu finansējumu, apvienojušās vairākas politisko uzskatu ziņā atšķirīgas grupas ar mērķi “liegt Federālajai komunikāciju komisijai (FCC) piešķirt atļauju saujiņai milzu korporāciju dominēt Amerikas plašsaziņas līdzekļu nozarē”. Organizācijas vietnē publicētā informācija vēsta: “Mēs uzskatām, ka brīvi un rezonējoši plašsaziņas līdzekļi, kuros skan dažādas un pretrunīgas balsis, ir Amerikas demokrātijas dzīvības sula. Mēs sadarbojamies, lai gādātu, ka mūsu plašsaziņas līdzekļu telpa paliktu, runājot Augstākās tiesas vārdiem, “netraucēts ideju tirgus, kurā patiesība gūs virsroku”.”

Gluži kā jebkurā citā profesijā, pēdējā laikā vērojamajā nekvalitatīvajā masu informācijas līdzekļu saturā ir vainojams slinkums. Kā to reiz trāpīgi norādīja britu romānu rakstnieks un kritiķis Kingslijs Eimiss (Kingsley Ainis): “Slinkums ir kļuvis par žurnālistikas raksturīgāko pazīmi, nomainot nekompetenci.”

Slinkums daļēji skaidrojams ar informācijas presei plūdiem, par ko pēdējā pusgadsimta laikā gādājuši sabiedrisko attiecību speciālisti. Vienmēr ir bijis vieglāk pārrakstīt valdības vai uzņēmumu paziņojumu presei, nevis paskraidīt apkārt, lai savāktu materiālus laba stāsta radīšanai. Šim nolūkam žurnālistam ir jādodas ielās, nevis jāsēž pie galda. Ja reportieris visu dienu nesēž pie galda, viņa redaktors saniknojas, jo uzņēmumiem (galu galā ziņu aģentūras ir uzņēmumi) patīk darbinieki, kas atrodas viņu birojos, pie saviem galdiem. Taču sēdēšana pie galda augām dienām liedz veidot labas reportāžas par dienas notikumiem vai veikt izpēti.

llinoisas universitātes komunikācijas zinātņu profesors un mediju reformators Roberts Makčesnijs (Robert McChesney) un daudzi citi uzskata, ka žurnālistika varētu būt viena no lielākajām Amerikas sabiedrības problēmām, jo, ja sabiedrība netiek informēta par jaunākajiem notikumiem, sabiedrībai ir gandrīz neiespējami izdarīt savu izvēli vēlēšanās. Tādējādi sabiedrībā bez žurnālistikas demokrātija nav iespējama.

Nākotne žurnālisti varētu būt privāti pilsoņi, kuri izmanto mobilo telefonu kameras un internētu, uzņemas atrast notikumus un ziņot par tiem. Tā ir noticis arī agrāk (gan bez mobilajiem telefoniem un internēta). Kā stāsta Makčesnijs, viens no ievērojamākajiem šāda veida žurnālistiem bija Izidors Feinšteins Stonus (Isidor Feinstein Stone), ko labāk pazīst kā Iziju Stounu jeb IT. Stounu-cīnītāju pret aizspriedumiem un reiz melnajos sarakstos iekļauto 50. un 60. gados privāti izdotā informatīvā izdevuma I.HStone’s Weekly redaktoru. 1999. gadā, desmit gadus pēc žurnālista nāves, Stouna informatīvais izdevums kļuva par vienu no “20. gadsimta 100 labākajiem žurnālistikas darbiem Savienotajās Valstīs”. “Amerikas profesionālās žurnālistikas skolas šobrīd slavē Stounu kā izcilu varoni. Taču lielāko mūža daļu Stounu kā ķeceri nicināja tie, kas paļāvās uz oficiālajiem ziņu avotiem,” skaidroja Makčesnijs. “Stonus atteicās ielaisties jebkādās darīšanās ar pie varas esošajiem cilvēkiem, jo zināja, ka šādas attiecības apdraudētu viņa spēju būt īstam žurnālistam. Viņš zināja, ka tiktu ierobežotas viņa iespējas aizrakries līdz patiesībai par valdības rīcību un tiem, kuru interesēm valdība kalpo.”

“F.s gribu tūkstoti IT. Stounu, kas ķemmētu Vašingtonu un Volstrīru, izmeklētu pie varas esošos,” aicināja Makčesnijs. “Lai to izdarītu labi, (žurnālistiem| būtu vajadzīga pienācīga alga, profesionāla apmācība un ziņu dienesta telpas, kurās viņi būtu pasargāti no varenajiem. Viņiem vajadzētu daudz vairāk laika. Ja es visu dienu strādāju birojā vai rūpnīcā, dodos mājās, pabaroju bērnus, pagatavoju viņiem līdzi ņemamās pusdienas nākamajai dienai, iztīru māju un izmazgāju veļu, lai pulksten 1 I vakarā sēstos pie sava emuāra, tas būs draņķīgs.

Lūk, ko cilvēki var tomēr darīt, ja viņi, teiksim, ir mazliet studējuši ekonomiku un ieinteresējušies par ekonomiskajiem jautājumiem. Viņi var aktīvi meklēt, apkopot un lasit dažādus žurnālistu rakstus par ekonomiku. Viņi var salīdzināt dažādus viedokļus, pārbaudīt faktus un izpētīt avotus. Tad to visu viņi var publicēt savā emuārā. Viņi var aktīvi piedalīties plašsaziņas līdzekļu debatēs. Taču tas nenozīmē, ka profesionāliem žurnālistiem vairs nav nekādas nozīmes. Emuārtelpa jeb blogosfēra (pasaule, kuru apdzīvo pilsoņi, kas ar žurnālistu nodarbojas uz. pusslodzi vai brīvajā laikā) man šķiet kā mūziķu apvienība, kas improvizē, izmantojot žurnālistu uzrakstītu melodiju. Emuāru autori var interesantā veidā interpretēt melodiju. Tomēr bez žurnālistikas būtu rikai milzīgs troksnis. Žurnālistikai vajadzētu iesaistīties un gādāt, lai emuāru rakstīšana nav troksnis, bet ir skaista dziesma.”

Atgriešanās pie pamatvērtībām izglītībā

Pilnīgi iespējams, ka plašsaziņas līdzekļu iztapība tikai atspoguļo to iztapību un konformismu, ko valsts pilsoņos iedveš valsts skolu sistēma. Marks Teilors Mark Taylor), kurš šobrīd kā skolotājs strādā Oleitas dienvidu vidusskolā Kanzasas štata pilsētā Oleitā, uzskata: “Lai uzvarētu cīņu Amerikas klasēs, skolotājiem vispirms jāsaprot, ka mūsdienu valsts izglītības sistēmu radījusi ietekmīga ekonomiskā elite, kuras patiesais nolūks bija likt skolēniem iztēloties sevi par darba ņēmējiem sistēmā ar mērķi notrulināt viņus, lai viņi kļūtu par patvaļīgi izraudzīto, sistēmas sagādnieku piegādāto preču paklausīgiem patērētājiem. Šī sistēma tika pārdota pedagogiem visā Amerikā ar Demokrātiskas Republikas etiķeti. Šiem skolotājiem - vienalga, vai tie būtu universitāšu profesori, pamatskolas vai sākumskolas skolotāji - jāsāk ar cīņu pret šiem meliem un elites aizsegs- Demokrātiskā Republika -jāizmanto kā ierocis, lai līdz saknei izravētu ieprogrammēto iztapību.”

Strādājot par skolotāju, Teilors centies savos skolēnos rosināt kritisku domāšanu. “Izglītības būtība ir nevis iemācīties, bet apšaubīt to, ko mēs iemācāmies. Pirmais solis šajā virzienā ir saprast: lai domātu ārpus rāmjiem, mums vispirms jāsaprot, ka mēs tajos atrodamies. I.ai saprastu mums uzliktos rāmjus, mums jāiemācās domāt, bet, lai iemācītos domāt, mums vispirms jāmācās no intelektuālās apgaismības četriem jātniekiem - filozofijas, ekonomikas, politiskās zinātnes un vēstures. No filozofijas mums jāiemācās atšķirt īsto, patieso un labo. Ekonomikai mums jāmāca, ka bagātības uzkrāšana ir ietekmīgas ekonomiskās elites radīta ilūzija. Studējot politiskās zinātnes, jāsaprot, ka ceļš politikā ir ceļš uz varu un cieši saistīts ar ekonomiskās bagātības radīšanas noslēpumiem. Visbeidzot, mums jāapzinās, ka šodienas jaunumi ir rītdienas vēsture, un, tā kā lielais vairums šodienas ziņu ir meli un krāpšana, lielākā daļa vēstures ir meli,” Teilors aicina.

Visā Amerikā ir skolotāji, kas saviem skolēniem māca apšaubīt sistēmu, pētot filozofiju, ekonomiku, politiskās zinātnes un vēsturi. “Ikviens skolotājs, kurš liek lietā šo formulu, dos savu ieguldījumu tajā nākotnes mirklī, kad būs sasniegta vēstures kritiskā masa un sabruks to cilvēku izkaltie plāni, kuri cenšas mūs visus paverdzināt,” uzskata Teilors.

Diemžēl šādi skolotāji savus audzināmos apgaismo par spīti sistēmai, nevis pateicoties tai. Lai izaudzinātu skolotu un darboties spējīgu sabiedrību, izglītībai vispirms jānodrošina skolēniem visu pamatu pamats-lasītprasme, rakstītprasme un aritmētikas iemaņas. Vēlāk viņi varētu apgūt Amerikas brīvības vēsturi un filozofiju. Nevis vienkārši iekaļot vārdus un datumus, bet izprotot, kas izraisīja revolūcijas un karus un ar ko tie beidzās. Taču svarīgākais ir parādīt skolēniem, kā domāt kritiski un loģiski, kā pašiem pētīt un analizēt jautājumus un visbeidzot - kā iestāties par labo un taisnīgo. Tikai patiesi izglītota un atbildīga pilsoniskā sabiedrība var palīdzēt Amerikai atgūt tās vadošo lomu nāciju vidū. Aizvien lielāks skaits vecāku sāk saprast, cik vērtīga ir īsta izglītība, nevis tikai nokārtoti eksāmeni vai valsts mācību programmu izpilde, tāpēc viņi meklē alternatīvu.

Mājmacība

Lai nodkošinAtu labāku izglītību, daži vecāki pilnībā izrauj savus bērnus no valsts izglītības sistēmas. Mājmācība reiz tika uzskatīta par ārkārtīgi pretrunīgu metodi, taču pakāpeniski tā kļūst aizvien iecienītāka visā Amerikā. Mājmācību kādreiz, uztvēra kā domātu vienīgi ksenofobiem un reliģiskiem fanātiķiem. Taču tagad, saskaņā ar dažām aplēsēm, divi miljoni amerikāņu bērnu izglītību iegūst mājās. Aizvien populārāks kļūst uzskats, ka mājās skoloto bērnu zināšanas bieži vien pārspēj valsts skolu sistēmas audzēkņu sekmes, ko apstiprina arī pētījumi un statistika.

Pat cienījamas koledžu institūcijas sāk atzīt mājmācību kā likumīgu izglītošanas metodi. Saskaņā ar pētījumu, ko veikusi mājmācības aizstāvju grupa Virdžīnijas štatā - Nacionālais māj izglītības centrs (National Center for Home Education/NCHE), 68 procenti koledžu akreditētu diplomu vietā pieņem vecāku sagatavotus sekmju izrakstus vai mācību materiālus. To universitāšu vidū, kas pieņem mājmācību apguvušos, ir Stenforda, Jcila un Hārvarda. Nacionālais mājmācības centrs apgalvo, ka šajās koledžās “parasti tiek pieprasīts sekmju līmenis SAT 1 (viens) uii/vai Amerikas koledžu eksāmena (American College Test/АСT) rezultāti, vidusskolas sekmju lapa, ieteikuma vēstules un rakstu darba paraugi”.

“Mājmācības beigušie uzrāda zināmas prasmes - motivāciju, zinātkāri un spēju atbildēt par savu izglītošanos, ko vidusskolas nespēj iedvest,” apgalvo Sanfrancisko universitātes vidusskolas direktors koledžu konsultāciju jautājumos Džons Rciders (Jon Reider), kurš reiz.

bija Stenfordas universitātes par uzņemšanu atbildīgā direktora vecākais vietnieks.

Rakstniece un mājmācības pētniece Izabella Šova (IsabelShow) rakstīja: “Standartizētajos testos mājmācību beigušie bērni vidēji uzrāda vienu gadu augstāku izglītības līmeni nekā viņu vienaudži. Jo ilgāk skolēns ir bijis mājmācībā, jo lielāka kļūst šī starpība. Kad mājmācībā skolots bērns sasniedz astoto klasi, viņa pārbaužu rezultāti atbilst desmitās klases skolēna rezultātiem.” Izabella un viņas vīrs Rejs abas savas meitas piecpadsmit gadus apmācīja paši. “Protams, šīs zināšanas izpaužas labākos Amerikas koledžu testa rezultātos. Pētījumi pierāda, ka augsti rezultāti ACT testā vēsta lielāku varbūtību, ka koledžā būs labas sekmes. Saskaņā ar oficiālajiem ziņojumiem par ACT testu mājmācībā skolotie bērni vairākkārt uzrādījuši labākus rezultātus nekā valsts un privātskolu skolēni.” ACT preses sekretāre Kellija Heidena (Kelley Hayden) ir pārliecināta: “Vienu var droši teikt par mājmācībā skolotiem bērniem - viņi ir lieliski sagatavoti koledžai.”

Tie, kuri uz mājmācību raugās šķībi, saka, ka saiknes trūkums ar “reālo pasauli” var traucēt mājmācībā skolotajiem vēlākās dzīves gai-tās. “Valsts skolu audzēkņi iemācās tikt galā ar sistēmu, lai cik kaprīza tā būtu,” stāstīja kāds Teksasas valsts skolas pedagogs. “Viņi iemācās samierināties ar nekompetentajiem (tai skaitā administratoriem), ar kuriem viņiem var nākties saskarties reālajā pasaulē.”

Organizācijas Ziemeļkarolīnas iedzīvotāji par mājizglītību (North Carolinians for Horne Education) bijušais viceprezidents izglītības jautājumos Hels Jangs (Hal Young) stāstīja: “Viens no izplatītākajiem iebildumiem pret mājizglītību ir tas, ka mājmācībā skolotiem jauniešiem trūkst saskares ar dažādām sociālām situācijām.” Taču, kā Jangs tālāk skaidroja, “mājmācību beigušie lieliski integrējas koledžas studentu pilsētiņas vidē. Mājmācībā ir individuāla, bet nav izolēta. Vairums mājmācību beigušo, ar kuriem mums bijis kontakts, ir izveidojuši plašu paziņu loku domubiedru grupās, baznīcā, piedalās skautu programmās un sporta programmās. Tāpēc nokļūšana koledžu studentu pilsētiņās ir tikai vēl viena diena viņu dzīvē.” Jangs piebilda: “Daudzas koledžas mājmācību beigušos uzskata par labu mērķauditoriju. Viņiem ir bijusi pozitīva saskare ar mājās apmācītiem studentiem, tāpēc viņi aktīvi meklē tādus...”

Māj izglītības tiesiskās aizsardzības apvienības (Horne School Legal Defense Association) vecākais juriskonsults nelaiķis Kriss Klika (Chris

Klicka) tapat analizēja priekšstatu, ka mājmācība skolotiem bērniem ir grūtības ar sociālajām iemaņām:

Valsts skolu skolēni ir iesprostoti klases telpā vismaz 180 dienas gadā, bez jebkādas iespējas iepazīties ar darbavietām vai doties mācību ekskursijās. Bērni ir ieslodzīti vienās telpās ar sava vecuma bērniem, un saskare ar citu vecumu bērniem vai pieaugušajiem ir neliela. Viņi mācās vakuumā, kur nav nekādu absolūto standartu. Viņiem nav tikpat kā nekādas atbildības, un viss tiek nodrošināts. Iespēja nodoties savām interesēm un likt lietā savus talantus tiek apspiesta. Valsts skolu skolēnu rīcībai reti ir sekas, jo disciplīna ir vāja, un pārcelšana no klases uz klasi notiek automātiski. Jaunieši reti ir sagatavoti dzīvei mājās (ģimenei) vai darbavietā, kas pēc skolas absolvēšanas veido lielāko dalu no “reālās pasaules”.

Mājmācību beigušajiem, savukārt, nav iepriekšminēto problēmu. Viņi ir pilnībā sagatavoti darbavietas un mājas “reālajai pasaulei". Viņiem ir pastāvīga saskare ar pieaugušajiem, un viņi seko viņu, nevis muļķīgu vienaudžu piemēram. Viņi mācās, balstoties uz praktisku pieredzi, un jau agri kfust par arodu mācekļiem. Patiesībā vienīgā “socializācija” jeb “reālās pasaules” elements, kas viņiem iet secen, neapmeklējot valsts skolu, ir neveselīgs vienaudžu spiediens, noziedzība un amoralitāte. Protams, vidusmēra vecāku apmācīts skolēns uzzina par to visu no malas, nevis personiski iesaistās noziedzībā vai amorālā uzvedība vai pat kļūst par upuri.

Informācijas tehnoloģiju progresa ietekmē populāra kļuvusi arī tieš-saistes izglītība jeb tālmācība. Saskaņā ar žurnāla Wall Street Journal aprēķiniem “aptuveni 100 000 no 12 miljoniem vidusskolas vecuma bērnu ASV apgūst pilnu studiju programmu 428 tālmācības skolās |2009. gadā), lai gan vēl pirms pieciem gadiem tādu bija 30 000, kā ziņo tiešsaistes jeb tālmācības skolu starptautiskā apvienība К12 Learning Online - Vašingtonā mītoša bezpeļņas organizācija, kas pārstāv tālmācības skolas. Daudzi skolēni tāpat apgūst dažus kursus tiešsaistes režīmā, apmeklējot tradicionālās skolas. ASV Izglītības departamentam pakļautais Nacionālas izglītības statistikas centrs (National Center for education Statistics) apgalvo, ka 2007. gadā mājmācībā skolojušies 1,5 miljoni К-12 skolnieku, to vidū arī tie, kuri mācījušies tālmācības skolās. Salīdzinājumā ar 1,1 miljonu 2003. gadā pieaugums ir par 36%.”

Vislielākās bažas, tāpat kā saistībā ar mājmācību, rada apsvērums, ka sēdēšana pie datora vien liedz veidot sociālās iemaņas. Stcnfordas universitātes Talantīgo jauniešu programmas vadītāja vietnieks Rei-monds Ravaglija (Raymond Ravaglia) norādīja: “Tiešsaistes vidusskolās lielākās grūtības rada skolēnu sociālās mijiedarbības trūkums. Šajā vecumā cilvēki visvairāk tiecas pēc sabiedriskās dzīves.”

Citi uzskata, ka tālmācības skolēni, kuriem ir pieejams multimediju internēta saturs, gūs priekšrocības mūsu digitālajā pasaulē. “Tas, ko viņi apgūst tiešsaistes vidusskolā, ļaus viņiem kļūt par elastīgākiem domātājiem,” ir pārliecināts Mičiganas štata universitātes izglītības psiholoģijas profesors Rends Spiro (Rand Spiro).

Oklahomas Sabiedrisko attiecību padomes (Oklahoma Council of Public Affairs) tīmekļa vietnē Goldvoteras institūta viceprezidents izpētes jautājumos Metjū Ladners (Matthew Ladner) piedāvāja iespējamu alternatīvu tradicionālajai valsts izglītībai, ko varētu izmantot visā valstī: “Džons Stjuarts Mills (John Stuart Mill) reiz izmeta domu - ja valdībai vienkārši būru nepieciešama izglītība, viņi varētu aiztaupīt sev pūles gādāt par to (vai šajā gadījumā - neveiksmīgos pūliņus)... Valsts likumdevēji varētu noteikt, ka pilsonisko zināšanu eksāmena nokārtošana ir priekšnosacījums autovadītāja apliecības saņemšanai, nodrošinot nepieciešamo mācību materiālu pieejamību internētā un publiskajās bibliotēkās.”

Šādas sistēmas izmaksas būtu vien neliela daļa no pašreizējā nodokļu maksātāju finansējuma, un tā izrādītos daudz, efektīvāka. Visbeidzot- Amerikas sabiedrībai ir jāgādā, lai bērni gūst pilsonisku izglītību, jo, kā reiz sacījis Tomass Džefersons: “Ja nācija sagaida, ka varēs būt tumsonīga un brīva, dzīvojot civilizētā valstī, tā gaida to, kā nekad nav bijis un nebūs.”

Rūpes par veselību

Masu informācijas līdzekļi ne rikai publicē ierasti iztapīgās ziņas, kur netrūkst stāstu par slavenībām, politiskiem skandāliem un sīkiem noziegumiem, bet arī rada sabiedrībā maldīgu priekšstatu, ka tikai speciālisti un ārsti var noteikt, kas ir laba veselība un kā to panākt.

Ikviena sarunu raidījumā vai ziņu reportāžā tiek uzrunāts speciālists

no globālistu kontrolētajām valsts iestādēm vai uzņēmumiem, kas

iepazīstina ar savu versiju par jaunumiem veselības aprūpē Viņu padomus pastāvīgi apstiprina visuresošas zāļu reklāmas, ko izvietojuši tie paši uzņēmumi.

Tomēr gaisā jaušamas pārmaiņas. Daudzi uzņemas atbildību paši par savu veselību un meklē alternatīvus veidus, lai viņu dzīve sniegtu prieku un būtu produktīva. Pat daži profesionāli mediķi novēršas no peļņas kāro uzņēmumu uzspiestās medicīnas un atrod jaunas iespējas, kā uzlabot sabiedrības veselību.

Doktors Lens Saputo (Lett Saputo), kurš medicīnā praktizē jau vairāk nekā četrdesmit gadus, mudina mainīt medicīnas prakses paradigmu jeb konceptuālo pamatsistēmu. Gadu gairā Saputo vērojis, kā Savienotajās Valstīs dramatiski pasliktinās veselības aprūpes kvalitāte, jo mediķiem aizvien mazāk rūp pacients, par galveno dzinuli kļūstot peļņai. 1994. gadā Saputo nodibināja Veselības medicīnas forumu (Health Medicine horum), kas izmainīja daudzu veselības aprūpes speciālistu uzskatus un praksi Sanfrancisko līča rajonā.

“Sājā profesijā es sāku strādāt ar vēlmi būt dziedniekam, tāpat kā vairums manu kolēģu,” Saputo rakstīja savā 2009. gadā iznākušajā grāmatā “Atgriešanās pie dziedināšanas” (A Return to Healing). “Mēs gribējām rūpēties par visa cilvēka veselību un medicīniskajām vajadzībām; mēs bijām iedvesmas pilni kalpot saviem pacientiem, tiecoties sniegt patiesu dziedināšanu un popularizēt veselīgu dzīvesveidu, balstoties uz zinātnes sasniegumiem un veselo saprātu. Skumji, bet šo ideālu nomainījušas uzņēmumu prioritātes, kas izkropļojušas sistēmu, un tā pilnībā pievērsusies tam, ko es drīzāk sauktu par slimības aprūpi [autora uzsvars|.

Ārsta dabiskāko augstāko mērķi - savā ģimenē un sabiedrībā sakņojušās unikālas, dzīvas būtnes veselība - daudzējādā ziņā nomainījusi sistēma, kur ikviens cilvēks tiek reducēts līdz viņa organismam, organisms - līdz mašinērijai, bet viņa veselības vajadzības nomainījis vien simptomu kopums, kas jāārstē, lielākoties, ar zāļu palīdzību, pārāk bieži ignorējot pacienta prātu, emocijas, garu, vidi un dzīvesveidu.”

Mūsdienās doktors Saputo un daudzi citi ārsti pievēršas dabiskiem bioķīmiskiem risinājumiem, lai novērstu veselības problēmas. Šāda veida ārstēšanas pamata premisa ir vienkārša atziņa - ja visas ķermeņa šūnas darbojas pareizi, slimībai nav iemesla. “Laba veselība un dzīvesprieks atgūstams, atbalstot ķermeni un ļaujot notikt dabiskam dziedināšanas procesam,” skaidroja Saputo. Tie, kuri praktizē šo progresīvo medicīnu, “drosmīgi atzīst ķermeņa, prāta un gara dziedināšanu - cik svarīgi ir rūpēties par visu cilvēku, nevis tikai slimību... Viņi izvēlas profilaksi, labu pašsajūtu, dabiskus līdzekļus un viengabalainu pieeju, laužot ceļu nākotnes viengabalainajai veselības medicīnai.”

Daudzi mediķi ir sekojuši doktora Saputo paraugam, nejautājot, kā finansēt pašreizējo Amerikas veselības aprūpes sistēmu, bet interesējoties par labākiem veselības nodrošināšanas un uzturēšanas veidiem. Viņi nejautā, kādas zāles vajadzīgas slimības ārstēšanai, viņi jautā, vai zāles vispār vajadzīgas kā primārais ārstēšanas režīms. 2007. gadā Nacionālajā veselības apsekojumā (National Health Interview Survey) atklājās, ka aptuveni četri no desmit amerikāņiem togad bija izmantojuši papildinošu vai alternatīvu ārstēšanu. Zināms, ka papildinošās un alternatīvās terapijas šobrīd veido 11,2 procentus no iedzīvotāju izdevumiem par veselības aprūpi - apmēram 33,9 miljardus ASV dolāru gadā.

Pirms 2008. gada prezidenta vēlēšanām vairāk nekā pieci tūkstoši ASV ārstu parakstīja atklātu vēstuli toreizējam prezidenta kandidātam Barakam Obamam, lūdzot viņu un Kongresu “atbalstīt Amerikas tautas veselību un ieviest bezpeļņas valsts veselības apdrošināšanas sistēmu ar vienu maksātāju”. Ārsti skaidroja: “Ieviešot veselības aprūpes sistēmu, kur ir viens maksātājs ļvalsts iestāde], administrēšanas izmaksās ik gadu varētu ietaupīt 300 miljardus ASV dolāru - pietiekami, lai segtu neapdrošinātos un likvidētu visu amerikāņu līdzmaksājumus un atskaitījumus.” Valsts finansēta nacionāla veselības apdrošināšana ir sistēma, kurā viena valsts vai daļēji valsts kontrolēta iestāde nodrošina veselības aprūpes finansējumu, tomēr pašu aprūpi lielākoties nodrošina privātas institūcijas. Šāda sistēma šobrīd darbojas Kanādā, Lielbritānijā un citās valstīs.

Ārsti apgalvoja, ka demokrātu virzītās aizvien straujākās veselības aprūpes politikas izmaiņas neatrisinātu veselības aprūpes problēmas un ka republikāņi plāno atbalstīt uz tirgu balstītas stratēģijas, kas tikai saasinātu situāciju. “Jāmaina ir pati sistēma,” viņi rakstīja. Viens no vēstules parakstītājiem, Ņujorkas Veila Kornela Medicīnas koledžas klīniskās medicīnas un sabiedrības veselības profesors doktors Olivers Leins (Oliver Fein) skaidroja: “Pēkšņās ekonomiskās lejupslīdes iespaidā cilvēki vairāk nekā jebkad ir noraizējušies par savām iespējām samaksāt par veselības aprūpi. Viena maksātāja sistēma - uzlabota Medicare programma visiem - ļautu remdēt šīs bažas, nodrošināt aprūpi visiem, kuriem tā ir vajadzīga, un nebūtu vajadzīgi papildu līdzekļi. Tā ir tikai morāli un finansiāli atbildīga pieeja.”

Neraugoties uz to, ka veselības aprūpei tiek tērēts vairāk nekā divas reizes vairāk līdzekļu nekā citās industrializētajās valstīs (vairāk nekā 7000 ASV dolāru katram cilvēkam), Amerikas veselības aprūpes sistēma ir ne tikai dārga, bet arī nepiemērota. Paredzamā dzīves ilguma ziņā Amerikas Savienotās valstis atrodas rikai piecdesmit pirmajā vietā aiz tādām valstīm kā Kanāda, Bermudu salas, Norvēģija, ļordānija, Dienvidkoreja, Bosnija, Hercegovina un Puertoriko. Bērnu mirstības ziņā (bērnu nāves gadījumi līdz viena gada vecumam uz 1000 piedzimušajiem) Savienotās Valsts ieņem kaunpilno 181. vietu, un pat Ser-bijai, Krievijai, Fidži, Borsvānai, Jamaikai, Taizemei, Ķīnai, Meksikai un Lībijai ir labāki rādītāji,

“Iemesls, kāpēc mēs tērējam vairāk, ber saņemam mazāk nekā pārējā pasaule, ir mūsu raibu raibā maksātāju sistēma, kurus interesē peļņa,” skaidrots organizācijas “Ārsti par Valsts veselības programmu” (Physicians for a National Health Program), kurā apvienojušies vairāk nekā septiņpadsmit tūkstoši ārstu, vietnē. “Privātie apdrošinātāji šķiež veselības aprūpei domātos dolārus par lietām, kam nav nekāda sakara ar aprūpi: pieskaitāmajām izmaksām, apdrošināšanas polišu izsniegšanai, rēķinu izrakstīšanai, pārdošanas un tirgvedības struktūrām, gūstot milzīgu peļņu un vadītājiem maksājot pārmērīgi lielas algas. I.ai tiktu galā ar birokrātiju, ārstiem un slimnīcām ir jāuztur dārgs administratīvais personāls. Kopumā šī nevajadzīgā administrēšana izmaksā pusi (31 procentu) no veselības nozarē iztērētajiem dolāriem. Viena maksātāja finansējums ir vienīgais veids, kā atgūt šo izšķērdēto naudu.”

Dalasā izveidotā Nacionālā politiskās analīzes centra (National Center for Policy Analysis) vadītājs Džons Gudmens (John C. Goodman) uzskata: “Vienīgā saprātīgā alternatīva paļāvībai, ka valsts labklājības dienesti atrisinās mūsu veselības aprūpes vajadzības, ir atgūt paļāvību uz privātā sektora institūcijām, kurās darbojas individuāla izvēle un brīvais tirgus, apdrošinot pret neparedzētām ārkārtas situācijām. Medicare gadījumā, kas ir mūsu lielākā veselības aprūpes problēma, risinājums būtu trīs soļi - ar laiku atbrīvot pacientus, atbrīvot ārstus un avansā finansēt sistēmu.

Pacientu atbrīvošana, manuprāt, nozīmē vairāk kontroles pār viņu pašu naudu - vismaz vienu trešdaļu no viņu Medicare sistēmā ieguldītās naudas. Norādiet, par ko pacients var samaksāt ar šo naudu, un tad ļaujiet viņam pašam to pārvaldīt. Balstoties uz mūsu pašu pieredzi ar krājkontiem veselības aprūpei, cilvēku, kuri pārvalda paši savu naudu, izvēle ir radikāli atšķirīga. Viņi kļūst daudz apdomīgāki un taupīgāki savā patēriņā.”

Vašingtonas universitātes ģimenes medicīnas goda profesors un grāmatas “Neatdzīviniet: Kāpēc veselības apdrošināšanas nozare mirst un ar ko mums to aizstāt” (Do Not Resuscitate: Why the Health Insurance Industry Is Dying and How We Must Replace It) autors doktors Džons Geimans (John Geyman) apgalvo, ka privāta veselības aprūpes sistēma ir novecojusi un vainojama ir apdrošināšanas nozare. “Lai arī valda visai masveidīga vienprātība, ka valsts veselības aprūpes sistēma ir sagruvusi un steidzami vajadzīgas reformas, pārāk maz uzmanības tiek pievērsts privātās apdrošināšanas nozarei, kas mūsu problēmas saasina. Pēdējo 40 gadu laikā privātā apdrošināšana no bezpeļņas nozares ir kļuvusi par ienesīgu, investoriem piederošu nozari ar 300 miljardu dolāru gada peļņu. Seši lielākie apdrošinātāji

2006. gadā guva peļņu vairāk nekā 10 miljardu ASV dolāru apmērā. To viņi panākuši, piesaistot veselus cilvēkus, noraidot apdrošināšanas izmaksas prasības un atsijājot slimos, kuri iekrīt drošības tiklā - valsts veselības aprūpes programmās... Šie pelnošie uzņēmumi ir noslogojuši mūsu sistēmu ar milzīgām administratīvām izmaksām un astronomiskām vadītāju algām, kamēr desmitiem miljonu cilvēku nav apdrošināti vai ir slikti apdrošināti. Riski ir aplami sadalīti starp vairāk nekā 1300 privātajiem apdrošinātājiem, kas grauj apdrošināšanas mērķi -nodrošināt apdrošināšanas segumu, sadalot risku plaša iedzīvotāju loka vidū. Apdrošināšanas prēmiju summu pieaugums mērāms divciparu skaitļos, palielinās arī citas veselības aprūpes izmaksas.

Tādējādi vidusmēra ģimene apdrošināšanas segumam, ko daļēji finansē darba devējs, prēmijās 2006. gadā samaksāja 1 I 500 ASV dolāru, kas nozīmē 87 procentu pieaugumu salīdzinājumā ar 2000. gadu. Saglabājoties šādiem tempiem, 2010. gadā veselības apdrošināšanas prēmijām vidēja mājsaimniecība tērēs trešo daļu savu ienākumu, bet 2025. gadā - jau visus savus ienākumus. Tas noteikti nav ilgi izturams.”

Pēdējos gados medicīnas zinātnes progress ir bijis pārsteidzošs, tāpēc veselības aprūpes problēmu sakne acīmredzot nav meklējama tehnoloģijās. Visu izšķirs tas, kurš pieņems lēmumu, kas galu galā ietekmēs jebkuru valsts veselības aprūpes plānu. Diemžēl tas būs Kongress -šis dīkdieņu, sievu krāpēju, nodokļu nemaksātāju, meļu, algotu slepkavu un vīzdegunīgu pļāpu bariņš. 2010. gadā globālo uzņēmumu kopīgo interešu aizstāvji un viņu lobētāji bija uzvarējuši. Valsts veselības apdrošināšanas jautājums bija noņemts no dienaskārtības. Kas darāms?

VĒLĒŠANU URNA

Uzrunājot demokrātu partijas nacionālo konventu 1896. gadā, trīskārtējais prezidenta amata kandidāts Viljams Dženings Braiens William Jennings Bryan) paziņoja: “Ja viņi mums jautā, kāpēc mēs savās platformās neiekļaujam visu, kam ticam, mēs atbildam, ka tad, kad būsim atguvuši Konstitūcijas naudu, būs iespējamas visas nepieciešamās reformas; taču līdz tam nevienu citu reformu īstenot nevar.” Braiens noteikti kapā otrādi apgrieztos, ja redzētu ļaunprātības, kas mūsdienās notiek valsts budžeta vārdā.

“Konstitūcijas naudas” nozīme ir skaidri definēta ASV Konstitūcijas 1. panta astotajā daļā: “Kongresam ir jābūt pilnvarām... kalt naudu [un] regulēt tās vērtību...” Ievērojiet, ka papīra nauda - Federālo rezervju papīra dolāri, kas tiek uzskatīti par valsts likumīgo maksāšanas līdzekli, - tur nav minēta. Savukārt desmitajā daļā Konstitūcija nepārprotami nosaka: “Neviens štats nevar taisīt nekādu citu, tikai zelta un sudraba monētu kā maksāšanas līdzekli par parādu samaksu...” Kā iepriekš šajā grāmatā skaidrots, ar likumu noteiktais valsts maksāšanas līdzeklis - ASV papīra dolārs - strauji kļūst bezvērtīgs, jo apgrozībā ir milzīgs daudzums un arī parāds strauji aug.

Amerika nepiedzīvos īstu reformu, kamēr netiks veikta īsta finanšu sistēmas revīzija. Tā kā mūsu ekonomika ir daļa no vispasaules ekonomikas, revīzijai jānotiek visā pasaulē.

Runājot par Obamas administrācijas plāniem un budžetu, Otavas universitātes ekonomikas profesors un Globalizācijas izpētes centra (Center for Research on Globalization) direktors Maikls Cosudovskis (Michael Chossudovsky) pareģoja: “Esošajā vispasaules finanšu struktūrā nav nekādu risinājumu. Nozīmīgus mērķus nevar sasniegt bez radikālām starptautiskās banku sistēmas reformām.”

Čosudovskis ierosināja pilnīgu “monetārās sistēmas, tai skaitā centrālās bankas funkciju un īpašnieku, pārbaudi, arestēt un notiesāt visus tos, kas iesaistīti finanšu krāpšanā gan pašā finanšu sistēmā, gan valsts iestādēs, arestēt visus kontus, kuros noguldīta izkrāptā nauda, anulēt krāpnieciskas tirgošanās un/vai manipulācijās ar tirgu radītos parādus.”

“Visu zemju cilvēkiem jāmobilizējas gan valsts, gan starptautiskajā mērogā. Šai cīņai par finansiālās un fiskālās sistēmas demokratizāciju jābūt plašai un demokrātiskai, aptverot visus sabiedrības slāņus, visos līmeņos, visās valstīs. Augstākais mērķis ir atbruņot valdošo finanšu eliti - konfiscēt krāpšanas un finanšu mahināciju ceļā iegūtos aktīvus, atjaunot mājsaimniecību uzkrājumus, veicot atgriezeniskos darījumus, atdodot Valsts kases uzņēmumu un banku glābšanā iztērētos līdzekļus, arestējot augsta riska ieguldījumu fondus, apturot spekulatīvus darījumus visā to pilnībā, tai skaitā akciju aizņemšanos un tālākpārdo-šanu (short-selling) un tirdzniecību ar atvasinātajiem vērtspapīriem.”

Ekonomists Viljams K. Bleks atbalstījis ideju, ka glābšanas plāni kaitē veselīgai ekonomikai. Sarunā ar PBS komentētāju Bilu Mojersu Bleks sacīja: “Un tad, virzoties uz priekšu, jāatbrīvojas no cilvēkiem, kuri radījuši problēmas. Tas ir arī loģisks solis. Kāpēc jāpatur ģenerāldirektori un finanšu direktori, kā arī citas augstākās amatpersonas, kuri radījuši problēmas? Tas ir... vājprāts... Tāpēc pašreizējā sistēma ir jāaptur. Mēs slēpjam zaudējumus, nevis mēģinām noskaidrot faktiskos zaudējumus. Izbeidziet, jo vajadzīga patiesa informācija, lai pieņemtu pareizus lēmumus... Jādara tas, kas iedarbojas, nevis tas, kas cietis neveiksmi. Amatos jāsāk iecelt cilvēkus, kuru pagātnē bijuši panākumi, nevis neveiksmes... Mēs daudz ko varam darīt. Arī šodien, lai cik novēloti tas būtu. Lai gan viņu sākums administrācijā bija briesmīgs. Viņi varētu mainīties, turklāt dažu nedēļu laikā.”

Džordža Meisona universitātes Dankana Bleķa profesors un Loka institūta ģenerāldirektors doktors Čārlzs Roulijs apgalvo: “Prognozes ir katastrofālas, ja plānotā valdības politika netiks apturēta. Saskaņā ar paša Baltā nama aplēsēm federālā budžeta deficits 2009. gadā būs 1,6 triljoni ASV dolāru - apmēram 11,2 procenti no visas ekonomikas, un tas ir augstākais rādītājs kopš Otrā pasaules kara beigām. 2019. gadā valsts parāds būs 76,5 procenti no ASV iekšzemes kopprodukta, un ras ir lielākais īpatsvars kopš Otrā pasaules kara. Šajos apstākļos ASV dolāra kā starptautisko rezervju valūtas statuss zudīs. Zaudējot šo statusu, palielināsies valdības vērtspapīru procentu likmes un faktiskā nasta, apkalpojot parādu, palielināsies. Šādā situācijā ASV ekonomika svārstīsies virs melnā cauruma.”

Roulijs uzskata, ka jāatbrīvojas no sociālisma, lai novērstu Amerikas ekonomisko sabrukumu: “Labklājība un darbavietas ASV atjaunosies, vienīgi atgriežoties pie ekonomiskā liberālisma (neiejaukšanās jeb laissez-faire)... mikroekonomikas līmenī vienpusēji jāatceļ tarifi un citas tirdzniecības barjeras, Likumam par tiesībām strādāt (“Right-to-Work” Act) jāsamazina minimālā alga un jāierobežo arodbiedrību vara; un uzņēmējdarbības regulācija ir jāsamazina. Atsevišķas bankas un viņu saistītie uzņēmumi nav jāglābj, lai gan sistēma būtu jāaizsargā, nodrošinot, ka bankrotējušas bankas tiek pienācīgā veidā likvidētas -ras ir vienīgais veids, kā atjaunot tirgus disciplīnu.” Laissez-faire ir franču apzīmējums, kas brīvā tulkojumā nozīmē “ļaut būt”. Ekonomiskais liberālisms parasti tiek definēts ka sistēmas, kas ļauj tirgum pašam sevi regulēt un noteikt kārtību, kur pieprasījuma un piedāvājuma likums atrisina visas problēmas ar ražošanu un izplatīšanu. Šī sistēma lieliski darbojas, ja vien tirgus, kā tas ir noticis mūsdienu Amerikā, nedevalvējas līdz saujiņai starptautisku fašistisko globālistu kontrolētu korporāciju.

Roulija arguments par labu ekonomiskajam liberālismam ir pieņemams tikai tad, ja pieņem, ka ekonomikas spēļu laukums ir līdzens un ja visiem ir vienādas izredzes panākt savas uzņēmējdarbības uzplaukumu. Taču vēsturiski labklājība nekad nav bijusi vienlīdz, sasniedzama visiem. Savienoto Valstu vēsture ir stāsts par grupējumiem, kas zeļ un plaukst uz. citu rēķina, un nav svarīgi, kā tos sauc-par trestiem, sindikātiem, karteļiem vai korporācijām.

Patiesībā ekonomiskā liberālisma apstākļos lielie rikai kļūst lielāki. To pierāda mediju, banku un autoražotāju uzņēmumu konsolidācija. Kā piemēru atkal minot plašsaziņas līdzekļus - mūsdienās preses brīvība pieder tikai tiem, kam pieder tipogrāfijas. Ja tā, kā gan lai sabiedrība uzzina par unikāliem viedokļiem? Savienotajās Valstīs netrūkst apzinīgu, labu nodomu vadītu žurnālistu, taču viņi nevar atļauties nopirkt lielu ziņu aģentūru. Līdz ar to ziņas un informācija ir milzu korporāciju rokās, kur sociālā hierarhija pieprasa pieņemt šefa prasības.

Ja Savienotās Valstis patiesi vēlas īstenot brīvā tirgus ekonomiku, likumdevējiem ir jāatrod līdzsvars starp normatīvajiem aktiem, kas nepieciešami, lai novērstu monopolus un ierobežotu brīvgaitā ritošo kapitālistisko sistēmu, lai panākumus varētu gūt ikviens, kuram piemīt prāts un godkāre. Viņiem jāatrod veids, kā sadalīt milzīgās starptautiskās korporācijas, lai sevi no jauna apliecinātu pariesi brīva uzņēmējdarbība.

Federālo rezervju sistēmas revīzija

Daudzu valsts finansiālo problēmu sakne ir Federālo rezervju sistēma.

Pētījumā ar nosaukumu “Vai Federālo rezervju sistēma ir valdības vai privāti kontrolēta organizācija?” (Is the Federal Reserve System a Governmental or Privately Controlled Organization?) Amerikas Monetārais institūts (American Monetary Institute!AMI) skaidroja sajukumu un neviennozīmīgos aspektus attiecībā uz Federālo rezervju sistēmas īpašumtiesībām un nolūku, jo tā nav nedz pilnībā federāla iestāde, nedz īsti privāts uzņēmums.

AMI apgalvoja, ka “neskaidrās īpašumtiesības ir monetārās varas ļaunprātīgas izmantošanas rezultāts. Tas atļāvis iegūt milzīgu varu bez jebkādas atbildības. Nekāda maldinoša sabiedrisko attiecību darbība to nemainīs. Kongresam saskaņā ar Konstitūciju piešķirtā naudas vara ir nepiedienīgi deleģēta privātām personām, nenodrošinot pienācīgu valsts daļu. Kongresam ir jāatgūst tam piešķirtās pilnvaras. Ja pierādītos, ka šāda varas deleģēšana darbojas sabiedrības interesēs, tad būtu jāapsver esošās sistēmas saglabāšana vai pielāgošana. Bet, skat, ko tā ir nodarījusi! Te vajadzīgas nozīmīgas izmaiņas mūsu naudas sistēmas darbībā un kontrolē. Jebkādi mērenāki pasākumi, kas dod nelielus ieguvumus, tādējādi rikai īslaicīgi atvieglojot problēmas, galu galā novedīs pie graujošo procesu atsākšanās... neskaidrībai jāpieliek punkts.”

AMI direktors Stīvens Zarlcnga rakstīja, ka institūts strādā pie visaptverošas likumdošanas iniciatīvas ar nosaukumu “Amerikas monetārais likums” (American Monetary Act), kuras mērķis ir atrisināt neskaidrības jautājumā par to, kas kontrolē Federālo rezervju sistēmu. AMI plāns paredz, ka federālajai valdībai ir jāpārņem Federālo rezervju sistēma, nevis jāķeras pie vienkāršas aizliegšanas.

“Monetārā reforma ir panākama trīs virzienos, kas, lai izdotos, ir jārealizē vienlaicīgi. Atsevišķi neviens no tiem neizdosies, rikai vēl vairāk kaitēs monetārajai situācijai,” skaidroja Zarlenga.

“Pirmkārt, Federālo rezervju sistēma ir jāiekļauj Valsts kases departamentā, kur valdība rada visu jauno naudu kā naudu, nevis parādu, kas pelna procentus, un tā jālaiž apgrozībā vispārējas labklājības veicināšanas nolūkā, kontrolējot, lai novērstu kā inflāciju, tā arī deflāciju.

Otrkārt, jāaptur banku privilēģija radīt naudu, maigi un eleganti pieliekot punktu daļējo rezervju banku sistēmai (fractional banking). Visi iepriekšējie privātie kredīti, kuriem ir naudas vērtība, tiek konvertēti ASV valdības naudā. Bankas rad rīkojas kā starpnieki, pieņemot krājnoguldījumus un aizdodot tos aizņēmējiem; to, ko cilvēki domā, viņi arī zina.

Treškārt, jaunā, apgrozībā esošā nauda jātērē infrastruktūrai, tai skaitā izglītībai un veselības aprūpei, kas nepieciešama augošai sabiedrībai, sākot ar 1,6 triljoniem ASV dolāru, kas, pēc Amerikas būvinženieru savienības (American Society of Civil Engineers) aplēsēm, ir vajadzīgi, lai izlabotu infrastruktūru, radītu darbavietas visā valsti, atdzīvinātu vietējo ekonomiku un atjaunotu valdības finansējumu visos līmeņos.” Zarlenga piebilda, ka Amerikas monetārā likuma plāns tiktu atbalstīts tikai ārkārtas apstākļos. “Ideja ir sagatavot to un iepazīstināt pietiekamu skaitu pilsoņu un likumdevēju, lai varētu sākt rīkoties, un pirmais “mazais solis” ir Monetārās atklātības likums (Monetary Transparency Ac/)... Ar to sākas process, lai Federālā rezervju sistēma vairāk atskaitītos Kongresam, pieprasot apkopot noteiktus statistikas datus, ko citādi būtu grūti iegūt. Tie ir skaitļi, kas automātiski parāda, kādi lēmumi attiecībā uz sabiedrisko kārtību ir vislabākie.”

Zarlengas minētie statistikas dati ir pieejami maz zināmajos Visaptverošajos ikgadējos finanšu pārskatos (Comprehensive Annual Financial Report/CAFR). Vietējās pašvaldības Savienotajās Valstīs ik gadu aizpilda vairāk nekā astoņdesmit četrus tūkstošos šādu pārskatu, taču sabiedrībai reti izdodas tajos ielūkoties. Kā stāsta Volstrīras ilggadējais preču tirgus darījumu brokeris Volters Buriens (Walter liitrien), katrā štatā, apgabalā un lielākajā pilsētā ir divu veidu grāmatvedības uzskaite. Pirmā - budžets - parasti ir publiski pieejama un apkopo ikvienas valsts iestādes izmaksas un nodokļu ieņēmumus. “Budžets ir sabiedrībai redzamā finanšu uzskaite, ko politiķi izmanto, lai pamatotu jaunus valdības pakalpojumus un augstākas nodokļu likmes,” viņš skaidroja.

Savukārt otrs pārskatu veids - Visaptverošie ikgadējie finanšu pārskati - tikpat kā nav zināms sabiedrībai, taču satur kopējo valsts ieņēmumu patieso uzskaiti. Buriens atklāj, ka budžetā sniegts precīzs pārskats par valsts tēriņiem, taču tikai CAFR pārskatos atrodami precīzi valsts ieņēmumu rādītāji. “CAFR pārskati ir visu pašvaldību grāmatvedība Bībele. Tajos uzrādīti kopējo bruto ieņēmumi, investīciju struktūra un arī kopējais budžeta pārvaldīšanas mērķis, ko “pēc izvēles” nosaka jūsu vietējā pašvaldība. Atklāšu, ka kārtējā budžeta izvēles daļa ir viena trešā daļa no bruto ieņēmumiem, un tur tiek uzrādīti 100 procenti nodokļu ieņēmumu. Pārējās divas trešdaļas bruto ieņēmumu parādās vienīgi CAFR pārskatā, un... tos iegūst no rentabilitātes rādītājiem jeb investīciju ienesīguma (ROI) un uzņēmējdarbības, kur uzņēmējdarbībai tiek veltīts atsevišķs CAFR pārskats vai finanšu gada pārskats, uzskaitot pašu investīciju un bruto ieņēmumus, kas ir atsevišķi no vietējās pašvaldības, pie kuras pieder šīs institūcijas (te daudz spēlīšu tiek spēlēts).”

Buriens nodokļu samazinājumus un CAFR pārskatu slēptos aktīvus raksturoja ar šādu metaforu: “Lapsas raksta likumus, cik cāļu tās spēj noēst vistu kūtī. Sākotnēji no mūsu 3000 cāļiem mēs |lapsām | atdevām 100 cāļus gadā. Tās apēda cāļus un paziņoja, ka vajag 200. Tāpēc mēs iedevām tām 200. Lapsas apēda arī tos un paģērēja, ka tagad nepieciešami 400. Mēs iedevām tos cāļus, ber sākām sūkstīties, ka nu vienreiz būs gana. Uz, to lapsas atbildēja, ka tām vajadzīgi 440 cāļi, pamatojot to ar savu loģiku, taču, saprotot, ka mēs sūdzamies gan par 100, gan 200 un vēlāk ari 400 cāļiem, lapsas sāka ik gadu rezervē nolikt I SO cāļus pašas savā vistu kūtī, paslepšus no mums. Pēc daudziem gadiem lapsu vistu kūtī jau bija uzkrāti 6500 cāļi (kopējie pieejamie ieņēmumi, kas nav tieši saistiri ar kārtējo budžetu), turpinot ievākt meslus - 510 cāļus (publiskoto kārtējo budžetu), taču, tā kā mēs sūdzējāmies par šiem 510 cāļiem, viņas to skaitu samazināja līdz. 490 kā milzīgu savu, lapsu, upuri...” Šādā veidā kārtojot grāmatvedības uzskaiti, valsts pārvaldes iestādes, sākot no federālajām līdz štatu un pat apgabalu līmeņa iestādēm, var uzkrāt daudz, vairāk naudas, nekā tiek atspoguļots publiski pieejamajos budžetos.

“Skaidri redzams, ka savējo spēlētāju būtiskā panākumu atslēga bija pārliecināties, lai tauta neizskatītu, nesaprastu un neaptvertu viņu finanšu spēles stratēģiju, tai uzņemot apgriezienus,” skaidroja Buriens. “Lai šis pasākumus izdotos, valdībai bija nepieciešama absolūta sadarbība no mediju sindikātu, organizētās izglītības un politisko partiju puses... Ir skaidri redzams, ka šādu pretimnākšanu viņi sagaidīja, pateicoties ieguldītajām naudas summām. Ja sadarbojies, tev tika dota zaļā gaisma. Ja nē, nonāci robežstāvoklī vai vēl briesmīgākos apstākļos.”

lai novērstu šīs slēptās valdības zādzības, pilsoņiem vispirms jānoskaidro, cik īsti naudas vietējā valdība ir noslēpusi, “(iādājiet, lai visi uzzina par savu vietējo pašvaldību CAFR pārskatiem, rūpīgi izskata un izpēta tos. Valdības izvairīšanās vai atteikšanās, vienkāršiem vārdiem runājot, ir valsts nodevība un finanšu krāpšana, apzināti neatklājot šos datus. Kad visi zinās, kur meklēt, esmu pārliecināts, ka atradīsies daži cilvēki ar asu prātu, kuri spēs izlabot šo situāciju, lai spēli pavērstu tautas labā un tā to kontrolētu.”

Pilsoņu komisijas cilvēktiesību jautājumos ASV nacionālais prezidents Brūss Vaizmens prezidenta Baraka Obamas 2009. gada vienošanos par iestāšanos Finanšu stabilitātes padomē (FSB), ko viņš parakstīja (i-20 valstu vadītāju tikšanās laikā Londonā, salīdzināja ar Breton-vudas^29 līgumiem, ko četrdesmit četru Sabiedroto valstu pārstāvji apstiprināja 1944. gadā. Bretonvudā tika nodibināta monetārās pārvaldes sistēma un noteikumi, kas regulēja starptautiskās tirdzniecības un finanšu attiecības. Turklāt līgumi kalpoja par pamatu Pasaules Bankas un Starptautiskā Valūtas fonda dibināšanai.

Pēc Vaizmena domām, rūpīgi jāpārbauda fakts, ka prezidents Obama ratificēja dalību Finanšu stabilitātes padomē - ar Starptautisko norēķinu banku saistītā monetārā apvienībā. “Informējiet savus Pārstāvju palātas locekļus un Senatorus, ka dalība Finanšu stabilitātes padomē ir jāapstiprina Kongresā, dalībvalstu vēlētajām amatpersonām tā ir jā-uzrauga. Visefektīvākās ir personiskas vizītes, kam seko telefona zvani un faksi uz Vašingtonas un vietējiem birojiem. Nebrīnieties, ja viņi nezinās, par ko jūs runājat. Pieklājīgi uzstājiet, lai viņi noskaidro un rīkojas. Un saziņā ar likumdevējiem vai viņu personālu jums jāsaprot viens: viņi ir teju pilnībā koncentrējušies uz likumdošanu, kas jau ir ieviesta - likumu ar tam piešķirtu numuru. Sājā gadījumā ir citādāk. Jūs vēlaties, lai viņi rīkojas šajā jautājumā, ieviešot normatīvu aktu, kas noteiktu, ka Kongresam ir jāuzrauga Finanšu stabilitātes padomes uzbūve un darbība.”

Vaizmens piezīmēja, ka starptautiskas finanšu organizācijas pašas par sevi nav ļaunums. “Pasaule mūsdienās ir globāla, un organizācija, kas uzrauga valūtu un citu finanšu instrumentu netraucētu plūsmu un apmaiņu, |piemēram, Finanšu stabilitātes padomei, mūsdienu pasaulē ir nepieciešama... Taču šādu organizāciju nedrīkst kontrolēt starptautiskie baņķieri, kuri neatbild to valstu pilsoņu priekšā, kur viņi darbojas. Organizācija būtu jāuzrauga augstākā līmeņa grupai, kura pati darbojas kā liberāla republika, sekojot Savienoto Valstu sākotnējam paraugam.

Galvenais nav panākt Kongresa apstiprinājumu tam, kas jau izdarīts. Vispirms jāpiespiež viņi atzīt, ka noslēgtas vienošanās, kas ietekmē visu mūsu finanšu sistēmu, un ka viņu pienākums ir panākt, lai šīs vienošanās būtu labvēlīgas mūsu Republikai UN [autora uzsvars] nodrošinātu šīs starptautiskās organizācijas reālas uzraudzības mehānismu. Centrālo banku baņķieriem nevajadzētu pieņemt lēmumus par starptautiskajām finansēm bez jebkādas uzraudzības un sistēmas, un bilanču pārbaudēm, kas raksturīgas republikāniskas valdības formai.”

Tām valstīm, kuru valdības ir aplami pārvaldījušas finanses, vēsture piedāvā piemērotas mācības vietējo ekonomiku atdzīvināšanai. Vairums cilvēku droši vien nav dzirdējuši par mazu saliņu Anglijas piekrastē ar nosaukumu Gērnsija. Pēc zibenskara vācieši okupēja saliņu un tos saliņas iedzīvotājus, kas nebija pirmiedzīvotāji, deportēja uz vācu koncentrācijas nometnēm. Kā stāsta Gērnsijā reģistrētā uzņēmuma Birch Assets Limited rīkotājdirektors Tobijs Bērēs (Toby Birch), salas maz zināmā vēsture liecina par apbrīnojamu atjautību naudas sistēmas izveidē. “Kad nogurušie kareivji atgriezās no ilgstošajiem kariem ārvalstīs (Napoleona kariem], viņi attapās parādu jūgā nonākušā zemē, kur cenas bija neiedomājami augstas, bet infrastruktūra — iznīcināta, pretplūdu aizsargvaļņi draudēja sagrūt. lai arī 1815. gadā sadursmes kaujaslaukos bija beigušās, pašmāju frontē sākās smags askētisma periods. Zelta standarta piemērošana nozīmēja, ka daudzu gadu gaitā izdotie parādi tika anulēti, lai naudas īpatsvaru pielīdzinātu dārgmetāliem. Ekonomika iestrēga, jo darbaspēka un materiālu bija milzum daudz, bet nepieciešamos projektus nevarēja finansēt naudas trūkuma dēļ. Šo periodu nodēvēja par “nabadzību pārpilnības apstākļos”.” Tika nodibināta komiteja, lai rastu izeju no šīs situācijas.

“Principi, tāpat kā visas lieliskās idejas, bija skaidri un vienkārši,” stāstīja Bērēs. “Komiteja saprata - ja Gērnsija projektu finansēšanai izdotu savas banknotes, nevis aizņemtos no Anglijas bankas, tai nebūtu jāmaksā bankām procenti. Tas ievērojami ietaupītu līdzekļus. Jo, kā zina ikviens, kurš ņēmis hipotekāro kredītu, aizņēmējs ilgter-miņā samaksā divkārt lielāku summu nekā aizņēmies... Bezatbildīga kredīta palielināšana ir bīstama spēle, kas dod īslaicīgu labumu esošajai paaudzei, bet aplaupa nākamo - mūsdienās šī mācība jau atkal ir aizmirsta. Lai panāktu šī vienādojuma līdzsvaru, Gērnsijas tautai bija jāatrod veids, kā neitralizēt šādu deficītu, tai pašā laikā neaizņemoties un nepalielinot apgrozībā esošās naudas daudzumu.

Praktiskā līmenī to panāca, nosakot emitēto parādzīmju pārdošanas termiņus, nevis obligācijas realizācijas termiņu. Piemēram, 1827. gada 21. novembrī izdotā parādzīmē noteikts apsolījums “samaksāt uzrādītājam vienu mārciņu 1820. gada I. oktobrī”. Rodas jautājums, kā nākotnes saistības tika izpildītas, bet arī te ieviesa vienkāršu mehānismu, saskaņā ar kuru no radītās infrastruktūras iegūtā nomas maksa un nodokļu ieņēmumi no alkohola tika atlikti, veidojot amortizācijas kapitālu, lai atmaksātu bezprocentu aizņēmumus.

(ialu galā Gērnsijas eksperiments izdevās spīdoši - tika uzbūvēti jauni ceļi, aizsargvaļņi un sabiedriskās ēkas, veicinot plašu tirdzniecību un labklājību. Visi cilvēki bija nodarbināti, nebija nekāda deficīta, un cenas bija stabilas - tas viss, nesamaksājot procentos ne penija. Viss iesākās kā izmēģinājums, bet izvērtās virknē būvniecības projektu, kas darbojas vēl mūsdienās. Naudu izlietoja tās tīrākajā formā - kā ērtu mehānismu tirdzniecības un attīstības zobratu ieeļļošanai.”

Taču Bērēs izstāstīja arī par darvas karoti medus mucā: “Varētu domāt, ka šāds veiksmes stāsts visus iepriecināja, bet tā vis nebija. Ja slēgtu bodīti atver konkurentiem, īpašnieki sāk aizstāvēt savus ieguldījumus. Tolaik apdraudētas sajutās privātās bankas, jo tās no šā vienādojuma tika izslēgtas. Ja nebija aizdevumu, nebija arī procentu un peļņas daļas. Tāpēc bankas, iespējams, bija tās, kas uzrakstīja noslēpumaino sūdzību, kas tika iesniegta Anglijas Slepenajai padomei (Privy Council), kura noteica griestus Gērnsijas parādzīmju emisijai nākamajā gadsimtā.”

Kāpēc mums vajadzētu pievērst uzmanību notikumiem uz nelielas britu saliņas pirms gandrīz divsimt gadiem? “Kad kā kredītu krīzes risinājumi lepni tiek vicināti stimulēšanas plāni, nodokļu atlaides vai banku glābšanas plāni, patiesībā tie ir daļa no problēmas,” aizrādīja Bēres. “Cēlonis tām ir ātra risinājuma meklējumi, kad nauda tiek taisīta no zila gaisa, tās atmaksāšanu atstājot nākamo paaudžu ziņā. Savienotajās Valstīs tas notiek kopš Vjetnamas kara laikiem, kad atmesti tika pēdējie apgrozībā esošā naudas daudzuma ierobežojumi; atsakoties no zelta kā šā naudas daudzuma atskaites punkta, ASV atbrīvoja pasauli no finanšu disciplīnas. Kopš tā laika acīm redzama kļuvusi dolāra vērtības krišanās.”

Bērēs uzskata, ka bankām vēl aizvien ir sava loma likviditātes nodrošināšana, līdzsvarojot investoru un aizņēmēju skaitu, bet tām vairs nevar uzticēt kredītu apjoma veidošanu. “Gērnsijas eksperiments pierāda, ka vienkāršas idejas dara brīnumus,” sacīja Bērēs. “To pamatā tikai jābūt nesavtīgai filozofijai un vēlmei rīkoties pareizi nākamo paaudžu vārdā, kā to darīja Amerikas Tēvi-dibinātāji.”

Norobežojoties no uzpūstās valsts ekonomikas un nolūkā atbalstīt vietējos uzņēmumus, daži amerikāņi sākuši eksperimentēt paši ar savu naudu. Piemērs tam ir BerkShare sistēma - vietējā valūta, kas kopš 2006. gada atrodas apgrozībā Masaēūsetsas štata Berkšīras apgabalā. Saskaņā ar BerkShare vietnē publicēto informāciju gandrīz četri simti Berkšīras rajona uzņēmumu pieņem BerkShares jeb berkšēras, kas iespiestas uz īpaša papīra ar visām drošības iezīmēm.

Berkšēras, ko laikraksts New York Tinies nodēvējis par “lielo ekonomisko eksperimentu”, ir “kopienas varas rīks, kas ļauj komersantiem un patērētājiem sēt alternatīvas ekonomiskās nākotnes sēklas savās kopienās”. BerkShare vietnē publicēta informācija: “Piecas dažādas bankas ir noslēgušas sadarbību ar BerkShares, un šobrīd trīspadsmit banku filiāles darbojas kā valūtas apmaiņas punkti. Berkšērām tas ir tikai sākums. Nākotnē plānoti norēķinu konti čekiem, elektroniski naudas pārskaitījumi, bankomāti un pat aizdevumu programma jaunu vietējo uzņēmumu dibināšanai, kas ražotu vairāk vietējā mērogā ražotu preču.”

Kongresa atlaišana

Mūsu valdība, kas daļēji veidota pēc grieķu parauga, reiz zēla un plauka kā republikāniska demokrātija. Taču pēdējo administrāciju laikā mūsu valdība degradējusies līdz sociālisma un kapitālisma divdalījuinam -vienā katlā sametot sabiedrisko īpašumu un privāto īpašumu. Kapitālisms nodrošina bagātību indivīdiem, kuri smagi strādā, savukārt sociālismā bagātība pieder tiem, kuri ir pie varas, kuri melo, lai viņus ievēlētu. “Nekādu jaunu nodokļu,” sacīja Džordžs H. V. Bušs 1988. gadā, piemēram. “Pārmaiņas, kam jūs varat ticēt,” dievojās Obama 2008. gadā. Teju vai ikvienā gadījumā kapitālisms nodrošina indivīdam vairāk bagātības nekā nepieciešams. Lai atrisinātu atšķirības starp tiem, kuriem ir pārāk daudz, un tiem, kuriem nav nekā, kapitālisti izdomāja labdarību - reliģiskās morāles augli.

Cilobālisti degradējuši individuālo labdarību jau pirms vairākiem desmitiem gadu, apspiežot reliģiskās izpausmes brīvību un privāto labdarību aizstājot ar valdības labdarību. Valsts amatos tika ievēlēti tie, kas rautai apsolīja vairāk labdarības pasākumu. Tādējādi radusies nācija, kur neražotāju vairākums diktē noteikumus ražotājiem. Aizvien lielāks skaits cilvēku saprot, ka dzīve ir vieglāka, ja neesi ražotājs, cilvēki biežāk izvēlas neražojošus arodus. Cīalu galā ražošanā paliek mazāk ļaužu. Tā ir sociālisma lielākā kļūda, kas noveda arī pie Padomju Savienības komunisma sabrukuma.

Amerikas vēlētais Kongress ir atļāvis aizvien lielākam skaitam neražotāju dzīvot uz sarūkoša ražotāju īpatsvara rēķina. Mūsdienās, pabalstu saņēmējiem pieskaitot atvaļinātās valsts amatpersonas, invalīdus, Medicare un Sociālās apdrošināšanas sistēmu, uz budžeta rēķina dzīvo vairāk cilvēku nekā rajā iemaksā.

Lai gan neviens līdzjūtīgs cilvēks neaizstāvēs atbalsta programmu samazināšanu tiem, kuri patiesi ir nonākuši trūkumā, valsts budžeta tēriņi ir jāierobežo, bet izskatās, ka Kongress to nevēlas vai nespēj.

2009. un 2010. gadā tika piedāvāts plāns nosūtīt Kongresam neizdzēšamu vēstījumu, ka nodokļu maksātāji vēlas nopietnas pārmaiņas-atlaist Kongresu. Daudzi uzskata, ka šāds plāns varētu būt vienīgā iespēja panākt valdībā īstas pārmaiņas. Uzradušās vairākas vietnes un organizācijas, kas aizstāv parakstu vākšanu par neuzticības izteikšanu visiem Kongresa locekļiem. Citējot slavenos vārdus, kas parasti tiek piedēvēti Markam Tvenam: “Politiķi ir kā bērnu autiņi - tie jāmaina bieži un tā paša iemesla dēļ.”

Cerības uz radikālām pārmaiņām gaisā virmo jau gadu desmitiem. Raits Patmens Wright Patman), kurš vairāk nekā sešpadsmit gadus bija Pārstāvju palātas banku un valūtas komitejas priekšsēdētājs, 1941. gadā pareģoja, ka sabiedrība pieprasīs radikālas izmaiņas Kongresā tā monetārās politikas dēļ. Patments brīnījās: “Nekad vēl neesmu sastapis nevienu, kurš ar loģikas un veselā saprāta palīdzību būtu spējis pamatot to, ka Federālā valdība aizņemas lietošanai pati savu naudu... Ticu, ka pienāks laiks un cilvēki pieprasīs pārmaiņas šai ziņā. Fs ticu, ka tāds brīdis šajā valstī pienāks, kad viņi patiesībā vainos jūs un mani, un ikvienu ar Kongresu saistītu personu par to, ka esam sēdējuši dīkā un ļāvuši darboties tik idiotiskai sistēmai.”

2009. gada sākumā Rasmussen Reports, kas veic sabiedrības viedokļa aptaujas, ziņoja, ka uzņēmumu vadītāji bija viszemāk vērtētie profesionāļi sarakstā, kur bija iekļauti arī baņķieri, juristi un mazo uzņēmumu vadītāji. Taču septembrī Kongress necienīto sarakstā ieņēma godpilno pirmo vietu. “Septiņdesmit diviem procentiem (72%) iedzīvotāju attieksme pret viņiem bija nelabvēlīga,” teikts Rasmussen informatīvajā apkārtrakstā. “Šis priekšstats ir arī ļoti intensīvs. Tikai četriem procentiem (4%) bija ļoti labvēlīga attieksme, savukārt ļoti nelabvēlīga attieksme bija 37 procentiem. Pat 56 procentiem demokrātu ir negatīva attieksme pret Kongresu, lai gan viņu partija ir valdošā partija gan Pārstāvju palātā, gan Senātā. Viņu opozīcija, protams, nobāl salīdzinājumā ar 86 procentiem republikāņu un 81 bezpartejisko pieaugušo, kuru viedoklis par Kongresu ir negatīvs. Taču balsis sadalās līdzīgi jautājumā, vai no telefonu kataloga nejauši izraudzīti cilvēki šo darbu darītu labāk nekā šis Kongress.”

Kad 2009. gadā Obamas solītās “pārmaiņas, kurām mēs varētu ticēt,” tā arī nematerializējās, spēkā pieņēmās kustība par Kongresa atlaišanu. Organizācijas ar nosaukumu Kick Them All Out (Izmetam viņus visus ārā) vietnē rakstīts: “Prezidentiem nav konstitucionālu pilnvaru pildīt lielāko daļu to funkciju, ko viņi sakās esam tiesīgi darīt. Viņi drīkst vienīgi lūgt Kongresam darīt to, ko viņi vēlas. Kongress varēja apturēt visu notiekošo: karus, Volstrītas pārņemšanu, tikko apstiprināto aizsardzības budžetu triljoniem dolāru vērtībā. Mūsu tā dēvētie pārstāvji tik daudzas reizes ir mūs pārdevuši, ka galva iet riņķī. Un ko darām mēs? Mēs ne tikai ļaujam viņiem palikt amatos, bet, raugiet, viņi, visticamāk, palielinās sev algas, kā vienmēr darījuši.

Kongresa mošķi strādā mūsu labā, nevis centrālo baņķieru un starptautisko uzņēmumu labā. Ko jūs darītu, ja jums piederētu uzņēmums, ber neviens darbinieks neklausītu jūs, melotu, neveiktu uzdoto darbu un faktiski strādātu jūsu konkurentu labā, pārdotu jūsu uzņēmumu, cik vien ātri to spētu? Nedomāju, ka jūs paturētu viņu amatā un vēl paaugstinātu algu! Bet tieši to mēs darām, tikai šoreiz mūsu uzņēmums ir Federālā valdība, bet mūsu darbinieki ir 435 Pārstāvju palātas locekļi un 100 Senāta locekļi, savukārt praktiski viņi visi strādā starptautisku korporāciju (konkurentu) labā, un viņiem jau izdevies ar varu pārņemt mūsu valdību visos līmeņos, un viņi izmanto mūsu pašu valdības pilnvaras pret mums, lai pārņemtu visu valsti. Kas, pie joda, noticis ar to, ko sauc par “amerikāņu tautas gudrību”? Nodevīgiem darbiniekiem taču nemaksā prēmijas. VIŅUS ATI.AIŽ ļoriģinā-lais uzsvars]!”

Kick Them All Out vietnē piedāvā bezmaksas slavenā Tēvoča Sema plakātus, kurus zīmējis Džeims Montgomerijs blags (James Montgomery hlagg). Tikai šajā atveidojumā mākslinieks nomainījis devīzi ar vārdiem: “Ks gribu, lai jūs izmetat viņus visus laukā! Izpildiet savu patriotisko pienākumu un parādiet Kongresam, kurš te ir galvenais!”

lādzīgs grupējums Teksasā aicina padzīt no Kongresa visus locekļus. Grupu nodibinājis Hjūstonas iedzimtais Toms Koks (Tim Сох), un tās nosaukums ir GOOOH (Ciet Out of Our House / Pazūdiet no mūs mājām), un 2009. gadā viņiem bija divi tūkstoši biedru Hjūstonā un simtiem tūkstošu - ārpus pilsētas. Saskaņā ar Hjūstonas televīzijas kanāla, ABC saistītā uzņēmuma KTRK, ziņām grupa varētu sasniegt savu mērķi, jo televīzijas kanāla veiktā aptauja uzrādīja, ka 47 procenti respondenru vairs nepieder pie kādas no politiskajām partijām. Daži novērotāji uzskata, ka tāds pats īpatsvars varētu būt citos valsts reģionos un liecina par pakāpenisku atteikšanos no divpartiju sistēmas.

Konservatīva internēta vietne WorldNetDaily.com ar galveno biroju Vašingtonā piedāvāja saviem lasītājiem iespēju nosūtīt konkrētiem Kongresa locekļiem uzteikumu, brīdinot - “ja viņi balsos par lielākiem tēriņiem, socializētu medicīnu, emisijas kvotu likumdošanu un naida noziegumu apkarošanas pasākumiem”, 2010. gadā viņi netiks pārvēlēti. World Net Daily apgalvo, ka divu nedēju laikā izplatījuši veselus trīs miljonus uzteikumu. “es ticu, ka šī kampaņa, kas jau ir guvusi tik milzīgus panākumus, kādi manos pārdrošākajos sapņos nav rādījušies, var patiesi ietekmēt politiķus, kuru galvenā prioritāte ir pārvēlēšana,” apgalvoja WND redaktors un vadītājs Džozefs karalis.

Ne tik radikālas grupas mēģina atmodināt no letarģiskā stāvokļa, izmantojot likumdošanu. Apvienība hire Congress Meetup Group meklē biedrus, kas pievienotos “vairāk nekā divsimt tūkstošiem amerikāņu ar mērķi noteikt faktiskus termiņa ierobežojumus visiem ASV kon-gresmeņiem un senatoriem, neraugoties uz. viņu partejisko piederību un apsolīto... Izmetiet viņus visus, lai jaunie beidzot mūs dzirdētu,” bija teikts hire Congress tīmekļa vietnē. Kādā internēta jokā izskanēja ierosinājums: “Nosakiet divu termiņu ierobežojumu visiem ASV politiķiem - vienu amatā, bet otru cietumā.”

Termiņu ierobežojumi ir vēl viena ideja, kas jau agrāk radusies kā līdzeklis Kongresa varas apvaldīšanai. I.ai gan uzticami likumdevēji iepriekš ir iesnieguši šādus ierosinājumus, pārmaiņu adresāti - Kongresa locekļi - vienmēr ir balsojumā noraidījuši šādus likumprojektus.

U.S. Term Limits (USTL), kuru galvenais birojs atrodas Virdžīnijas štata pilsētā Fērfaksā, sakās esam lielākās tautas demokrātijas kustības Amerikas vēsturē vadoņi. USTL vietnē publicēta informācija, ka organizācija iesniegusi termiņa ierobežojumu priekšlikumus piecpadsmit štatu likumdošanā. “Astoņas no desmit Amerikas lielākajām pilsētām ir pieņēmušas termiņu ierobežojumus attiecībā uz savām pilsētas padomēm un/vai mēra amatu, un 37 štatos ir noteikti termiņa ierobežojumi atbilstoši Konstitūcijai ievēlētajām amatpersonām,” bija teikts USTL publikācijā. “Amerikas politiķi, viņu īpaši ieinteresētās personas un aizkulišu lobētāji turpina cīnīties pret termiņa ierobežojumiem, jo viņi zina, ka termiņa ierobežojumi izstumj profesionālos politiķus, kuriem savi ieguvumi rūp vairāk nekā amerikāņu tautas intereses... Atcerieties - ikviens pilsētas padomes loceklis vēlas kļūt par kongresmeni; katrs kongrcsmenis vēlas būt senators; un ikviens senators alkst kļūt prezidents.”

Interneta vietnē WeShouldFireCongress.com vēstījums ir tāds pats. “Laiks sūtīt Kongresam skaidru un gaišu vēstījumu - dariet savu darbu vai tiksiet atlaisti!” Šajā vietnē vāc naudu reklāmas stendu izvietošanai visā valstī, aicinot vēlētājus balsot par Kongresa atlaišanu.

Visas šīs organizācijas un timekļa vietnes mudina amerikāņus balsot par Ameriku, nevis politisko partiju. Lai gan šo organizāciju mērķi gūst atbalsi daudzu vēlētāju vidū, pienākot vēlēšanu laikam, netrūks vēlētāju, kuri tupinās balsot par tām pašām vecajām sejām un politiskajām partijām.

Dabiski rodas jautājums: kāpēc progresīvie un neatkarīgie runātāji nekandidē uz valsts amatu? Varētu domāt, ka progresīvie vai neatkarīgie saņemtu to pilsoņu balsis, kuri ir neapmierināti ar Kongresu.

Tomēr tā nenotiek, jo progresīvo un neatkarīgo rokas ir sasietas, cenšoties izdzīvot sabiedrībā, kur naudas pielūgšana ir spēcīgāka par mīlestību pret savu līdzcilvēku. Pareizāk sakot, lai iegūtu valsts amatu jebkurā lielpilsētā vai štatā, kandidātam vajadzīgs televīzijas un radio pārraižu laiks. Nopirkt šādu laiku ir dārgi, un plašsaziņas līdzekļi par politisko reklāmu nereti iekasē avansa maksājumus. Turklāt jāpieskaita izmaksas par profesionāla izskata un efektīvas reklāmas radīšanu. Tas ir dārgs pasākums, kur ar roku zīmēti plakāti un uzraksti dārzā nav pietiekami. Izmaksas var sniegties tūkstošos, ja ne desmitos tūkstošu dolāru.

Ja kandidāti gribēs gūt panākumus, viņiem vajadzēs kļūt par vienas no divu lielāko politisko partiju sabiedrotajiem un lūgt uzņēmumu vai politiskās rīcības komitejas (РАС) naudu. Šī milzīgo līdzekļu nepieciešamība liedz vairumam cienījamu un godīgu cilvēku sacensties politiskajās kampaņās. Lielākajai daļai kandidātu, jo īpaši vietējā un štata līmenī, vienkārši nav tādas naudas, lai radītu un izvietotu ietekmīgu reklāmu.

Džordžs Grīns reiz uzsāka kampaņu, lai savāktu līdzekļus Džimi-jain Kārteram, un viņu lūdza kļūt par Kārtera kampaņas finanšu vadītāju. “Atceros, kā lidoju uz Aspenu ar privātu lidmašīnu, un tad mani lūdza kļūt par Demokrātu priekšsēdētāju finanšu jautājumos Kārtera ievēlēšanai,” Grīns stāstīja kādā intervijā 2006. gadā. “Atceros, kā toreiz paziņoju, ka esmu republikānis, un tail Pols Volkers Paul Volcker) |ASV federālo rezervju sistēmas vadītāju padomes bijušais priekšsēdētājs un Trīspusējās komisijas priekšsēdētājs Ziemeļamerikā] pieliecās tuvāk un sacīja: “Tas nekas, sīkais. Nav svarīgi - mēs kontrolējam abas partijas.”

Pamatojoties uz Grīna vārdiem un pierādījumiem, kas sīkāk aprakstīti šajā grāmatā, šobrīd vajadzētu būt skaidrībai, ka tie paši glo-bālisti no slepenajām apvienībām kontrolē gan demokrātu, gan republikāņu partiju. Lūk, iemesls, kāpēc cilvēki Kongresa locekļus mēdz dēvēt pa “labākajiem pārstāvjiem, kādus par naudu var nopirkt”.

“Lielākā problēma mūsu valdībā ir uzņēmumu vara, un līdz ar to militārā joma saņem milzīgas summas no kopējiem resursiem un politiskās pilnvaras. Kamēr neatrisināsim šīs problēmas, šajā valstī veselības aprūpei, videi, sociālajam taisnīgumam un jebkam citam būtiskam klāsies bēdīgi,” ir pārliecināts rakstnieks, žurnālists un enerģētikas jomas aktīvists Hārvijs Vasermans. “Cilvēkiem nu jau vajadzētu saprast, ka, lai arī cik būtisks ir fakts, ka prezidents beidzot ir afrikāņu izcelsmes amerikānis (nākamā būs sieviete), daudz svarīgāk ir ievēlēt cilvēku, kurš nav ne republikānis, ne demokrāts un kurš ir apņēmies gādāt par sabiedrības, nevis uzņēmumu labklājību.”

Viena no iespējām ierobežot vēlēšanu procesa ļaunprātīgu izmatošanu būtu ar likumu aizliegt potenciālo kandidātu reklāmas televīzijās, kas daudzējādā ziņā samazinātu naudas nozīmi vēlēšanās. Ieinteresētie vēlētāji varētu par kandidātiem uzzināt debatēs, no laikrakstu reklāmām vai drukātām skrejlapām, kur izklāstīts kandidāta viedoklis un politiskie mērķi. Politiskie kandidāti saņemtu ētera laiku radio un televīzijā - sarunu raidījumos vai žurnālistu intervijās, kas būtu pieejams visiem kandidātiem. Šādās intervijās varētu aizsākties politiskas debates par alternatīvām koncepcijām un samazinātos apmelošanas kampaņas.

Vēl viens labs veids alkatīgu vai finansiālu grupējumu sponsorētu politiķu atsijāšanai ir balstot par kandidātu, kuram ir vismazāk naudas. Šāds cilvēks varbūt būtu tikpat viegli piekukuļojams, taču tā ir droša zīme, ka viņš nav pārdevies apmaiņā pret vēlēšanu kampaņas finansējumu. Kā reiz ieteica finansists un prezidentu Vudro Vilsona un Franklina Rūzvelta politiskais konsultants Bernards Baruhs: “Balsojiet par cilvēku, kurš vismazāk sola; viņš sagādās vismazāk vilšanos.”

Tiklīdz pašreizējie politiķi tiks padzīti no saviem amatiem un Vašingtonā ieradīsies svaigi spēki, katrs viņu solis sabiedrībai ir rūpīgi jāuzmana. Sabiedrībai ir viņi jāpiespiež apsvērt termiņa ierobežojumus un atteikties no saviem privātajiem pensiju fondiem. Piemērojiet Kongresam Sociālo apdrošināšanas sistēmu un redzēsiet, cik ātri šī joma tiks sakārtota un dāsni finansēta. Tikai rad, kad kongresmeņi rīkosies atbilstoši sabiedrības interesēm, viņi varēs tikt ievēlēti atpakaļ Kongresā.

Šī nav nekāda revolucionārā ideja - šādā veidā sistēmai ir jādarbojas. Diemžēl sistēmas priekšnoteikumi ir modrs un izglītots elektorāts un godīgs un taisnīgs balsošanas mehānisms.

Vēlēšanu novērotāji un papīra biļeteni

Zombiji nebalso. l ikai aptuveni puse no balsstiesīgajiem nodeva savas balsis pēdējās prezidenta vēlēšanās. 2008. gadā šis drūmais rekordlielais rādītājs mazliet mainījās uz. labu, kad vēlēšanās piedalījās 62 procenti balsstiesīgo vēlētāju - tas bija lielākais skaits kopš Džona F. Kendija un Ričarda M. Niksona cīņas par prezidenta amatu 1960. gadā. Lai gan šis īpatsvars izskatās iespaidīgs, jāņem vērā vidējā vēlētāju aktivitāte salīdzināmās Firopas valstīs: Itālijā tie ir 93 procenti, Vācijā -8 1 procents, Spānijā - 77 procenti, bet Apvienotajā Karalistē un Īrijā -75 procenti.

Satīriķis V.C Fīlds (W. C. Fields, īstajā vārdā William Claude Duken-field) reiz sacīja: “Pie joda, es nebalsoju ne par vienu. Vienmēr balsoju pret.” Mūsdienās cilvēki vēl arvien nebalso par kādu konkrētu personu - viņi vienkārši nospiež sviru vai pieskaras ekrānam un nobalso par savu politisko partiju, nepievēršot uzmanību problēmām vai viņu partijas kandidāta personībai. Ši balsošanas metode varētu būt ieviesusies tāpēc, ka pārlieku daudzi vēlētāji nevienu no abiem kandidātiem neuzskata par viņu ideāliem atbilstošu. Tāpēc viņi nebalso par cilvēku, viņi balso par mazāko no diviem ļaunumiem, kas nozīmē, ka viņi balso par ļaunumu. “Tiklīdz tu nebalso par saviem ideāliem, tam ir nopietnas, graujošas sekas. Tas saēd mūsu demokrātijas morālos pamatus,” savas domas izteica neveiksmīgais prezidenta kandidāts Ralfs Neiders.

Atcerēsimies 2004. gada prezidenta vēlēšanas. Vēlētājiem bija jāizvēlas starp republikāņu kandidātu Džordžu V. Bušu - bagātas ģimenes atvasi un slepenās biedrības “Galvaskauss un kauli” (Skull and Bones) biedru-un Buša brālēnu, demokrātu kandidātu Džonu Keriju - bagātas ģimenes atvasi un slepenās biedrības “Galvaskauss un kauli” biedru. Vairums informētu un domājošu cilvēku to neuzskatīja par izvēles iespēju.

Kas gan var būt briesmīgāks par izvēli starp diviem sliktiem prezidenta kandidātiem? ļa nav par iespējas izvēlēties starp abiem. Prezidents Franklins Rūzvelts brīdināja: “Neviens neatņems amerikāņu tautai tiesības balsot, izņemot pašu amerikāņu tautu - un to viņi izdara nebalsojot.” Taču Rūzvelts nevarēja zināt, ka balsotājiem vēlēšanu tiesības tiks atņemtas ar datoru un balsošanas mašīnu krāpšanas palīdzību.

Boriss Bažanovs savā grāmatā “Staļina bijušā sekretāra atmiņas” (Воспоминания бывшего секретаря Сталина) citējis Josifu Staļinu, kurš reiz esot aizrādījis: “Man nav svarīgi, kas un par ko balsos; svarīgākais ir tas, kurš un kā saskaitīs balsis.”

Vēl pavisam nesen balsis tika nodotas, iemetot papīra vēlēšanu biļetenu, ko uzraudzīja kandidāta, politiskās partijas vai īpašu pasākumu atbalstītāju/pretinieku iecelti novērotāji, kuru uzdevums bija novērot vēlēšanu procesu noteiktā vēlēšanu iecirknī, uzmanīt, vai nav kādi pārkāpumi. Novērotāji un balsotāji vēlēšanu telpā nedrīkstēja sarunāties, novērotājiem arī nebija ļauts iejaukties pienācīgā vēlēšanu kārtībā vai ietekmēt kādu vēlētāju.

Vēlēšanu novērotāji kļuva novecojusi parādība, kad tos nomainīja elektroniskas balsošanas ierīces, kas patiesībā ir visparastākie datori, l ikumu “Palīdzi Amerikai balsot” (Heiļ> America Vote Act/HAVA) prezidents Bušs izsludināja 2002. gadā. Tā nolūks bija sakārtot un uzlabot balsošanas metodes, piemēram, atteikties no balsošanas perfokartēm, kas 2000. gada vēlēšanās Horidā bija izraisījušas krietnu sajukumu, noteikt balsu skaitīšanas komisiju apmācības standartus un atjaunināt elektroniskās balsu nodošanas un skaitīšanas ierīces. Taču šo izmaiņu ieviešana bija atstāta štatu ziņā, kas noveda pie atšķirīgas interpretācijas un ieviešanas praksē.

Pretrunīgi ir viedokļi par elektronisko balsošanas sistēmu izmantošanu, kur uz. ekrāna parādās vēlēšanu biļetens un tiek reģistrētas un tabulās sakārtotas nodotās balsis. Mašīnu izmantošanas aizstāvji apgalvo, ka rās ir ātras, precīzas un viegli lietojamas invalīdiem un angliski nerunājošiem vēlētājiem. Tomēr šīs ierīces sagādā arī problēmas. Kritiķi apgalvo, ka sistēmai ir daudz tehnisku problēmu, kā rezultātā varētu būt neprecizitātes un arī hakeri var iejaukties. īpašas bažas rada modeļi ar skārienjutīgo ekrānu, jo tie nenodrošina balsu reģistrēšanu uz papīra, kas varētu būt nepieciešams personiskas pārskaitīšanas gadījumā.

Zinātniece Beva Harisa (Bev Harris), kura nodibināja nacionālu bezpartejisku, bezpeļņas vēlēšanu uzraudzības grupu Black Box Voting Inc., rakstīja: “Mūsu balsošanas sistēma, kas ir daļa no sabiedrības kopīpašuma, nesen tikusi privatizēta. Kad tas notika, balsu skaitīšana, kurai jābūt publiskam procesam daudzu vienkāršo pilsoņu modro acu priekšā, kļuva noslēpums.”

2003. gadā Beva Harisa bija ieguvusi Diebold - viena no lielākajiem elektronisko balsošanas sistēmu ražotājiem - iekšējo saraksti. Dažos iekšējos sūtījumos bija atzīmēts, ka uzņēmuma balsošanas mašīnās izmantotas nesertificētas programmatūras un ka Diebold programmētāji ir apzināti izvairījušies no sertificēšanas procesa. Šos dokumentus Harisa publicēja internētā. Lai gan Diebold apgalvoja, ka Harisas rīcība ir autortiesību pārkāpums, ASV Kalifornijas apgabala tiesnesis 2004. gada oktobrī piespieda Diebold kļūt pieļāvīgākiem, kad tienesis lēma, ka Diebold ir ļaunprātīgi izmantojis savas autortiesību privilēģijas, mēģinot novērst apkaunojošo iekšējo dokumentu publiskošanu.

2007. gadā Diebold pēc negatīvās publicitātcs plūdiem savas elektroniskā aprīkojuma struktūrvienības nosaukumu nomainīja uz. Premier Election Solutions, Inc. (PES). 2009. gada 3. septembrī Election Systems & Software (KSScS) paziņoja, ka pirks PES, kas nozīmē, ka Amerikā balsošanas ierīces tagad piegādā tikai trīs uzņēmumi - ES&S, Sequoia Voting Systems un Hart InterCivic. Daudzi ES&S īstenoto darījumu uzskatīja par dominējošā stāvokļa iegūšanu balsošanas mašīnu tirgū, kas tiek plaši izmantotas visā valstī. “Election Systems & Software iegādes darījuma rezultātā, tam par 5 miljoniem ASV dolāru iegādājoties Diebold Inc. koncernam piederošo balsošanas mašīnu uzņēmumu, nonāk dominējošā stāvoklī,” laikraksta Miami Herald redaktora slejā atskanēja protesti. “Floridas štats 2000. gada prezidenta vēlēšanās guva rūgtu mācību, ka balsošana ar skārienjutīga ekrāna palīdzību nepārliecina balsotājus, ka viņu balsis tiek pieskaitītas, jo mašīnas neatstāja nekādas neatkarīgam vērotājam pārbaudāmas pēdas uz papīra.”

Hārvijs Vasermans ES&.S pirkumu komentēja šādiem vārdiem: “Fakts, ka ES&S iegādājās Diebold |PES| liecina par lielāku problēmu... abi uzņēmumi kopā kontrolē 80% mašīnu ASV ar skārienjutīgajiem ekrāniem. Abas ir korumpētas korporācijas, kurās valda republikāņi.* Tāpēc nav lielas nozīmes tam, ka tikai vienai no tām būs dominējošs stāvoklis, lai gan pozitīvi, ka šai lietai tiek pievērsta tik liela uzmanība.” Atmetot partiju politiku, acīm redzams ir fakts, ka valsts balsošanas procesa koncentrēšana dažu cilvēku rokās piedāvā šķietamu, ja ne faktisku iespēju manipulēt ar balsīm.

Vasermans uzskata, ka nopietnākas bažas rada nevis balsošanas sistēmas monopols, bet, “pirmkārt, pati ierīču lietošana”: “Visas elektroniskās balsošanas ierīces, tabulatorus un citus vajadzētu aizliegt.

4 Republikāņu partija tiek dēvēta ari par Grand Old Parly, t.i. Diženo veco partiju, saīsināti GOP.

Mums nepieciešama universāla balsotāju reģistrācijas sistēma un universāli papīra vēlēšanu biļeteni, kurus fiziski saskaita. Lūk, cik vienkārši! Līdz tam brīdim nav iemesla uzskatīt, ka jebkādas vēlēšanas šajā valstī būs ticams vairākuma gribas atspoguļojums.” Vasermans iestājās arī par universālo reģistrācijas sistēmu un valsts brīvdienu balsošanai un balsu skaitīšanai, lai “strādājošiem cilvēkiem būtu nodrošinātas vienlīdzīgas iespējas balsot”.

Iebildumi pret Diebold balsošanas ierīcēm radušies jau pirms krietna laika. Pēc Diebold balsošanas sistēmu izpētes Kalifornijā viens Diebold modelis 2004. gadā rika aizliegts. Kalifornija atkal anulēja dažu ierīču sertifikātus 2007. gadā. Kad ar atvērtā pirmkoda programmatūras palīdzību atklājās, ka Humbolra apgabalā 197 balsis tikušas klusībā izdzēstas no balsošanas ierīcēm, izmeklētāji veica balsošanas ierīču izpēti “no galvas līdz kājām”. 2009. gadā izmeklēšanas slēdziena Štata sekretāre Debra Bouena Debra Bowen) anulēja sertifikātus Diebold programmatūras Global Election Management System (GEMS) versijai 1.18.10 un vel trijām elektroniskās balsošanas sistēmām, un tas nozīmē, ka Kalifornijā tās izmantot nedrīkst.

2009. gada martā Diebold!PES problēmas kļuva vēl nopietnākās, kad uzņēmums Sakramento tiesas sēdē atzina, ka tā tabulu veidošanas programmatūras radītie auditācijas pieraksti var nereģistrēt nozīmīgus notikumus, piemēram, balsu dzēšanu. Uzņēmums atzina, ka problēma pastāvēja tā tabulu veidošanas programmas visās versijās, pat citos štatos izmantotajās. Balsu skaitīšanas GEMS programmatūru izmanto nodoto balsu ierakstīšanai tabulās visās Premier/Diebold mašīnās ar skārienjutīgu ekrānu vai optisko skenēšanu vairāk nekā 1400 vēlēšanu apgabalos trīsdesmit vienā štatā.

“Šīsdienas sēde apstiprināja vienas no manām lielākajām bailēm,” sacīja bezpeļņas organizācijas Kalifornijas vēlētāju fonds (California Voter Foundation) dibinātāja un prezidente Kima Aleksandera (Kim Alexander). “Auditācijas pieraksti ļkur reģistrē datus par noteiktiem notikumiem informācijas sistēmā] bija elektronisko balsošanas sistēmu tirgotāju galvenais pārdošanas trumpis. Viņi un pašvaldības, kurās izmanto elektroniskās balsošanas sistēmas, vairākkārt norādījuši uz. auditācijas pierakstiem kā galveno drošības mehānismu un drošu pret jebkādām īslaicīgām sistēmas kļūmēm mašīnās. Atklājot, ka pats drošības mehānisms ir neuzticams, izgaist viens no galvenajiem elektroniskās balsošanas sistēmas trumpjiem.”

2007. gadā Merilendas Ģenerālā asambleja nobalsoja par papīra vēlēšanu biļeteniem, kurus skaita optiskie skeneri un kuriem bija jānomaina elektroniskās balsošanas ierīces ar skārienjutīgajiem ekrāniem. Taču plāns 2008. gadā cieta neveiksmi, kad ASV pārstāvju palāta balsojumā noraidīja Vēlēšanu atbalsta komisijas (Election Assistance Commission) programmu nodrošināt štatiem nepieciešamo finansējumu, lai iepirktu papīra vēlēšanu biļetenus balsošanas mašīnu dublēšanai. Citiem vārdiem sakot, centienus atgriezties pie papīra biļeteniem apcirpa federālajā līmeni. Vai iemesls tam ir fakts, ka Jaunās pasaules kārtības sociālisti (reizēm nacionālsociālisti, citkārt arī marksistiskie sociālisti) ir ieguvuši varu pār valsts pārvaldi? Viedie ir teikuši - ja Dievs būtu gribējis, lai mēs balsojam, viņš būtu devis mums kandidātus. Mazliet pārfrāzējot, var teikt - ja mums būtu lemtas godīgas vēlēšanas, mums būtu papīra vēlēšanu biļeteni, ko gadiem ilgi varētu uzglabāt, lai nepieciešamības gadījumā pārskaitītu.

Desmitā labojuma izpilde

“Fkdi КЛ1.А valdība mūsdienās var bez mūsu pārstāvju Kongresā piekrišanas uzsākt karus, gāzt ārvalstu valdības, nodokļos iekasēt gandrīz pusi no valsts ieņēmumiem, “iekšzemes drošības” un “cīņas pret narkotikām” vārdā atcelt pilsoņu brīvības, legalizēt un sankcionēt jaundzimušo nogalināšanu (D&.X jeb “dilatācijas-ekstrakcijas aborti”), regulēt gandrīz visu mūsu dzīvi, un mēs nekādi nevaram pretoties. “Rakstiet savam kongresmenim” - tas ir vergu kora refrēns, vergiem nemaz neapzinoties savu verdzības stāvokli (pateicoties gadu desmitiem ilgušajai valdības īstenotajai smadzeņu skalošanai skolās).”

Tā uzskata l.ojolas koledžas ekonomikas profesors un grāmatas “Kā kapitālisms izglāba Ameriku un Hamiltona lāsts: Kā Džefersona niknākais ienaidnieks nodeva Amerikas revolūciju - un ko tas mūsdienās nozīmē Amerikai” (How Capitalism Saved America and Hamilton's Curse: How Jefferson's Archenemy Betrayed the American Revolution and What It Means for America Today) autors Tomass Dilo-renco (Thomas J. DiLorenzo). Dilorenco skaidro: “Līdz 1865. gadam Augstākās tiesas viedoklis bija rikai Augstākās tiesas viedoklis. Štatu pilsoņi paturēja tiesības izteikt paši savus viedokļus par konstitucionālismu, un tie bieži tika uzskatīti par vienlīdz, spēkā esošiem.”

Prezidents Vudro Vilsons, kuram, kā atcerēsimies, pie varas nākt palīdzēja mūsdienu globālistu priekšteči, Volstrltas finansisti, savā 1908. gadā iznākušajā grāmatā “Konstitucionāla valdība Savienotajās Valstīs” (Constitutional Government in the United States) apstrīdēja štatu tiesības spriest par konstitucionālismu: “Pilsoņu karš [kas bija beidzies 1865. gadā| izvirzīja... šo principu, ka federālā valdībā ar savu tiesu starpniecību pieņem galīgo spriedumu par savām pilnvarām.”

Sākot ar 2008. gadu, kad tika ievēlēts Baraks Obama, štatu likumdevēji savā rīcībā vairs tik ļoti neiztapa federālajai valdībai, bet daudzi pilsoņi pievienojās Desmitā labojuma atbalsta kustībai (Tenth Amendment Movement), lai cīnītos pret pārmērīgo federālo kontroli. Kustības biedri skaidro, ka Konstitūcijas desmitajā labojumā ir teikts: “Pilnvaras, kuras Konstitūcija nav piešķīrusi Savienotajām Valstīm, nedz aizliegusi Štatiem, ir rezervētas attiecīgi Štatiem vai tautai.”

2009. gada septembra beigās Ohaio štata Senāts pieņēma 13. Senāta rezolūciju ar Pārstāvju palātas piekrišanu (Senate Concurrent Resolution SC.R 13) ar mērķi “pasludināt suverenitāti attiecībā uz noteiktām pilnvarām, kas noteiktas Amerikas Savienoto Valstu Konstitūcijas desmitajā labojumā, informēt Kongresu par noteiktu mandātu ierobežošanu vai anulēšanu un uzstāt, lai federālie normatīvie akti, kuri ir pretrunā ar Desmito labojumu, tiek aizliegti vai anulēti”. Ohaio štata senāts kļuva par septīto štata senātu aiz Aļaskas, Aidaho, Ziemeļda-kotas, Dienviddakotas, Oklahomas, l.uiziānas un Ienesijas, kas pieņēma rezolūciju, no jauna apstiprinot štata suverenitāti. Līdz 2009. gada oktobrim rezolūcijas attiecībā uz Desmito labojumu bija pieņemtas trīsdesmit septiņu štatu senātos.

Oklahomas štata pārstāvis Čārlzs Kijs (Charles Key) salīdzināja rezolūciju, ko pats bija izstrādājis Oklahomai, ar lēmumu par prettiesiskas rīcības izbeigšanu, ko iznomātājs iesniedz nemaksājošam īrniekam. “Ja jums ir īrnieks, kurš nemaksā īri, jūs neierodaties kādā jaukā dienā ar tukšu kravas mašīnu,” skaidroja Kijs. “Vispirms jūs iesniedzat brīdinājumu. Lūk, kā mēs izprotam šīs rezolūcijas - kā brīdinājumu federālajai valdībai. Un tām noteikti sekos rīcība.” Rezolūciju atbalstītāji ir pārliecināti, ka tās ir sengaidīts solis valsts virzībai uz konstitucionālu valdību.

Desmitais labojums līdzinās virknei Konfederācijas statūtu noteikumu, kas rika uzrakstīti pirms Konstitūcijas. Šie statūti noteica: “Katrs štats saglabā savu suverenitāti, brīvību un neatkarību, un ikvienu pilnvarojumu, jurisdikciju un tiesības, ko šī Konfederācija nav skaidri deleģējusi Savienotajām Valstīm, sanākušajam Kongresam.”

Lai gan štati kopš seniem laikiem ir kurnējuši par federālo normatīvu aktu īstenošanu, ASV Augstākā tiesa mūsdienās tikai divas reizes ir pieņēmusi nolēmumu attiecībā uz Desmito labojumu. 1992. gadā riesa konstatēja, ka 1985. gada Likums par grozījumiem zemas pakāpes radioaktīvo atkritumu pamatnostādnēs (Low-Level Radioactive Waste Policy Amendments Act of 1985) bija nekonstitucionāls, piespiežot štatus saglabāt radioaktīvos atkritumus un uzņemties atbildību par tiem. Savukārt 1997. gadā Augstākā tiesa nolēma, ka Bredija likums par vardarbības ar vieglajiem šaujamieročiem profilaksi (Brady Handgun Violence Prevention Act) antikonstitucionāli ir pieprasījis štatam un vietējo tiesībsargājošo iestāžu amatpersonām izpētīt to cilvēku biogrāfijas, kuri mēģina nopirkt pistoles. Abos gadījumos Desmitā labojuma interpretācija bija šaura un konkrēta, liecinot par to, ka Augstākā tiesa nesteidz skaidrot šā Konstitūcijas pamata grozījuma vispārējo nolūku. Tas atgādina Tiesas atteikšanos uzklausīt argumentus, ka Iekšējo ieņēmumu dienesta nodokļu deklarācijas veidlapas nr. 1040 neiesniedzējiem noteiktais sods nodokļu pārkāpumu gadījumos ir nepārprotams Piektā labojuma pārkāpums, kur noteikts, ka personas nevar piespiest sniegt liecību pret sevi. Kā norādījis gan profesors Dilorcnco, gan prezidents Vilsons, Pilsoņu karš īslaicīgi atrisināja strīdu par to, vai sabiedrību pārvaldīs pilsoņu ievēlēti vietējie pārstāvji vai kāds birokrāts Vašingtonā. Mūsdienās nevienā Savienoto Valstu nostūrī netiek izdots neviens likums vai rīkojums, kuru federālās varas iestādes nevarētu atcelt vai aizstāt. Ja kāds to apšauba, pajautājiet medicīniskās marihuānas veikaliņiem Kalifornijā, kuros federālie aģenti sarīkoja reidu pēc tam, kad Kalifornijas vēlētāji atļāva šādu tirdzniecību medicīniskos nolūkos 1996. gadā.

Daži štati neaprobežojās ar rezolūciju pieņemšanu, lai no jauna apliecinātu savu suverenitāti, bet tiecas uz īpašām brīvībām. 2009. gadā Montanas un Tenesijas štati pieņēma Šaujamieroču brīvības likuma (Firearms Freedom Act) normas, nosakot, ka “jebkuri štata robežās izgatavoti un turēti šaujamieroči nav pakļauti Kongresam un tā konstitucionālajai varai regulēt tirdzniecību starp štatiem”. Vēl desmit štati izskatīja līdzīgus normatīvos aktus. Kad normatīvais akts bija pieņemts, amatpersonas no Alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu kontroles biroja nosūtīja vēstules ieroču tirgotājiem un federālo šaujamieroču nēsāšanas un glabāšanas atļauju saņēmējiem abos štatos. Vēstulēs bija norādīts, ka tirgotājiem un atļauju saņēmējiem ir jāignorē štata likumdošana. Cīņa par štata regulējumu attiecībā uz šaujamieročiem nepārprotami turpināsies augstākajās tiesās.

Strīdi starp valdību un štatiem neaprobežojas ar šaujamieročiem vien. Vēlētāji Aļaskā, Kalifornijā, Kolorādo, 1 lavaju salās, Menā, Me-rilendā, Mičiganā, Montana, Nevadā, Oregonā, Rodailendā, Vermontā un Vašingtonā balsoja un pieņēma normatīvo regulējumu, kas atļāva marihuānas lietošanu medicīniskiem mērķiem, bet federālo varas iestāžu attieksme pret šiem likumiem ir vīzdegunīga, lai gan par tiem nobalsoja lielākā daļa šo štatu pilsoņu.

1996. gadā medicīniskā marihuāna rika legalizēta Kalifornijā saskaņā ar Priekšlikumu nr.215, par kuru nobalsoja 56 procenti pilsoņu. Neraugoties uz to, valsts līmenī saskaņā ar Ierobežojamo vielu likumu (Controlled Substances Act) marihuāna vēl aizvien bija nelikumīga, kas izraisījis virkni strīdu. 2005. gadā kāda sieviete no Kalifornijas iesūdzēja Pārvaldi cīņai ar narkotikām, jo federālie aģenti konfiscēja un iznīcināja viņas medicīniskās marihuānas ražu. Atsaucoties uz Konstitūcijas pantu, kas federālajai valdībai piešķir pilnvaras regulēt starp-štatu tirdzniecību, ASV Augstākā tiesa lēma: lai ari sieviete zālīti audzējusi vienīgi savam patēriņam un nekad neko nav pārdevusi, marihuanas audzēšana ietekmē starpštatu marihuānas tirgu. Tiesa brīdināja, ka ārstnieciskiem nolūkiem mājās audzēta marihuāna tomēr arī neviļus var nokļūt starpštatu tirdzniecības plūsmā. Pamatojoties uz šo argumentu, tiesneši uzskatīja, ka Pārvaldes cīņai ar narkotikām rīcība bija likumīga.

Neraugoties uz Augstākās tiesas lēmumu, laikraksta San Francisco Examiner 2009. gada 21. septembra numura, kurā tika publicēti raiž-pilni raksti par RKAl. 11) likumu, šaujamieročiem un marihuānas tiesisko regulējumu un pat veselības aprūpes debates, redaktora sleja vēstīja: “Statu suverenitātes aizstāvju atbalsta punkts ir spēcīgs vēsturisks pamatojums: Džcimsa Medisona “Virdžīnijas plānu” (Virginia Flan), kas piešķīra Kongresam veto tiesības attiecībā uz štatu likumiem un atļāva federālo tiesu sistēmai izskatīt visus strīdus, pamatoti apstrīdēja Konstitūcijas parakstītāji. Pārmērīgās federālās valdības ietekmes, kas no dienas dienā pieņemas spēkā, nepieciešamajiem ierobežojumiem - štatu suverenitātes apliecinājumiem - vajadzētu iepriecināt amerikāņus, kas, gluži kā Tēvi-dibinātāji, ir noraizējušies par savas brīvības zaudēšanu.”

2010. gada 1. februārī pieci demokrāti Virdžīnijas štata Senātā nepakļāvās savas partijas disciplīnai un atbalstīja likumprojektus, kas aizliedza obligāto valdības veselības aprūpi. Trīs likumprojekti, kas pasargāja Virdžīnijas štata iedzīvotājus no piespiedu pienākuma pirkt valsts obligāto veselības apdrošināšanu, tika pieņemti ar 22 balsīm “par” un 17 balsīm “pret” Virdžīnijas štata Senātā, kur demokrātiem ir vairākums - 22 pret 18. Ja likumi tiks ratificēti, Virdžīnijas štats piebiedrosies Arizonas štatam kā otrs štats, kur pieņemtas tiesību normas, kas nepakļaujas federālajai likumdošanai. Senators Frederiks Kveils (Frederick M. Quayle), kurš atbalstīja šīs trīs likumdošanas iniciatīvas, pamatoja, ka federālajai valdībai nav konstitucionālu tiesību pieprasīt cilvēkiem jebko pirkt. “Šis nav tiesību akts, kas regulē veselības aprūpi. Šis tiesību akts ir mēģinājums Savienotajās Valstīs nostiprināt Konstitūciju,” viņš skaidroja.

Vēl redzēsim, vai štatiem izdosies atgūt savu suverenitāti. Tomēr dažas cerīgas zīmes ir vērojamas. Sākot ar Menas štatu 2007. gadā, gandrīz divdesmit pieci štati ir pieņēmuši likumus, kas ir pretēji nacionālās identifikācijas likumam RITAI. II), kas sankcionē federāli saskaņotu identifikāciju. Likums tika pieņemts 2005. gadā, un tam bija jāstājas spēkā 2008. gadā, taču līdz 2010. gadam likums vēl nebija stājies likumīgā spēkā. Daudziem gubernatoriem nepatika atbildība un izmaksas, nodrošinot, lai autovadītāja apliecības īpašnieki būtu Savienoto Valstu pilsoņi vai likumīgi iedzīvotāji.

Daudziem ir skaidrs, ka tuvākajā nākotnē panākama lielāka štatu suverenitāte. Desmitā labojuma kustības atbalstītāji norāda uz. veiksmīgiem tiesas procesiem, kuros apstrīdēts REAL ID likums, kā arī medicīniskās marihuānas legalizāciju trīspadsmit štatos kā pierādījumu, ka, ja štata līmenī rodas pietiekami spēcīga pretestība, federālajai valdībai nav citas iespējas kā atkāpties - ar tiesas apstiprinājumu vai bez tā.

Liela ir arī iespēja, ka tad, kad štatiem būs iespēja brīvi realizēt savu suverenitāti, mēs atradīsim praktiskas, ienesīgas un drošas alternatīvas mūsu atkarībai no petroķīmijas produktiem. Apgūstot jaunus enerģijas avotus, globālistiem, kuru peļņas avots ir gāzes un naftas monopoli, nāksies savus produktus diversificēt un ķerties pie alternatīvas tirdzniecības.

Pirms divdesmit gadiem mums stāstīja, ka saules enerģija ir dzīvotspējīga alternatīva, taču nepieciešamās tehnoloģijas vēl divdesmit gadus nebūs pieejamas. Nu ir pagājuši divdesmit gadi, un jājautā, kur ir saules enerģija? Saskaņā ar aplēsēm saule nodrošina 10 000 un 20 000 reižu vairāk enerģijas, nekā mēs dienā izlietojam. Lai izmatotu šo enerģiju, mums jāiemācās to savākt un likt lietā.

Vainu par to, ka neesam iemācījušies savākt šo enerģiju, vairs nevar uzvelt tehnoloģijām - pie vainas drīzāk ir uzņēmumu un to algoto politiķu, kongresmeņu, stūrgalvība un gribas trūkums. Pat mācītu enerģijas ekspertu domāšanā vērojamas fundamentālas pretrunas. Kāds saules enerģijas eksperts, piemēram, paziņoja, ka ar saules kolektoru paneļiem būtu jānoklāj viss Arizonas štats, lai saražotu I.osandželosas pilsētas elektroapgādei pietiekamu daudzumu elektroenerģijas. Lai gan tā varētu būt taisnība, savu secinājumu eksperts balstīja uz kļūdainu pieņēmumu, ka pilsētai nepieciešamās elektroenerģijas saražošanai nepieciešama centrāla ražošanas iekārta. Daži enerģētikas eksperti gan spēj iztēloties, ka, vienkārši uzstādot saules kolektorus uz visiem I.osandželosas jumtiem, pilsēta kļūtu tikpat kā neatkarīga no ārējiem piegādātājiem. Šāda neatkarība varētu nozīmēt, ka elektrības rēķini samazinātos uz. pusi vai pat vairāk. Vienīgā reālā problēma rastos monopolistiem - komunālo pakalpojumu uzņēmumiem. Viņi nevarētu uzstutēt mākoni virs tā namīpašnieka mājas, kurš nav samaksājis ikmēneša elektrības rēķinu.

Taču alternatīvo enerģijas avotu izstrāde progresē, lai arī lēnam. 2009. gada oktobrī Suniva nāca klajā ar saviem plāniem dažas Miči-ganas lauksaimniecības zemes netālu no Saginavas pārveidot par saules enerģijas elektrostaciju 19 000 kvadrātmetru platībā. Par šiem plāniem paziņoja Mičiganas gubernatore Dženifera Grenholma (Jennifer Gran-holm), kura skaidroja, ka šis 250 miljonus ASV dolāru vērtais projekts nākamajos gados varētu radīt piecsimt darbavietas. Vietējie vadošie uzņēmēji projektu dēvē par tik ļoti nepieciešamo ekonomisko stimulu visam reģionam. “Mums šeit ir vairākas paaudzes prasmīgu ražotāju, un mums ir cilvēki, kas izprot ražošanas nozari,” viņas teikto papildināja Saginaw Future Inc. prezidente Džoanna Krerija (JoAnn Crary). Lai gan Suniva cerēja darbu sākt 2010. gadā, radās grūtības piesaistīt projektam finansējumu.

Pat daži lielie uzņēmumi, šķiet, grasās pievienoties alternatīvās enerģijas lietotājiem. 2009. gada oktobrī Dow Chemical publiskoja savu inovatīvo jumta dakstiņu ar saules kolektoru Powerhouse, kas, kā uzņēmuma vadītāji cer, turpmākajos gados veicinās saules enerģijas izmantošanu privātmājās. Vienā vienīgā dakstiņā ar saules kolektoru Powerhouse ir iebūvēta fotoelektriskā saules enerģijas kolektora/ražo-šanas tehnoloģija. Tas ļaus cilvēkiem izmantot visu sava jumta platību, lai par saprātīgu maksu ražotu elektroenerģiju. Dow amatpersonas solīja jaunos saules dakstiņus ierobežotā daudzumā laist tirgū jau 2010. gadā, bet 201 1. gadā tic būs pieejami plašākam interesentu lokam.

Līdz ar jauno tehnoloģiju ienākšanu un ieviešanu amerikāņiem jāmaina priekšstati par enerģiju. Atvainojoties Hdmundam Bērkam (Edmund Burke) - lai ļaunums triumfētu, labajiem zombijiem atliek rikai neko nedarīt.

Nevardarbīga nepakļaušanās

CkntkAi.ās valdības varas nostiprināšana neatrisinās valsts galvenās sociālās problēmas, īpaši veselības aprūpes jomā. Valdības federālās programmas cita pēc citas cietušas neveiksmi. Kā lai sabiedrība uzticas veselības aprūpes programmai, ko valdība izstrādājusi finanšu krīzes pašā karstumā? Kādā anonīmā, internētā izplatītā vēstījumā apkopota skarbā patiesība:

“ASV Pasts tika nodibināts 1775. gadā. Bija doti 234 gadi, lai savestu to pienācīgā kārtībā. Nu tas ir bankrotējis un, lai ari saņem milzu subsīdijas, nespēj konkurēt ar privātajiem pasta pakalpojumu dienestiem FedEx un UPS. ASV Pasta zaudējumi šogad būs 7 MILJARDI ASV dolāru, un būs nepieciešama vēl viena glābšana.

Sociālās apdrošināšanas sistēma tika izveidota 1938. gadā. Bija doti 74 gadi, lai savestu to pienācīgā kārtībā. Nu tā ir bankrotējusi. Sociālās apdrošināšanas uzticības pārvaldības fondā nav nekā cita kā vien valdības parādzīmes.

Federālā nacionālo hipotēku asociācija Eannie Mae tika nodibināta 1938. gadā. Bija dots 71 gads, lai savestu to pienācīgā kārtībā. Nu tā ir bankrotējusi. Federālo mājokļu hipotekāro aizdevumu korporāciju (FHLMC) Ereddie Mac nodibināja 1970. gadā. Bija doti 39 gadi, lai savestu visu pienācīgā kārtībā. Kopīgiem spēkiem Eannie Mae un Ereddie Mac visā pasaulē izraisīja smagāko ekonomisko sabrukumu pēdējos 80 gados.

Normatīvais regulējums “Karš pret nabadzību”[30]' tika pieņemts 1964. gadā. Bija doti 45 gadi, lai savestu to pienācīgā kārtībā. Katru gadu viens triljons mūsu sūri, grūti pelnītās naudas tiek konfiscēts un atdots “nabagiem”. Tas nav līdzējis.

AMTRAK^31' nodibināja 1970. gadā. Bija doti 39 gadi, lai savestu to pienācīgā kārtībā. [2008. gadā valdībai viņus izglāba, bet viņi turpina darboties ar zaudējumiem!

Medicare un Medicaid programmas tika izveidotas 1965. gadā. Bija doti 44 gadi, lai savestu tās pienācīgā kārtībā. Abas bankrotējušas. Un nu mūsu valdība [Obamas administrācijai uzdrošinās tās minēt kā visas ASV veselības aprūpes sistēmas paraugu... lādi ir mūsu valdības darba rezultāti, un tagad viņi vēlas vadīt vissarežģītāko no ekonomiskajām programmām - mūsu veselības aprūpes sistēmu.”

Taču ne jau valdībā ir tā vaina. Un ari ne Konstitūcijā, uz kuras pamata valdība izveidota. Problēmas sakne meklējama cilvēkos, kuri kontrolē valdību - Jaunās pasaules kārtības fašistiskajos globālistos, kuri mūsu valdību tur kā spīlēs. Viņu uzņēmumu nauda kontrolē visas trīs valsts varas institūcijas, savukārt viņu līdzdalībnieki tiek iecelti valdības līmeņa amatos. Atcerēsimies, ka Obamas administrācijā ir melnais mākonis Trīspusējās komisijas, Starptautisko attiecību padomes un Bilderbergas grupas biedru.

Stariem nav jāpakļaujas šo plutokrātisko globālistu diktātam un jāpilda viņu plāni. Arī sabiedrībai tas nav jādara. Ceļā uz neatkarību no valdības kontroles nebūt nav nepieciešama vardarbība. Indijā ļaudis neieguva neatkarību, uzvarot britu armiju kaujaslaukā. Afrikāņu izcelsmes amerikāņi savu brīvību neizkaroja asiņainā karā pret valdību. Abos gadījumos viņi lika lietā nevardarbīgu pretošanos.

l.ai gan uzņēmumu kontrolētajos masu medijos tas netiek bieži pieminēts, izglītotākie pilsoņi laužas laukā no Jaunās pasaules kārtības ietekmes sfēras. Izvērsta visai plaša, bet maz zināma kustība, kas pretojas nodokļiem, - miljoniem amerikāņu vienkārši atsakās “brīvprātīgi” maksāt nodevas mērķiem, kurus viņi neatbalsta. Šīs protesta kustības atbalstītāju skaits, protams, reti tiek minēts masu medijos, neiztrūkstoši gan ziņojot par Iekšējo ieņēmumu dienesta represīvajām darbībām, parasti ap nodokļu maksāšanas laiku. Notiesāto nodokļu maksātāju vārdi tiek publicēti avīžu pirmajās lapās, savukārt uzvarām pār Iekšējo ieņēmumu dienestu atvēlēta vien niecīga rindkopa, ja vispār par tām tiek ziņots.

Tomēr ik dienu tiek svinētas nelielas uzvaras pār Jauno pasaules kārtību. Pilsoņi gan lielpilsētās, gan mazpilsētās ierīko dārzus, ātrās ēdināšanas piedāvājumu papildina ar organiskiem un veselīgiem dārzeņiem un augļiem. Vairums reliģisko organizāciju mūsdienās uztur ietilpīgas noliktavas ar pārtikas krājumiem nabadzīgajiem, atvieglojot sociālās apgādes sistēmu. Tie, kuriem rūp apkārtējā vide, kalpo kā piemērs pārējiem, samazinot cilvēku ietekmi uz vidi - šķirojot atkritumus, braucot ar velosipēdu, atbalstot sabiedrisko transportu un braucot ar jaunajiem liibrīdauto vai elektriskajiem transportlīdzekļiem. Noietu un klientus meklējošie uzņēmumi tagad apmierina viņu pieprasījumu pēc nepiesārņojošām, energoefektīvām automašīnām. Ikviens var dot savu artavu. Ja viens cilvēks apstāsies uz ielas, lai paceltu atkritumus un iemestu tos atkritumu urnā, citi to pamanīs, un dažus tas pamudinās rīkoties.

Trīsdesmit seši dziedinoši līdzekļi sagrautai sabiedrībai

TAiAk sniegts ieteikumu un ierosinājumu saraksts, kura sastādīšanā izmantoti dažādi avoti un kura nolūks ir iedvest dzīvību zombiju nācijā - ļaut tai atkal kļūt brīvai un plaukstošai demokrātiskai republikai. Daži no ieteikumiem ir paši par sevi saprotami, citi - nomoda sapņi, bet tos visus derētu apsvērt:

1. Privāto banku apvienībā - Federālo rezervju sistēmā - nekavējoties ir jāveic revīzija. ASV naudas privatizācija ir nekonsti-tucionāla, jo Konstitūcijā noteikts, ka rikai Kongresam ir jākaļ un jāregulē nauda. Šī privatizācija ir novedusi līdz ekonomiskam sabrukumam. Kongresam būtu jāapstiprina dolāru drukāšana, un tie būtu emitējami ar ASV Valsts kases departamenta starpniecību kā ASV Valsts kases zīmes. Šīs banknotes būtu izplatāmas pakāpeniski, nevis nolūkā būtiski samazināt apgrozībā esošās valūtas vērtību. Ar vienu rokas vēzienu, kredītos izsniedzot lielāko

daļu banku noguldījumu, Savienotās Valstis ir iedzītas parādu jūgā. Ar vienu rokas vēzienu to varētu arī aizliegt.

2. Tikai tiem, kuri iemaksā Sociālās apdrošināšanas sistēmā, vajadzētu gūt labumu no šīs sistēmas. Piemērojot Kongresam Sociālās apdrošināšanas programmu, ar kuru saskaņā jādzīvo visiem pārējiem iedzīvotājiem, situācija ātri vien tiktu labota. Kongres-mcņi paši sev noteikuši izņēmuma statusu attiecībā uz sociālo apdrošināšanu un jebkādu turpmāku obligātu veselības aprūpes programmu. Viņu spēkā esošā un dāsnā Kongresmeņu pensijas programma ir jāatceļ.

3. IV47. gada Nacionālās drošības likums ir jāpārskata un varbūt pat jāanulē. Šobrīd likums ļauj prezidentam un viņa Nacionālās drošības padomei, pieņemot nopietnus stratēģiskus lēmums attiecībā uz karu, tehnoloģijām un pat kosmosu, apiet vēlētus pārstāvjus Kongresā, medijus un sabiedrību.

4. Izpildrīkojums nr. 13233, kas ļauj pie varas esošajam prezidentam noteikt slepenības statusu un slēpt no sabiedrības savu priekšgājēju bibliotēkas un dokumentus, būtu jāanulē.

5. Neviens ASV izlūkdienestu darbinieks, civilais vai militārais, kurš ieguvis “amatpersonas” statusu, nedrīkst kandidēt vai ieņemt Savienoto Valstu prezidenta amatu. Gadiem ilgs izlūkošanas darbs pieradina pie dzīves ēnas pusēm - meliem, krāpšanas un maldināšanas. Dažiem nacionālās aizsardzības nolūkiem tas var būt nepieciešams, taču šāda darba dēļ valsts amatpersona var tikt pakļauta šantāžai un bijušo priekšnieku kontrolei, apelējot pie viņu uzticības zvēresta.

6. Atšķirībā no šobrīd spēkā esošās sistēmas, kur kāds ducis vai vēl vairāk lobētāju var sazināties ar likumdevējiem, visiem uzņēmumiem vajadzētu atļaut tikai vienu lobētāju uz. katru kongres-meni. Viņiem arī vajadzētu ierasties pie kongresmeņa kopā ar sabiedrisko advokātu, kurš paustu tautas viedokli. Pieredzes apmaiņas izpriecu braucieni un kongresmeņu izklaides jāfinansē no modri uzraudzīta sociālo izdevumu budžeta.

7. Senatoru maksimālais pilnvaru termiņš jāierobežo līdz. trim termiņiem, bet Pārstāvju palātas locekļi savā amatā drīkstētu atrasties ne vairāk kā sešus pilnvaru termiņus. Likumdevēji, kuri pārāk ilgi ieņēmuši savu amatu, kļūst profesionāli politiķi, kuriem vairāk nekā sabiedrības problēmas rūp pārvēlēšana un savas varas saglabāšana. Vairums savu karjeru sāk ar patiesu vēlmi kalpot cilvēkiem. Viņus vajadzētu atbrīvot no amata brīdī, kad naudas un varas kārdinājumu iespaidā šī vēlme pārvēršas cinismā.

8. Augstākās tiesas tiesnešiem amata pilnvaru termiņu vajadzētu ierobežot līdz divpadsmit gadiem, lai nepieļautu, ka viņu spriešanas spējas aizmiglo vecuma vārgums un trīsdesmit gadu ilga dzīves pieredze. Turklāt visus federālos apgabala tiesnešus vajadzētu vēlēt sabiedrībai, un savā amatā viņi varētu pavadīt divus piecu gadu termiņus, lai no federālajām tiesām aizmēztu politiskos ielikteņus, kuri galvenokārt atbalsta savas partijas politiku vai viņus iecēlušo personu intereses.

9. Uzticības zvērests būtu katru dienu jādod skolā un Kongresā, lai gan jaunajiem, gan vecajiem atgādinātu par Savienoto Valstu pamata doktrīnām -suverēno brīvību un demokrātiju.

10. Normatīvajos aktos ir jānosaka aizliegums valsts amatus ieņemt personām, kuras pieder pie jebkādas slepenas organizācijas -Starptautisko attiecību padomes, Trīspusējās komisijas, Bilder-bergas grupas un tamlīdzīgas apvienības. Diviem kungiem zvērēt uzticību nevar. Cilvēki nevar atbalstīt valsts suverenitāti un vienlaikus - savas apvienības biedru globālo dienaskārtību.

11. Slepenība kļuvusi nekontrolējama. Mūsdienās slepenības statuss tiek piešķirts ikdienišķiem dokumentiem, un iemesls tam reizēm ir inerce no aukstā kara laikiem, citkārt - lai slēptu nemākulību vai paviršību. Pašreizējā kārtība, kad slepenības statuss tiek noteikts tiem publiskajiem dokumentiem, kuriem var būt saistība ar slepenu dokumentu, ir jāatceļ. Ja vien informācija nepārprotami neapdraud nacionālo drošību, tai ir jābūt publiski pieejamai. So procesu uzraudzīt vajadzētu Pilsoņu uzraudzības padomei, kurā darbojas akadēmiķi, žurnālisti un citi, ne tikai valdības ierēdņi, lai aizsargātu gan drošību, gan sabiedrības tiesības zināt.

12. Likums Amerikas apvienošanai un nostiprināšanai, nodrošinot pienācīgus rīkus terorisma pārtveršanai un kavēšanai (pretterorisma likums PATRIOT) ir jāanulē. To pieņēma panikas pārņemtais Kongress, kuram nebija dots laiks pat izlasīt šo likumu, un šī likuma rezultātā tika pārkāptas sabiedrības pilsoniskās brīvības.

13. Lai novērstu nepilnīgās Vorena komisijas^32 un II. septembra komisijas darba dublēšanos, kas 2010. gadā izraisīja plašu Amerikas sabiedrības masu kritiku, nākotnē jebkāda valsts mēroga traģēdija ir jāiz.meklē pilsoņu ieceltai grupai, kur pārstāvjiem būtu visdažādākā reliģiskā, politiskā, filozofiskā un profesionālā pieredze. 1991. gada Gallupa aptaujā atklājās, ka teju 75 procenti sabiedrības netic Vorena komisijas izvirzītajai viena slepkavas teorijai Džona Kenedija slepkavības lietā. Visi nozīmīgākie pierādījumi pret apsūdzēto Lī Hārviju Osvaldu (Lee Harvey Oswald) - viņa pirkstu nospiedumi uz šautenes, lodes metāla neitronu aktivizēšanas analīze un tolaik pierakstītās liecības - izrādījušies nepilnīgi vai nepatiesi. Prezidenta Kenedija slepkavības lietā netrūkst safabricētu pierādījumu, pierādījumu slēpšanas, pierādījumu sagrozīšanas un liecinieku iebiedēšanas (sīkāk par šo tēmu lasiet Džima Marsa grāmatā “Krustugunis: sazvērestība, kuras rezultātā tika nogalināts Kenedijs (Crossfire: The Plot That Killed Kennedy)). Līdz 2010. gadam pat I I. septembra komisijas augstākās amatpersonas, kuru uzdevums bija noskaidrot, kas bija noticis Amerikā 200 1. gada 1 1. septembrī, viņu vidū arī komisijas līdzpriekšsēdētājs Lī Hamiltons (Lee Hamilton) un vecākais juriskonsults Džons banners (John lar-mer) - bija publiski apšaubījuši paši savas komisijas darba rezultātus. Bijušais Ņūdžersijas ģenerālprokurors Pārmērs savā 2009. gadā iznākušajā grāmatā “Pārbaudītā patiesība: īstais stāsts par Amerikas aizsardzību 1 1. septembrī” (The Ground Truth: The Story Behind America's Defense on 9/11) pat rakstīja: “Izmeklēšanas procesā, mums izvērtējot nacionālo operatīvo spēku reakciju uz uzbrukumiem, 1 1. septembra komisijas personāls atklāja, ka |2001. gada I I. septembra rīta] notikumu

oficiālā versija - tas ir, informācija, ko valdības un armijas amatpersonas bija atklājušas Kongresam, komisijai, plašsaziņas līdzekļiem un sabiedrībai par to, kurš, ko un kad zināja - bija gandrīz visā pilnībā un neizskaidrojamā veidā nepatiesa... Kādā valdības līmenī, kādā brīdī... bija panākta noruna nestāstīt patiesību par notikušo.”

14. Būtu jāizveido komiteja, kurā darbotos gan profesionāļi, gan parasti pilsoņi no dažādiem štatiem, lai uzraudzītu valdības veselības aizsardzības struktūras, piemēram, Pārtikas un zāļu pārvaldi (PDA), Nacionālo veselības institūtu (National Institute of Healtb/NIFI) un Slimību profilakses un kontroles centrus, nodrošinot, lai lēmumi, kas skar sabiedrību, jo īpaši attiecībā uz pētījumiem un darbinieku un darbuzņēmēju interešu konfliktu, būtu objektīvi.

15. Nevienam federālajam normatīvajam aktam nevar būt augstāks juridisks spēks nekā referendumā pieņemtam štata likumam, izņemot ASV Konstitūcijā pieņemtos. Neviena federālā amatpersona nevar pavēlēt štata iedzīvotājiem ignorēt vietējo likumdošanu, kā tas notika arTenesijas štata jauno šaujamieroču regulējumu. Ja štata likums ir slikts, federālajām amatpersonām vajadzētu vienkārši gādāt, lai šis likums tiek pārskatīts vai anulēts.

16. Pilsoņiem vajadzētu regulāri pieprasīt Visaptverošos ikgadējos finanšu pārskatus (CAFR) no visām skolu, vietējām un štata iestādēm, tai skaitā federālajām iestādēm. To var panākt, iesniedzot Publiskās informācijas pieprasījumus (Public Information Recļuest/PIR). Šādā veidā pilsoņi var noskaidrot, cik tieši naudas ir un kā tā tiek tērēta.

17. Visi reģionālie un vispasaules tirdzniecības līgumi, pakti un nolīgumi, piemēram, ar Pasaules Tirdzniecības organizāciju (WTO), Ziemeļamerikas Brīvās tirdzniecības līgums (North American Free Trade Agreemen/NAFTA) un Centrālamerikas Brīvās tirdzniecības līgums (Central America Free Trade Agreement/CAI TA), ir jāpārskata, lai noskaidrotu, vai tie nav pretrunā ar ASV Konstitūciju vai Kongresa tiesībām regulēt uzņēmējdarbību un tirdzniecību. Mūsdienās daži tirdzniecības līgumi tikuši izmantoti, lai aizstātu ASV likumdošanu. Kā parakstītājvalsts Savienotās Valstis ir uzņēmušās saistības saskaņot savu likumdošanu un pamatnostādnes ar Pasaules Tirdzniecības organizācijas diktātu, nu, tā kā Pasaules Tirdzniecības organizācija stingri īsteno savus pamatprincipus, jau Pasaules tirdzniecības regulējuma apdraudējums vien noved pie izmaiņām nacionālajos normatīvajos aktos. 2002. gadā Pasaules Tirdzniecības organizācijas apelācijas padome, piemēram, nosprieda, ka ASV nodokļu likumdošana, kurā dažiem uzņēmumu ārvalstīs gūtiem ienākumiem bija piemēroti nodokļu atvieglojumi, atzīstama par “nelikumīgu subsidēšanu”. Nodokļu regulējums tika izmainīts.

2008. gada prezidenta vēlēšanu kandidāts, Pārstāvju palātas loceklis Rons Pols sacīja: “Lai cik brīvdomīgajiem amerikāņiem tas šķistu neticami, Pasaules Tirdzniecības organizācija un eiropieši mums tagad mēģina ieskaidrot, ka mūsu likumi ir prettiesiski un jāmaina. Grūti iedomāties vēl kliedzošāku ASV suverenitātes zaudēšanas piemēru. Taču Kongresā neviens sašutis neprotestē pret tik tiešu pieprasījumu izmainīt mūsu likumdošanu, lai apmierinātu visu pārējo pasauli. Es vēl neesmu redzējis nevienu vietējo politiķi vai plašsaziņas līdzekli, kas norādītu uz acīm redzamo, un proti - pasaulei nav nekādas noteikšanas pār mūsu vietējiem likumiem... Kongress varbūt nedrīkst iebilst pret to, ka Pasaules Tirdzniecības organizācija to izrīko, taču vairākums amerikāņu gan drīkst.”

18. Valdības augstākajām amatpersonām vajadzētu atbalstīt Posse Comitatus likumu, kas aizliedz armijai pildīt tiesībsargājošo iestāžu funkcijas ASV sabiedrībā.

19. Šobrīd īstenotā prakse nodrošināt militārā aprīkojuma ražošanu ārvalstīs kā ārpakalpojumu ir jāpārtrauc. Jebkādi ieroči un ekipējums, jo īpaši ASV armijā izmantotie datori, kuriem viegli var uzbrukt hakeri, ir jāražo Savienotajās Valstīs amerikāņu uzņēmumiem, izmantojot amerikāņu darbaspēku. Saskaņā ar pašreizējiem ārpakalpojumu iepirkumu pamatprincipiem Savienoto Valstu ienaidnieks var iegūt izlūkošanas datus, ja ne tiešu kontroli pār mūsu aizsardzības sistēmām, jo īpaši ar trešo personu starpniecību. Viena draudzīga valsts ražo mūsu ieročus, tad pārdod vai realizē ienaidnieka valstī. Ieguvumam no šajā punktā ierosinātās rīcības vajadzētu būt acīm redzamam, ņemot vērā, ka vairāki kādreizējie draugi vēlāk kļuva ienaidnieki, Sadams Huseins, piemēram. Pašreizējā sistēma, protams, atbilst globā-lisfu plāniem izveidot vienu pasauli.

20. Vajadzētu cīnīties pret tūristu vīzām. Viesstrādnieki, kas strādā par zemāku atalgojumu, atņem darbavietas ASV darbaspēkam, kuru šobrīd nomāc pieaugošais bezdarbs.

21. Valdībai vajadzētu anulēt visu normatīvos aktus, kas regulē tā dēvētos naida noziegumus. Šādi likumi nevar reāli atturēt indivīdus no viņu naidīgajiem uzskatiem. Turklāt šie likumi ir pretrunā ar Tiesību bilu, un tos var ļaunprātīgi izmantot, lai apklusinātu politiskos disidentus un pretiniekus. Masu medijiem visai veiksmīgi agrāk ir izdevies izmainīt aizspriedumaino attieksmi. Nav jāpieņem nekādi likumi, kurus var izmantot ļaunprātīgi.

22. Amerikas cietumu sistēma būtu jārevidē, lai nevardarbīgiem pārkāpējiem tiktu pakāpeniski piemēroti vieglāki sodi (naudassodi, sabiedriskie darbi u.c.) un viņi netiktu ieslodzīti cietumā. Recidivisms un bandu locekļus vajadzētu izolēt un iesaistīt uzraudzītos darba projektos izolēti no sabiedrības.

22. Valdībai jāpieliek punkts neveiksmi cietušajai cīņai pret narkotikām un jālegalizē marihuāna, kas izrādījusies nekaitīgāka par legālajām narkotikām, cigaretēm un alkoholu. Saskaņā ar DrugWarFacts.org datiem: “Nav nekādu ticamu medicīnisku ziņojumu, kas liecinātu, ka marihuānas lietošana būtu izraisījusi kaut vienu nāves gadījumu.” Turklāt Nacionālā komisija attiecībā uz marihuānu un narkotiku lietošanu (National Commission on Marijuana and Drug Abuse) 1972. gadā, izpētījusi zālītes smēķētājus, secināja: “Nekādas fiziskas, bioķīmiskas vai psihiskas novirzes nav saistāmas vienīgi ar marihuānas smēķēšanu... Nedz marihuānas lietotāji, nedz pati narkotiskā viela nerada apdraudējumu sabiedrības drošībai... ļMarihuānasļ faktiskā ietekme uz. sabiedrību neattaisno sociālo politiku, kuras mērķis ir atrast un sodīt tos, kuri to lieto.” Prezidents Ričards Niksons, kurš šo komisiju izveidoja, neatzina tās slēdzienus un uzsāka pirmo karu pret narkotikām. Daudzu narkotisko vielu aizliegums mūsdienās, gluži tāpat kā prohibīcija jeb alkohola aizliegums savulaik, tikai veicinājis organizēto noziedzību un varas iestāžu pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu. Pētījumi pierādījuši, ka liela daļa valsts cietumnieku cietumā atrodas ar narkotikām saistītu noziegumu dēļ. Atceļot noteiktu narkotisko vielu aizliegumu, vienā mirklī varētu atslogot pārpildītos ASV cietumus. Šīs pārmaiņas līdz ar marihuānai piemērotu nodokli palidinātu valdības ieņēmumus, un nodokļu nauda nebūtu jā-tērē policijas un cietumu uzturēšanai.

24. Vismaz vajadzētu dekriminalizēt marihuānu valsts līmenī. Šīs narkotiskās vielas pārmērīga lietošana būtu atzīstama par noziedzīgu nodarījumu, un šajos gadījumos būtu piemērojams naudassods. Uz narkotisko vielu pārmērīgu lietošanu vajadzētu raudzīties reāli - kā uz slimību. Narkotisko vielu kriminalizācija izraisījusi vienīgi korupciju un vardarbību, tāpat kā prohibīcija pirms tam. Industriālās kaņepes, kurām nav nekādu psihoak-tīvu īpašību, būru jālegalizē, lai amerikāņu lauksaimnieki atkal varētu izmantot šo ienesīgo lauksaimniecības kultūru ar intensīvo augseku jeb sēšanas secību, no kuras var izgatavot apģērbu, virves, bioloģiski viegli noārdāmu plastmasu un papīru. Kaņepes, kas Savienotajās Valstīs līdz Otrajam pasaules karam bija nozīmīgs kultūraugs, tagad ir jāieved no citām valstīm. ASV valdība, šķiet, nespēj atšķirt industriālās kaņepes bez jebkādām psihoaktīvām īpašībām no marihuānas.

25. Ieroču eksports no Savienotajām Valstīm ir būtiski jāsamazina. Kā lielākajai ieroču eksportētājvalstij mūsdienu pasaulē Savienotajām Valstīm ir jāuzņemas zināma atbildība par bruņotu varmācību, kuras dēļ planēta iet postā.

26. Fermeriem, kuri šobrīd saņem maksājumus par lauksaimniecības kultūru nesēšanu, lai ierobežotu ražas pārpalikumus un uzturētu cenu līmeni, tādējādi aizsargājot audzētājus, īstenībā vajadzētu ļaut stādīt visu, ko vien viņi vēlas. Valdībai vajadzētu uzpirkt jebkādus pārpalikumus un eksportēt tos, gūstot peļņu, atceroties, ka tikai retā valsts kodīs rokā, kura viņu baro.

27. Valdībai nevajadzētu ļaut konfiscēt privātus aktīvus, ja vien īpašnieks nav notiesāts un sodīts, vispārējās jurisdikcijas tiesai lemjot par mantas konfiskāciju. Saskaņā ar šobrīd spēkā esošo aktīvu konfiskācijas regulējumu, par ko bija runāts iepriekš un kas var dažādās jurisdikcijās atšķirties, valsts iestādes, tai skaitā policija, var konfiscēt privātīpašumu, neapsūdzot nevienu noziegumā. Mūsdienās aktīvu konfiskācijas pamatprincipi kļūst aizvien negodīgāki un tiek ļaunprātīgi izmantoti. Ja policija mājā veic reidu un atrod ieročus, māju var konfiscēt, neklausoties īpašnieka iebildumos, kurš arī varēja nebūt mājās vai izīrēt telpas. Bezpeļņas organizācija ar nosaukumu “Konfiskācija apdraud amerikāņu tiesības” (forfeiture Endangers American Rights/EEAR) apgalvo, ka federālā valdība kopš 1987. gada ir konfiscējusi 7 miljardus ASV dolāru un ka 80 procenti konfiscētās mantas piederējuši cilvēkiem, kuri tā arī nav tikuši apsūdzēti noziegumā. Lai gan sabiedrība sākotnēji piecieta mantas konfiskāciju, jo tā bija saistīta ar cīņu pret narkotikām, šobrīd vairāk nekā divi simti normatīvo akru, kas regulē konfiskāciju, tiek piemēroti noziegumos, kas nav saistīti ar narkotikām.

28. Valsts skolu sistēmai jādod skolēniem brīvība gūt pieredzi ārpus skolas. Pieredze ir dzīves visspēcīgākais skolotājs. Skolēni, tāpat kā vairums cilvēku, mēdz rīkoties atbildīgāk, ja pret viņiem izturas kā pret nobriedušām personām nevis bērniem vai ieslodzītajiem. Vērtīgāk būtu sabiedrības naudu, ko šobrīd šķiež milzīgiem futbola stadioniem un mākslīgajam zālienam, ieguldīt mācību ekskursijās uz bibliotēkām un muzejiem.

29. Attiecībā uz lielāko daļu skolēnu mazāk uzmanības vajadzētu pievērst viņu gatavībai studēt koledžā, bet vairāk pievērsties arodapmācībai, kas sagatavos jauniešus iztikas pelnīšanai reālajā pasaulē. Pēc šādas sagatavošanas absolventi kļūtu nozīmīgs darbaspēks ar tik ļoti nepieciešamajām iemaņām - automehāniķi, santehniķi, galdnieki, mūrnieki, metinātāji un citi.

30. Ikvienam skolēnam vajadzētu mācīt, ka angļu valoda ir Amerikas valsts valoda, pienācīgi novērtējot arī citas valodas un etniskās kultūras. Amerikāņi var runāt vienā valodā, bet valsts tik un tā būs pasaules “kausējamais katls”. Pamēģiniet aizbraukt uz kādu citu valsti un pierunāt piešķirt angļu valodai valsts valodas statusu! Valstī, kas ir pārblīvēta ar ceļazīmēm, komerciālām norādēm un mediju materiāliem angļu valodā, cilvēki, kas neprot angļu valodu, nenoliedzami ir neizdevīgākā situācijā. Taču šo situāciju labot ir viņu ziņā, ne valsts pienākums.

3 I. Skolēnus vajadzētu mudināt domāt kritiski, nevis bezjēdzīgi atkārtot vārdus un datumus, kas viņu dzīvē nekādi nenoderēs. Turklāt viņiem vajadzētu iemācīties apšaubīt autoritātes, nevis akli tām sekot, jo tas būtu varējis novērst tādas postošas parādības kā Hitlera režīms Vācijā vai Staļina režīms Krievijā.

32. Pēc tam, kad radīts spēcīgs pamats lasīšanā, rakstīšanā un aritmētikā, skolēnus vajadzētu mudināt pievērsties savu interešu izkopšanai, un valdības izglītības programmu izstrādātājiem nevajadzētu tās norakstīt kā vājprātu. Nevienam nevar neko iemācīt, ja viņš nevēlas mācīties. Cilvēki iemācās, kad viņiem ir motīvs to apgūt. Skolām vajadzētu nodrošināt materiālus, savukārt skolēniem vajadzētu ļaut papildus pamata priekšmetiem nodoties saviem vaļaspriekiem. Starp citu, kur palikušas filozofijas studijas?

33. Lielajiem farmācijas uzņēmumiem nevajadzētu piešķirt īpašumtiesības un patentus attiecībā uz atklājumiem, kas veikti ar akadēmisko institūciju atbalstu. Tagad, ja universitātes fakultāte atklāj jaunas zāles, licenci nereti piešķir zāļu ražotājam, kurš ar masu tirgzinības palīdzību gūst milzīgu peļņu, bet skola labākajā gadījumā saņem licences maksu.

34. Patērētājus tieši uzrunājošas zāļu reklāmas atkal būtu aizliedzamas vizuālajos un elektroniskajos medijos. Tikai pacientam pašam un viņa ārstam būtu jālemj par noteiktu zāļu lietošanu. Zāļu ražotājiem vajadzētu nodrošināt ārstiem visu faktisko informāciju par jebkurām zālēm. Piedevām būtu jāaizliedz jebkāda lobēšana, kas robežojas ar kukuļošanu, piemēram, apmaksāti semināri greznos kūrortos vai jebkāda veida dārgas dāvanas no farmācijas uzņēmumiem.

35. Codex Alimentarius jeb Pārtikas kodeksa normas, kas regulē vai aizliedz vitamīnus, minerālvielas un cita veida homeopātiskos ārstēšanas veidus, būtu jāatceļ, pamatojot to ar netaisnu personiskās brīvības ierobežošanu. Valsts iestādēm, to vidū Pārtikas un zāļu pārvaldei, vajadzētu nevis noraidīt homeopātisko ārstēšanu (alternatīvo medicīnu), jo farmācijas uzņēmumi to nav atļāvuši, ber pasūtīt pētījumus, lai noskaidrotu, vai homeopātiskā ārstēšana palīdz atgūt veselību. Kad nu tas ir pateikts, ārstiem vajadzētu atgriezties pie dabiskākas un homeopātiskas ārstēšanas, lai samazinātu milzīgo farmācijas uzņēmumu varenību.

36. Jebkādam jaunam veselības aprūpes plānam ir jānovērš naudas izšķiešana neproduktīviem starpniekiem. Jāmaksā būtu tikai ārstiem, kuri reāli ārstē pacientus, un viņu atbalsta sistēmām, piemēram, analīžu laboratorijām. Ārstējošajam ārstam jābūr tieši atbildīgam un jāuzņemas saistības pret pacientu.

Uzvara pār fašismu

Vletnē. freepeopleontheland.wordpress.com dots apsolījums “uzvarēt fašismu” un pārtraukt valdības un lielāko korporāciju īstenoto valsts varas ļaunprātīgo izmantošanu. Nacistiskajā Vācijā valsts ieguva kontroli pār uzņēmumiem. Mūsdienu Amerikā uzņēmumi ieguvuši varu pār valsti. Galarezultāts ir tieši tāds pats.

Visiem zombijiem, kuri spējīgi rast apskaidrību savā mediju aizmiglotajā prātā, zvērests “Uzveikt fašismu” varētu izrādīties aicinājums mosties un pulcēties.

ES TŪLĪT PAT IZSLĒGŠU visus konformistiskos masu informācijas līdzekļus un apšaubīšu VISU redzēto un dzirdēto! Pajautāšu sev, kādu informāciju viņi cenzē un kāpēc.

ES IZPĒTĪŠU mūsu Tēvu-dibinātāju vēsturi, mūsu Neatkarības deklarāciju un mūsu Konstitūciju.

T.S ĻAUŠU Federālo rezervju sistēmai - nekonstitucionālajai banku sistēmai - pašai maksāt savus rēķinus! Es svinīgi solos TAGAD izrauties no viņu monetārās sistēmas un izveidot vietējās monetārās sistēmas preču un pakalpojumu apmaiņai.

ES ZIEDOŠU 10 dolārus skaidrā naudā ļvietējām naudas sis-tēmāniļ, un pēc 6 mēnešiem mums būs jauna bezprocentu konstitucionāla ekonomiskā sistēma brīviem cilvēkiem.

ES DOŠU Zvēresta turētāju ('Oath Keeper,) zvērestu aizstāvēt Konstitūciju.

ES PIEVIENOŠOS konstitucionālai vietējai zemessardzei. Es saprotu, ka vietējā zemessardze ir mūsu lielākais iebiedēšanas līdzeklis cīņā pret tirānisku valdību, un es vairs nenicināšu viņus, bet kalpošu jebkādā veidā, pat ja man nav ieroča. ī.ai “Neaizmirstiet Katrīnu!” būtu jūsu kaujas sauciens!

ES MĀCĪŠU saviem bērniem viņu konstitucionālās tiesības, ikvienā situācijā aizstāvot šis tiesības.

ES ATSTĀŠU mūsu bērniem un nākamajām paaudzēm brīvības un neatkarības mantojumu.

ES IERĪKOŠU mazdārziņu* un ATBRĪVOŠOS NO SISTĒMAS!

* Victory Garden, saukts arī par kara dārzu vai aizsardzības dārzu pārtikai; Savienotajās Valstis, Apvienotajā Karalistē, Kanādā un Vācijā tos stādīja privātīpašumos un publiskajos parkos Pirmā pasaules kara laikā un Otrā pasaules kara laikā, lai mazinātu kara izraisīto pārtikas trūkumu.

ES līdz ar VISIEM Konstitūciju cienošajiem, brīvajiem ļaudīm uz Zemes ZVĒRU pārējiem pie savas dzīvības, labklājības un sava svētā goda un uzbrukšu jebkuriem “brūnkrekliem” vai agresoriem, kuri ieradīsies pie manām durvīm nakts vidū. | Visi uzsvari autora.]

Arī bez šāda zvēresta daži zombiji mostas no hipnotiskā stāvokļa un maina savu dzīvesveidu. Lūk, kā bijušais uzņēmuma vadītājs kriss Martensons (Chris Martenson) stāstīja par savu atmodu no materiālās atkarības un mediju pārsātinājuma:

“Pirms: Esmu 40 gadus vecs profesionālis, kurš savā karjerā uz-kalpojies līdz. milzīga, starptautiska, Fortune 300 sarakstā iekļauta uzņēmuma viceprezidenta amatam un dzīvoju Konetikufas štata pilsētā Mistikā, mājā pie upes ar piecām vannas istabām, kuras kredīts ir gandrīz izmaksāts. Mani trīs mazie bērni mācās valsts skolā vai grasās uzsākt mācības, un manu ieguldījumu portfeli pārvalda brokeris milzīgā iestādē. Es īsti nepazīstu nevienu no saviem kaimiņieni, un attiecības ar maniem vietējiem paziņām ir labākajā gadījumā virspusējas.

Pēc: Esmu 45 gadus vecs vīrs, kurš apzināti pametis savu labi apmaksāto, prestižo darbu, jo tas šķita nevajadzīga uzmanības novēršana no paveicamajiem uzdevumiem. Mani bērni šobrīd mācās mājās, bet liela māja Mistikā tika pārdota 2003. gada jūlijā, tās vietā izvēloties īrētu lauku māju ar 1,5 vannas istabu Masačūsctsas štata rietumos. 2002. gadā es atklāju, ka mans brokeris nespēja tikt galā ar ilgstošu lejupslīdi biržās, tāpēc mūsu ieguldījumus kopš tā laika pārvaldu pats. Mans ieguldījumu portfelis nu ir palielinājies par 166 procentiem... Katru gadu es pats audzēju augļus un dārzeņus, konservēju pārtiku, māku brūvēt alu un raudzēt vīnu, audzēju vistas. Esmu rūpīgi izpētījis visas atbalsta sistēmas pārtikas, enerģijas, drošības u.c.) un katrā no tām atradis veidu, lai kļūtu pašpietiekamāks vai vispār iztiktu bez tās. Taču galvenais - tagad es zinu, ka bagātības vissvarīgākais mērs ir nevis man piederošo dolāru skaits, bet manas kopienas pamatīgums un labklājība.”

Pārcelšanās no pilsētas uz. laukiem nav kuram katram pa spēkam. Taču ar minimāliem apgrūtinājumiem var panākt vienkāršas sava dzīvesveida izmaiņas.

Viens no Ņūtona fizikas likumiem nosaka - ja viens ķermenis iedarbojas ar spēku uz otru ķermeni, tad tikpat liels spēks, ko sauc par pretdarbības spēku, darbosies ari pretējā virzienā. Lai gan analoģija nav precīza, iedomājieties, kā tas varētu darboties taisnīgā •pasaulē -lai cik postošus plānus nolūkā kontrolēt savu zombiju nāciju radītu tirāni, parādīsies tikpat liels un labvēlīgs spēks, lai pretdarbotos šiem pūliņiem.

Kas zombiju nācijas pārstāvjiem ir jādara, lai iegūtu personīgu brīvību un apmierinājumu? Jāpretojas impulsam ļauties trauksmei, bailēm vai depresijai, kad vien jūs lasāt un redzat to cilvēku samaitātību, kuri sapņo paverdzināt visu cilvēci. Pilsoņiem ir jāzina, ka viņi savā neapmierinātībā nav vieni. Miljoniem domājošu un labsirdīgu cilvēku no dienas dienā čakli strādā, lai nestu apgaismību un mieru uz šīs Planētas. Taču, dzirdot par vienām vienīgām ciešanām un grūtībām, šiem pilsoņiem ir arī jāsaprot, ka masu mediji nesniedz mums kopainu. Vairumā gadījumu laikrakstos vai televīzijā reti parādās pozitīvas un patīkamas ziņas, tāpēc tām vienkārši jākļūst par mūsu dzīves realitāti.

Šiem pilsoņiem ir jāatceras, ka to, ko viens uzceļ, otrs var sagraut, bet sagrauto var atjaunot kāds cits.

Amerikai nav vajadzīga varmācīga revolūcija, ja pietiekami daudzi pilsoņi vienkārši atmodīsies un aptvers Jaunās pasaules kārtības nodevīgo dabu, situācija mainīsies. (ialu galā nav gandrīz neviena cilvēka, kurš gribētu dzīvot verdzībā vai tirāniskā, policejiskā valstī. Lai novērstu tirāniju nākotnē, pilsoņiem ir jābūt vienotiem savās vērtībās -tās ir: patiesība, taisna tiesa, iecietība un vienādas iespējas. Lai strādātu kopīgiem spēkiem, mums nebūt nav vajadzīga sociālistiska valdība, kas viegli pārvēršas tirānijā.

Vēl biedējošāka ir iespēja, ka šobrīd pie varas esošais valsts pārvaldes aparāts netraucēti turpinās savu iesākto: amerikāņu nodokļu maksātāji zaudēs ilūzijas un izjutīs riebumu pret valdības mēģinājumiem Amerikā iedibināt sociālistisko kārtību, un sāksies reakcija - labējo spēku prettrieciens būs neizbēgams. Un Amerika kā svārsts atgriezīsies pie nacionālsociālistu valdības cerībā atrisināt valsts problēmas. Ekonomikai strauji pasliktinoties, bet policejiskajai valstij pastiprinot savu tvērienu, uzņēmumiem piederošie masu mediji iepazīstinās nāciju ar jaunu līderi, kam jākļūst par nācijas glābēju. Viņš vai viņa atdarinās Hitlera vārdus un sacīs: “Dodiet man varu, un es jūs glābšu un pasargāšu.” Amerikāņiem jābūt modriem, lai novērstu pūliņus elektorātam iepotēt vēlmi pēc labējo versijas par sociālismu. Ja dažu gadu laikā netiks pārtraukti nekontrolētie valdības tēriņi, novērsti civiltiesību aizskārumi un reorganizēta finanšu sistēma, alternatīva ir neiedomājama.

2010. gada vidū ievērojams skaits amerikāņu apšauba pat Obamas konstitucionālās tiesības ieņemt prezidenta amatu. Obamas juridiskā, pilnā dzimšanas apliecība netika publiskota, un strīdi par viņa dzimšanu turpinājās, lai gan plašsaziņas līdzekļi par to klusēja. Pat daži armijas pārstāvji apšaubīja sava virspavēlnieka tiesiskumu.

Aktīvā dienesta virsnieks, kura vienība izvietota Irākā, virsleitnants Skots Esterlings (Scott Easterling) atklātā vēstulē rakstīja: “Visiem ieinteresētajiem adresātiem! Būdams Savienoto Valstu armijas aktīvā dienesta virsnieks, esmu ļoti noraizējies par Baraka Huseina Obamas konstitucionālajām tiesībām ieņemt Savienoto Valstu prezidenta amatu. Kamēr Obamas kungs nebūs publiskojis savas dzimšanas apliecību no civilstāvokļa aktu reģistra, es viņu neuzskatīšu ne par savu Virspavēlnieku, ne savu Prezidentu, bet drīzāk amata uzurpatoru - krāpnieku.” Isterlings arī aizrādīja, ka viņa virsnieka zvērestā ir ietverta frāze: “Es atbalstīšu un aizsargāšu Savienoto Valstu Konstitūciju no visiem ārvalstu vai pašmāju ienaidniekiem.” īsterlinga aicinājumu ir atbalstījuši ģenerālmajors Kerols Čailderss (Carroll Childers), pulkvežleitnants doktors Deivids Ērls-Ciraifs (David Earl-Graif), policijas pārstāvis, atvaļināts ASV Flotes virsnieks Klintons Graims (Clinton Crimes) un divi štatu likumdevēji - Ņūhempšīras štata pārstāvis Ti-motijs Komerfords (Timothy Comerford) un Tenesijas štata pārstāvis Frenks Naislijs (Frank Nicely).

Ja izrādīsies, ka Obama nav dzimis pilsonis, sekos konstitucionāla krīze, jo ikviens Obamas administrācijas izdots rīkojums un likums tiktu apstrīdēts kā nelikumīgs. Juristiem tie būtu svētki.

Jautājums par prezidenta Obamas dzimšanas apliecību nav politisks vai rasistisks jautājums. Tas skar Savienoto Valstu pamatu pamatus - vai mēs esam tiesiska vai beztiesiska valsts? Vai mums visiem ir jāievēro Konstitūcija, vai arī mūsu likumi ir piemērojami rikai tad, ja mēs izvēlamies tos ievērot? Ja jebkurš valsts vadītājs var neievērot valsts likumdošanu, kurš gan spēs savaldīt noziedznieku, ja viņš izvēlēsies nepakļauties likumam? Ja jebkurš varētu izvēlēties likumus, ar kuriem saskaņā dzīvot, iestātos haoss. Bet varbūt šāds sajukums ir daļa no globālistu plāna sagraut Savienotās Valstis?

munīcijas kaste

Amerikas pilsoņiem ir bagātīgs individuālās brīvības un pašnoteikšanās mantojums, kas nostiprināts Konstitūcijā. Taču, iespējams, vissvarīgākais: viņiem ir ieroči - līdzekļi savas individuālās brīvības nodrošināšanai. Pirmo Amerikas kolonistu petīcijas ar prasībām ieviest jēgpilnas izmaiņas nesasniedza dzirdīgas ausis Anglijā. Tikai pēc bruņotām sadursmēm amerikāņu kolonisti ieguva neatkarību. Tomass Džefersons skaidri saprata tiesības nēsāt ieročus, kad viņš pareģoja: “Tie, kuri savus ieročus pārkaļ arklos, ars zemi tiem, kuri to nedara.”

Otrajā pasaules karā japāņu ģenerāļi atmeta savus plānus iekarot Ameriku, kad saprata, ka ļoti daudziem Amerikas pilsoņiem pieder ieroči. “Jūs nevarat iekarot Savienoto Valstu kontinentālo daļu. Aiz katra zāles stiebra būs šaujamais,” admirālis Isoroku Jamamoto (Iso-roku Yamamoto) brīdināja. Saskaņā ar Injury Prevention Journal (Savainojumu profilakses žurnāls) datiem pilsoņu rīcībā ir 208 miljoni šaujamieroču, kas nozīmē, ka vidēji katram pieaugušajam Savienotajās Valstīs ir viens ierocis. Mūsdienās, pateicoties kodolieročiem kā iebiedēšanas līdzeklim un miljoniem šaujamieroču Amerikas sabiedrības rokās, ir maz ticams, ka Savienoto Valstu kontinentālo daļu varētu iekarot kāds ārējais ienaidnieks. Ja briesmas nevar draudēt no ārpuses, tad tās var draudēt vienīgi iekšienē.

Viens no valsts apdraudējumiem ir militārās diktatūras priekšnojautas. Šobrīd federālā valdība pastiprina savu bruņoto spēku kaujas-spēju. Bruņojas pat Iekšējo ieņēmumu dienests. 2010. gada februārī Iekšējo ieņēmumu dienests izsludināja publisko iepirkumu, lai savas Kriminālizmeklēšanas nodaļas aģentiem iegādātos sešdesmit Remington S70 karabīnes.

Taču parastajiem pilsoņiem vajadzētu apdomāt, kā apturēt valdības bruņotu iejaukšanos, pirms tāda sākas, Grāmatā “Gulaga arhipelāgs 19 18.-1956.” Архипелаг Гулаг. I91H-19S6) Nobela prēmijas laureāts rakstnieks Aleksandrs Solžeņicins stāstīja, kā koncentrācijas nometnēs nokļuvušie krievi apraudājuši faktu, ka nekas netika darīts, lai novērstu valdības terorismu, kamēr vēl nebija par vēlu: “Kā mēs vēlāk nometnēs pārdzīvojām, domājot, kā gan būtu bijis, ja ikviens drošības dienesta virsnieks, ejot naktī kādu arestēt, nebūtu pārliecināts, vai atgriezīsies mājās dzīvs un vai nebūtu jāatvadās no ģimenes! Vai, ja masveida arestu laikā Ļeņingradā, piemēram, arestējot veselu kvartālu iedzīvotāju, cilvēki nebūtu sēdējuši savās alās, bāli aiz bailēm, dzirdot klauvējam pie durvīm un soļus uz kāpnēm, bet būtu sapratuši, ka viņiem vairs nav ko zaudēt un pusducis pilsoņu būtu drosmīgi izveidojuši kāpnēs slēpni, lietā liekot cirvjus, āmurus, krāsns kruķus un visu citu, kas pie rokas. Drošības dienestam ātri vien būtu aptrūcies virsnieku un transporta, un, neskatoties uz Staļina asinskāri, nolādētā mašinērija būtu apturēta!” Jācer, ka Amerikas policejiskās valsts dzimšana nepiespiedīs tās pilsoņus reaģēt, kā to ierosina Solžeņicins. Taču, kā sacījis prezidents Džons Kenedijs: “Varmācīga revolūcija ir neizbēgama to cilvēku dēļ, kuru dēļ mierīga revolūcija nav iespējama.”

Jebkurš domājošs cilvēks dedzīgi vēlas, lai nopietnas pārmaiņas Amerikā norisinātos, mierīgi izmantojot ASV Konstitūcijā un Tiesību bilā - valsts pamatlikumā - ietvertās pamattiesības. Taču pēc tam, kad demokrātu un republikāņu pēdējie režīmi bija atcēluši indivīda tiesības un izlaupījuši ASV^7 ekonomiku, šaujamieroču un munīcijas pārdošanas apjomi strauji pieauga. Saskaņā ar federālās sistēmas “Nacionālā tūlītēja kriminālās pagātnes pārbaude” (Federal National Instant Criminal Background ( '.beck System/NICS) statistikas datiem laikposmā no 2009. gada janvāra līdz martam amerikāņi nopirka 2 818 056 šaujamieročus. Ar šiem ieročiem pietiktu, lai apbruņotu gan Ķīnas, gan Indijas armijas. Patiesībā skaitlis vēl ir mazs, jo tajā nav iekļauts būtisks skaits atteikumu un nav pieskaitīta arī privātā tirdzniecība ar ieročiem, nekārtojot dokumentus.

Vai iespējams, ka valsts bruņojas kam citam, nevis pašaizsardzībai? Vai vardarbīga revolūcija ir neizbēgama?

Ieroču un munīcijas pārdošanas uzplaukums

MP.(,;iNOT nomierināt ieroču īpašniekus, 2008. gada prezidenta vēlēšanu kampaņas laikā Virdžīnijas štata pilsētā Libānā prezidenta amata kandidāts Baraks Obama paziņoja: “Ks negribu nekādus pārpratumus, lai jus neietu mājās un neteiktu saviem draugiem: “Viņš grib atņemt manu ieroci.” Jūs to dzirdējāt, es runāju televīzijā, tāpēc visi to zina. Ks ticu Otrajam labojumam. Ks ticu cilvēku likumīgajām tiesībām nēsāt ieročus. Ks neatņemšu jūsu bisi. Ks neatņemšu jūsu šauteni. Ks neatņemšu jūsu pistoli... Pastāv veselā saprāta diktēti drošības likumi, kuriem es ticu. Taču jūsu ieročus es neaiztikšu. Tāpēc, ja gribat atrast ieganstu, lai nebalsotu par mani, šis jums nederēs. Tā vienkārši nav taisnība.” Neraugoties uz prezidenta Obamas apliecinājumiem, prezidentu solījumi bieži izrādās tukši. Daudzi amerikāņi vēl atceras prezidenta Džordža Buša priekšvēlēšanu solījumu, ka “nebūs nekādu jaunu nodokļu”, kas tūlīt pēc amata ieņemšanas tika paaugstināti. Daudzi vairs neriskēja un negaidīja, vai Obama izpildīs savu solījumu - ieroču un munīcijas tirdzniecība ekonomiskās krīzes apstākļos zēla un plauka.

“Prezidenta Baraka Obamas nākšana pie varas bija labākā ziņa ieroču un munīcijas ražotājiem kopš Aizsardzības departamenta dibināšanas,” 2009. gada 9. aprīlī rakstīja Detroit Free Press redaktors Ēriks Sārps (Eric Sharp). Neviens nespēja iedomāties, ka rajā brīdī kādā nozarē pārdošanas apjomi varētu palielināties par 60 procentiem. Taču tā ir noticis ar šaujamieroču veikaliem, internēta vietnēm, kur pārdod munīciju, un reģionālajām ieroču izstādēm, kur, sākot ar

2008. gada beigām, strauji pieauga pārdošana.

Džo Desejs (Joe DeSaye) 1946. gadā Montanas štatā atvēra sporta preču veikaliņu. 1977. gadā viņš savu komercdarbību pārcēla uz Arizonas štata pilsētu Prcskotu un ar nosaukumu J&G Saies sāka pārdot ieročus un munīciju. Viņa dēls Breds Desejs (Brad DeSaye) paziņoja, ka kopš 2008. gada viņu uzņēmuma pārdošanas apjomi ir trīskāršojušies. “Tas ir kas neredzēts,” atzīmēja Desejs.

Rojs Eičers (Roy Richer) no Elnnter's Den veikala Sinsinati žurnālistiem pavēstīja: “Jautājums par munīciju ir pavisam vienkāršs -pieprasījums un piedāvājums. Nav jau arī tā, ka cilvēki šaudītos -viņi vienkārši tos pērk. Varat aprunāties ar pilsētā un laukos esošajām šautuvēm - neviens nešaudās, cilvēki vienkārši pērk ieročus aiz bailēm, ka nevarēs iegādāties ieročus.” Valsts lielākā sporta preču veikala Cahela’s izpilddirektors Mičiganas štata pilsētā Dandijā Džons Von-jevskis (John Woniewski) munīcijas pārdošanas datus salīdzināja ar mežu ugunsgrēku: “Pērk visu, ar ko var izšaut lādiņu.”

Lai gan daudzi uzskata, ka ieroču un munīcijas pārdošanas apjomu pieaugums skaidrojams lielākoties ar cerībām, ka Obama pildīs savu solījumu un kaut kādā veidā ierobežos šaujamieročus, šie tirdzniecības rādītāji liecina arī par drūmākiem motīviem - amerikāņi biedējošā ātrumā bruņojas ar ieročiem, kas nav domāti medībām.

No daudzu veikalu munīcijas plauktiem noliktavas pārpalikumu izpārdošanā ātri vien pazuda AK-47 automāti, lielkalibra 0,380 lādiņi, 7,62 x 54 krievu lādiņi, un 223 kalibra šauteņu lādiņi (šis kalibrs domāts AR-15 - militārā automātiskā strēlnieku ieroča M-16 civilajai versijai, ko lieto visā pasaulē). Mauser karabīņu 9 mm un 8 mm lādiņu krājumi strauji noplaka.

Sabiedrības munīcijas patēriņš radījis problēmas tiesībsargājošo iestāžu pārstāvjiem. Arizonas šerifs Darens Vaits (Darren White) pauda bažas, ka sabiedrības iepirkšanās drudža izraisītais munīcijas deficīts varētu apgrūtināt policijas mācības. Viņš sūdzējās, ka munīcijas pasūtījums viņa paša pie vidusjostas nēsājamajam ierocim kavējas gandrīz trīs mēnešus. “Savā vairāk nekā divdesmit gadus ilgajā karjerā tiesībsargājošajās iestādēs es neko tādu neesmu pieredzējis,” Vaits sacīja.

Pentagons, cenšoties nepieļaut bruņojuma nonākšanu sabiedrības rokās, pēc Obamas administrācijas rīkojuma 2009. gadā nosūtīja ieroču mazumtirgotājiem vēstules, informējot, ka tas vairs nepārdos izšauto patronu čaulīšu misiņu, bet pārvērtīs to metāllūžņos, kas munīcijas otrreizējiem uzpildītājiem ir praktiski neizmantojami. Parasti ražotāji no jauna izlej šīs izšautās čaulītes un pārdod tiesībsargājoša-jām iestādēm, ieroču veikaliem un citām mazumtirdzniecības vietām. “Satraucošākais, ka valdība zaudēs naudu. Viņi grasās atteikties no 2 dolāriem par mārciņu, bet neko nepanāks. Mūsuprāt, šādā veidā var īstenot munīcijas, nevis ieroču kontroli.”

Tomēr Aizsardzības departamenta rīkojums pēc aptuveni desmit dienām tika anulēts, atbildot uz aizkaitināto ieroču īpašnieku un ražotāju vēstuļu plūdiem. “Izskatījusi jautājumu, Aizsardzības departamenta Loģistikas pārvalde izlēma, ka patronu čaulītes var atbilstoši iegrāmatot valdības īpašuma kategorijā, kas ļauj tās pārdot,” savā

2009. gada marta paziņojumā piekāpās Pentagons.

“Tas rikai atjauno manu ticību sistēmas dzīvotspējai,” atvieglots jūtas Siplijs. “Ja pietiekami daudziem cilvēkiem ir motivācija un viņi sāk protestēt, ka tā nav pareizi, sistēma tomēr vēl reaģē.”

Sistēma būs dzīvotspējīga, ja mūsdienu Amerikas zombiji attapsies no apdullušā un sazāļotā stāvokļa, kādā viņi šobrīd atrodas. Viņi spēj iedarbināt sistēmu, meklējot alternatīvus ziņu un informācijas avotus un rīkojoties uz iegūtās informācijas pamata, būtiskākais, ka savu brīvību un suverenitāti viņi var atgūt, ievēlot valdību, kas nevis vārdos, bet darbos radīs patiesi demokrātisku republiku. Citādi valstij draud sabrukums un haoss, varbūt pat revolūcija.

Lai izvairītos no šādas nākotnes, amerikāņu sabiedrībai jāiegūst kontrole pār savu valsti. Valsts politiķi vairs nepiemin vārdu “republika”,

jo mūsdienu Amerika tāda vairs nav. Šobrīd tā ir Amerikas impērija, un, tāpat kā Roma un Hitlera Trešais Reihs, savus korporatīvos un militāros taustekļus izpletusi pa visu pasauli. Politikas un uzņēmējdarbības līderi pastāvīgi mainās lomām, valstij saplūstot ar uzņēmējdarbību, kas precīzi atbilst fašisma definīcijai. Šo pāreju uz sociālistisko fašismu - vienalga, vai tas būtu labējo vai kreiso spēku - izplānojusi un īstenojusi globālistu elite, kura ir monopolizējusi pamata resursus, enerģiju, farmāciju, transportu un telekomunikācijas, tai skaitā plašsaziņas līdzekļus.

Izskatās, ka “Jaunā pasaules kārtība” īstenībā ir tā pati “Vecā pasaules kārtība”, kur bagātais mazākums manipulē ar strādājošo vairākumu, dzenot parādu jūgā, kontrolējot masu medijus un stāstot politiskas pasaciņas. Šobrīd, pateicoties apbrīnojamajai mediju tehnoloģijai, šī spēlīte ir tik vien kā uzspodrināta ar mūsdienu reklāmas trikiem - jauniem vārdiem, logotipiem un devīzēm. Taču noteikumi tie paši vecie - tie, kuriem ir viss, valda pār tiem, kuriem nekā nav.

Šie pašpasludinātie globālisti nu mēģina pakļaut Amerikas iedzīvotājus, izmantojot valdības politikas labirintus, medikamentus, novājinātu izglītības sistēmu un kontrolētus, uzņēmumiem piederošus plašsaziņas līdzekļus. Izmantojot uzņēmumu apvienošanos un ar kreditētu izpirkšanas darījumu palīdzību pārņemot uzņēmumus, uzņēmumu varas koncentrācija ir kļuvusi aizvien lielāka, un tie pieder niecīgam bariņam cilvēku. Tautsaimniecības novājināšanas un uzņēmumu samazināšanas rezultātā strādniekiem ir bijis jādzīvo stresa apstākļos, kas novedis pie nukleārās ģimenes, kurā ir tēvs, māte un bērni, iznīcināšanas. Izmantota tiek pat reliģija, izglītība un izklaide, lai veselas kādreiz brīvo amerikāņu paaudzes pārvērstu iebiedētos un iztapīgos zombijos sistēmā, kuru aizvien jūtamāk kontrolē globālistu elite.

Amerikā šobrīd valda sociālistiskais fašisms tikai tāpēc vien, ka kāds to ir vēlējies. Ja nevienam nebūtu izdevīgas problēmas, kas nomāc valsti, to nebūtu. Šīs problēmas radījuši vai saasinājuši globālisri, no kuriem daudzi nemaz, nav amerikāņi, un viņu slepenās biedrības cerībā pārvērst pasauli dažos konkurējošos sociālisma blokos. Savienotās Valstis viņu plānos ir vislielākais klupšanas akmens. Viņiem traucē Amerikas individuālās brīvības tradīcija, tās Konstitūcija, kas garantē šo brīvību, un fakts, ka tik daudziem amerikāņiem ir šaujamieroči, lai aizsargātu savu brīvību. Taču patiesa brīvība ir gaistoša parādība. Cilvēkiem ir pastāvīgi jārūpējas par to, vienotiem savā uzticībā brīvības ideāliem. Amerikāņiem ir jāmeklē kopsaucējs, ja nācija vēlas progresu un labklājību. Amerikā vēl aizvien ir miljoniem prasmīgu strādnieku un dabas resursu pārpilnība. Ja šīs priekšrocības tiktu pienācīgi izmantotas, vienotā Amerika varētu atkal kļūt par spožu brīvības, taisnības un industrijas bāku. Un vienotības formula ir pavisam vienkārša - vīriešiem un sievietēm, labu nodomu vadītiem, un labā ticībā ir rikai jāvienojas pretoties, bet tas jādara bez ķīviņiem. Nesaskaņas viņiem jārisina apdomīgā un taktiskā veidā. Jau sen bija laiks atgūt pieklājību.

l.ai novērstu šādu apdomīgu vienotību, globālistu fašisti ir mēģinājuši sašķelt Savienotās Valstis pēc rasēm, dzimumiem, vecuma, paaudzēm un kultūras. Viņi sarīda citu pret citu birokrātus, politiķus, akadēmiķus, uzņēmumu vadītājus un sabiedrību, liekot lietā “skaldi un valdi” principu. Viņi saglabā savu ietekmi sabiedrībā, kuru sašķēlušas pretējas ideoloģijas un filozofijas, kā arī konkurējošo uzņēmumu intereses, un savus uzņēmumu kontrolētos masu medijus viņi izmanto, lai degradētu popkultūru, novājinātu izglītību, pieļautu pastāvīgu imigrantu pieplūdumu, bet iedzīvotāju uzmanību novērstu ar viedokļu sadursmēm par tādiem nebūtiskākiem jautājumiem kā partiju politika, aborti, dzimumattiecības, cilmes šūnu pētījumi, tā sauktie naida noziegumi un citi.

Šie fašistiskie globālisti izsmej patiesas individuālās brīvības un mulfikulturāla egalitārisma jeb vienlīdzības koncepcijas, jo viņi netic cilvēces dabiskajai labsirdībai un tās pašnoteikšanās spējām. Viņi patiesībā nemaz netic Dievam, bet reliģiskos ideālus un doktrīnas izmanto kā vēl vienu sabiedrības kontroles rīku. Šie globālisti par savu mērķi uzskata vispasaules sociālismu kā vienīgo līdzekli savas varas un kontroles noturēšanai, kā arī savas rases un šķiras tīrības saglabāšanai. Viņi apzinās, cik ilgstošs un darbietilpīgs ir šis process. Starptautisko uzņēmumu īpašnieki, slepeno biedrību biedri un viņu labi apmaksātās valsts amatpersonas lieliski zina, ka viņu mērķis nav sasniedzams vienā naktī, lai gan kopš 1 1. septembra uzbrukumiem viņi, šķiet, darbojas ar divkāršu sparu.

Cīņa pret šādām nelokāmām varas alkām un tieksmi kontrolēt nebūs viegla. Visās sabiedrības jomās būs nepieciešami upuri un pārmaiņas. Būs jāmainās dzīvesveidam. Taču to var paveikt - cerams, pirms Savienotās Valstis pārņem depresija, anarhija, kam seko policejiska valsts. Pie apvāršņa vīd jauni energoresursi un tehnoloģijas.

Tehnoloģiskajam progresam nepieciešama vien attieksmes maiņa no tradicionālās politikas, uzņēmējdarbības un finanšu puses. Atmodināta sabiedrība var panākt šādu attieksmes maiņu.

Lai gan uzņēmumu kontrolētajos masu medijos par to reti vēstīts, sabiedrības apziņa mostas. Informēti patērētāji sāk saprast, ka viņi savu veselību var uzlabot, izmainot uzturu un meklējot alternatīvus ārstniecības līdzekļus. Ļaudis uzņemas iniciatīvu, ieklausoties balsīs, kas skan ārpus konformistiskajiem medijiem, raksta saviem pārstāvjiem un vietējiem ziņu dienestiem, piedalās mierīgās demonstrācijās un organizē pētījumu grupas un grāmatu apskatus savās mājās. Arī ar saviem tēriņu ieradumiem viņi var balsot. Ja pietiekami daudzi atteiksies pirkt kādu noteiktu preci, vienalga, vai tā būtu kādas markas automašīna, benzīns vai kāds federālais likumprojekts, pārmaiņas uzņēmumu pārvaldības sistēmā ir panākamas, jo viņiem galu galā ir jāreaģē uz. pieprasījumu.

Daudzos amerikāņos mājo cerība. Viņi no sirds tic, ka sistēmu var mainīt bez vardarbības un tā sāks darboties visu pilsoņu labā. Taču katram gadījumam viņi saglabā tiesības paturēt savus ieročus. Nav jau tā, ka Amerika nekad agrāk nebūtu pieredzējusi revolūciju.

Ja jūs bagātību mīlat vairāk nekā brīvību, kalpošanas mieru - vairāk par aktīvu cīņu par brīvību, ejiet vien mierīgi mājās. Mums nav vajadzīgs nedz jūsu padoms, nedz jūsu ieroči. Verdziski zemojieties un laiziet roku, kas jūs baro; un lai pēcnācēji aizmirst, ka jūs bijāt mūsu tautieši!

Semjuels Adamss, Tēvs-dibinātājs un revolucionārs

1

Prakse vai doktrīna, kas paredz centralizētas valdības kontrolētu ekonomisko plānošanu un politiku.

2

ASV Pārstāvju palātas un Senāta iecelta Kongresa komiteja, kuras nolūks ir atrisināt ar konkrētu likumprojektu saistītas nesaskaņas. Konferences komitejā parasti tiek iecelti likumprojektu sākotnēji izskatījušo pastāvīgo komiteju galvenie pārstāvji no abām palātām.

3

Virkne ekonomisko programmu, kas Savienotajās Valstis tika īstenotas laikā no 1933. līdz 1936. gadam, kuru pamatā bija prezidenta Franklina Rūzvelta (Iranklin /). Roosevelt) pirmās prezidentūras laikā pieņemti prezidenta dekrēti vai Kongresa pieņemti likumi, reaģējot uz Lielo depresiju. Galvenais uzsvars bija uz atbalstu, atgūšanos un reformām: atbalstu bezdarbniekiem un nabadzīgajiem; ekonomikas atjaunošanu līdz normālam līmenim un finanšu sistēmas reformu, lai novērstu atkārtotu depresiju.

4

The Logan Act- 1799. gadā pieņemts un 1994. gadā grozīts federālais likums, kas aizliedz personām bez pilnvarojuma iesaistīties sarunās ar ārvalstu valdībām.

5

28 dienu kredītlīnija, kuru administrē Federālo rezervju sistēma, kas piedāvā Valsts kases vispārējo galvojumu (general collateral/GC) vērtspapīru primārajiem tirgotājiem apmaiņā pret citu atļautu ķīlu nolūkā veicināt finanšu tirgu likviditāti, tādējādi nodrošinot tiem vispārēju atbalstu.

6

I nteressen-Gemeinschaft Farbenindustrie AG bija 1925. gadā izveidota ķīmisko rūpnīcu apvienība, kurai bija milzīga vara un loma daudzos Otrā pasaules kara noziegumos. ASV Tieslietu ministrijas pārstāvis, nacistu kara noziegumu prokurors Džons Loftuss [John Loftus) 2010. gadā publicētajā grāmatā "Amerikas nacististu noslēpums: Savējā stāsts par to, kā Savienoto Valstu Tieslietu departaments traucēja Kongresam, kavējot Kongresa izmeklēšanu attiecībā uz amerikāņu ģimenēm, kas finansēja Hitleru, Staļinu un arābu teroristus (America’s Nazi Secret: An Insider's History of How the United States Department of Justice obstructed Congress by: blocking congressional investigations into famous American families who funded Hitler, Stalin and Arab terrorists) apgalvo, ka Bušu ģimenes labklājības avots ir bijis Trešais Reihs (Sarasota Herald Tribune 11/11/2000), jo kopā ar Rokfcllcricm (Standard Oil, Chase Manhattan Hank), Melloniem (Mellons) (Gulf Oil, Alcoa Aluminium), Diponiem (Dul’ont Chemicals), General Motors un Henriju Fordu, kā arī bankām un kuģniecības sabiedrībām, kuras vadīja Bušu ģimene, bija izšķiroša nozīme Trešā Reiha rūpniecības varenības nostiprināšanā. Minētie uzņēmumi iepludināja simtiem miljonu dolāru korporācijā I.G. Tarben un nodrošināja tai tehnoloģijas taktiski svarīgu sintētisko materiālu ražošanai, liedzot ASV valdībai saņemt šos pašus materiālus un patentus.

7

Omeprazols - zāļu nepatentčtais nosaukums (international nonproprietary name/ĪNN).

8

Fluoksetīns (INN).

9

Jeb hematoencefaliskā barjera - smadzeņu asinsvadu un apvalku veidota aizsargbarjera, kas nodrošina, lai asinīs esošās vielas neiekļūtu smadzeņu audos.

10

Ņujorkas štata pārstāvja, kongresmeņa Džcimsa Dclanija (James Delaney) vārdā nosaukts 1958. gada grozījums 1958. gada Pārtikas, zāļu un kosmētikas likumā, kas paredz, ka “Pārtikas un zāļu pārvaldes sekretārs nedrīkst apstiprināt lietošanai pārtikā jebkādu ķīmisku pārtikas piedevu, attiecībā uz kuru konstatēts, ka tā izraisa vēzi cilvēkiem, vai pēc izmēģinājumiem atklāts, ka izraisa vēzi dzīvniekiem”.

11

Šajā sarakstā tiek iekļautas vielas vai medikamenti, kuriem ir liels pārmērīgas lietošanas potenciāls, kurus medicīnā izmanto ar ļoti stingriem ierobežojumiem un kuru pārmērīga lietošana var novest pie smagas psiholoģiskas un fiziskas atkarības.

12

Asociatīvās apmācības veids, kas izpaužas uzvedības adaptīvās izmaiņās dabiskajos apstākļos; to mēdz apzīmēt arī kā apmācību, izmantojot “mēģinājumu un kļūdu metodi".

13

Perception Management (PM) - saskaņā ar ASV Aizsardzības departamenta sniegto definīciju tās ir darbības, lai ārvalstu mērķauditorijai nodotu un/vai liegtu pieeju atlasītai informācijai un norādēm, ar mērķi ietekmēt viņu emocijas, motīvus un objektīvo domāšanu, ietekmētu izlūkošanas sistēmas un līderus, tādējādi manipulējot ar oficiālajām aplēsēm, un šādas darbības augstākais mērķis ir panākt manipulāciju īstenotāja mērķiem atbilstošu ārvalstu iedzīvotāju uzvedību un amatpersonu rīcību. Uztveres pārvaldība dažādos veidos apvieno patiesības projekciju, operatīvo drošību, slepenu darbību un maldināšanu, kā arī psiholoģiskas operācijas.

14

Jāpiebilst, ka kopš visaptverošās vakcinācijas pret cūku gripu ar Pandemrix visā pasaulē apstiprināti simtiem gadījumu, kad vakcīnas dēļ bērni cieš no narko-lepsijas - iemigšanas lēkmēm, kad cilvēks jebkurā brīdī var uz nenoteiktu laiku iemigt. Degenerative slimību, ko pavada arī halucinācijas, narkolepsiju, izraisa Pandemrix vakcīnas sastāvā esošā palīgviela AS03, kuras mērķis ir pastiprināt organisma imūnrcakciju uz vakcīnu. Britu medicīnas žurnāls British Medical Journal publicējis datus, kas liecina, ka bērniem, kuri saņēmuši GSK ražoto Pandemrix vakcīnu 2009.-2010. gada cūku gripas pandēmijas laikā, ir 14 reižu lielāks risks saslimt ar narkolepsiju, ko apstiprina arī līdzīgi pētījumi Zviedrijā, Somijā un Īrijā.

15

Kokaīna kristāliskā forma, ko var smēķēt.

16

e,‘> 1 unce = 28,3 grami.

17

Viens no desmit 1791. gada 15. decembrī pieņemtiem ASV Konstitūcijas labojumiem, kuri kopā veido Tiesību bilu. Pirmais labojums aizliedz, ierobežot reliģisko brīvību, runas brīvību, preses brīvību, mierīgas pulcēšanās brīvību un brīvību iesniegt sūdzību valdībai.

18

Emocionāla aizsargpozīcija, ko izraisījušas spēcīgas bailes no ārpasaules un pastāvīga apdraudējuma izjūta, it kā apkārt būtu vieni vienīgi ienaidnieki.

19

Slaktiņš Aidaho štata ziemeļos 1992. gadā, kad valsts drošības dienesti ielenca un nošāva Rendija Vīvcra [Randy Weaver) ģimeni nomaļajā reģionā, uz kurieni Vīvers ar sievu bija pārcēlušies bailēs no pasaules gala, lai slēptos no korumpētās pasaules. Tiesībsargājošās iestādes reaģēja uz tiesā zaudējuša kaimiņa sūdzību, ka Vīvers esot draudējis nogalināt pāvestu, prezidentu un Aidaho štata gubernatoru Džonu Evansu.

20

1>[19] Veiko aplenkums - laikposmā no 1993. gada 28. februāra līdz 19. aprīlim aizdomās par ieroču normatīvā regulējuma pārkāpumiem kristiešu reliģiskajam

21

Vācija, Itālija un Japāna.

22

8 Vēlākie nosaukumi arī Xe Services, LLC, Blackwater USA un Blackwater Worldwide, pašreizējais nosaukums - Academe, tas ir privāts militārs uzņēmums, šobrīd lielākais no ASV Valsts departamenta trim darbuzņēmējiem drošības jomā. Academi Savienoto Valstu federālajai valdībai nodrošināja diplomātu apsardzes pakalpojumus Irākā uz līguma pamata. Tā bāze atrodas Virdžīnijas štata Arling-tonas apgabalā.

23

Pārveidotais nosaukums - American Private Police Force - krāpnieciska organizācija, kas apgalvoja, ka ir privāts militārs uzņēmums. Tai nekad nav bijušas likumīgas tiesības darboties Savienotajās Valstīs. Uzņēmuma logotips bija precīzs Serbijas ģerboņa atveidojums, un šā iemesla dēļ Serbijas valdība draudēja ierosināt tiesas procesu, ja šī organizācija neanulēs vai neizmainīs logotipu. Kā uzņēmumu APF Kalifornijā 2009. gada 2. martā reģistrēja notiesāts krāpnieks Maikls 1 Iiltons (Michael Hilton), taču tam netika dota atļauja darboties Kalifornijas vai Montanas štatos. 2009. gadā Academi oficiāli norobežojās no jebkādas saistības ar šo uzņēmumu.

24

Ievērības vērts ir fakts, ka anglosakšu (precedenta) tiesību sistēmas valstīs un dažos ASV štatos, kuros tas nav atcelts ar likumu (piemēram, Džordžijā), posse comitatus jeb "tiesības uz bruņotiem pavadoņiem" nozīmē pilnvaras miera uzturēšanas vai pārkāpēja notveršanas nolūkā mobilizēt (vervēt) kaujasspējīgus vīrus.

25

Ilgstošs periods pēc ASV Pilsoņu kara, kura laikā atšķirības starp Ziemeļu un Dienvidu štatiem tika izlīdzinātas.

26

Ininas-kontrrevolucionāru lieta (Iran-Contra affair), saukta ari Irāngcita, Kontrgeita, bija politisks skandāls Savienotajās Valstīs, kad 1986. gada novembrī atklājās, ka Reigana administrācijā augstākās amatpersonas slepus veicināja ieroču tirdzniecību ar Irānu, kurai bija noteikts ieroču embargo. Dažas no amatpersonām cerēja šādā veidā atbrīvot ķīlniekus, bet ASV izlūkdienestiem finansēt Nikaragvas pretošanās kustību (kontru), kuras ietvaros Hondurasā bāzētās kaujinieku grupas centās gāzt marksistisko sandinistu valdību.

27

No 1956. līdz 1971. gadam Federālais izmeklēšanas birojs (FIB) īstenoja vietējās pretizlūkošanas kampaņu. Biroja Vietējā izlūkošanas nodaļa ne vien izspiegoja ASV pilsoņus un viņu organizācijas, tās augstākais mērķis bija arī sagraut, diskreditēt un iznīcināt noteiktus politiskus grupējumus. Nodaļas darbības oficiālais nosaukums biroja iekšienē bija COINTKI.PRO (pretizlūkošanas programma). Bijušā FIB direktora Edgara Hūvera radītās programmas pirmais mērķis 50. gadu vidū bija Komunistiskā partija, bet 60. gados no šiem uzbrukumiem cieta vēl citas organizācijas.

28

uzņēmumu Whitewater Development Corporation vasaras māju apbūvei White River jeb Baltās upes krastos. Kad 1989. gadā uzņēmums cieta fiasko, valdībai tas izmaksāja 4 miljonus USD, bet 1 lilarijas Klintones advokātu birojs nopelnīja krietnu žūksnīti naudas. Taču par 40 noziedzīgām darbībām notiesāti tika 15 citi cilvēki, nevis Klintonu pāris.

29

ASV kūrortpilsētiņā Bretonvudā 1944. gadā notika ANO Monetārā tin finanšu konference, kuras laikā tika ne vien nodibināts Starptautiskais Valūtas fonds un Pasaules Bankas pirmā struktūrvienība Starptautiskā rekonstrukcijas un attīstības banka, bet ari izveidota tā sauktā Bretonvudas valūtas sistēma, kur katrai valstij tika noteikts pienākums ieviest monetāro politiku, kur valūtas kurss ir piesaistīts pie ASV dolāra, un SVF iespējas novērst maksājumu bilances novirzes. Konference bija Apvienotās Karalistes un Savienoto Valstu valsts kases divarpus gadu darba vainagojums, plānojot pēckara monetārās sistēmas atjaunošanu. I.ai gan konferencē piedalījās 44 sabiedroto valstis un vienas neitrālās valdības -Argentīnas - pārstāvji, galvenās debates bija par diviem savstarpēji konkurējošiem plāniem, kurus bija izstrādājis Harijs Deksters Vaits (Harry Dexter White) no ASV Valsts kases departamenta un Džons Meinards Keins (John Maynard Keynes) no Lielbritānijas. Panāktais kompromiss vairāk līdzinājās Vaita plānam, nevis Keinsa plānam, tādējādi atspoguļojot Savienoto Valstu starptautisko ietekmi, Otrajam pasaules karam tuvojoties beigām.

30

War on Poverty - prezidenta Lindona Džonsona 1964. gadā izsludināts normatīvo aktu kopums, kura mērķis bija likvidēt nabadzību, kas tolaik bija skārusi 19% no valsts iedzīvotājiem.

31

4“ ASV pasažieru pārvadājumu pa dzelzceļu uzņēmums.

32

Warren Commission, oficiālais nosaukums - Prezidenta komisija saistībā ar prezidenta Kenedija slepkavību, ko 196.5. gada 29. novembrī izveidoja prezidents I.indons Džonsons ar mērķi izmeklēt 1963. gada 22. novembrī notikušo prezidenta Džona F. Kenedija slepkavību. 8<39 lappušu biezais noslēguma ziņojums prezidentam Džonsonam tika iesniegts 1964. gada 24. septembrī, un pēc trim dienām to publiskoja. Ziņojumā bija izdarīts slēdziens, ka Lī Hārvijs Osvalds rīkojies viens, nogalinot prezidentu Kenediju un ievainojot Teksasas gubernatoru Džonu Konaliju [Jobn Connolly), un ka ari Džeks Rūbijs (Jack Ruby), divas dienas vēlāk nogalinot Osvaldu, rīkojies viens.

Content

Marss Džims Sazvērestība triljonu vērtībā

Satura rādītājs

Ievads

I DAĻA ZOMBIJU NĀCIJA

Ekonomiska lejupslīde

Socialisms un individuālisma zaudēšana

Tējas dzeršana

Jaunā pasaules kārtība

Nevienprātībā savējo rindās

II DAĻA. KĀ RADĪT ZOMBIJUS

POLITISKIE HAKERI

Ārējā tirdzniecība un obligācijas

Meļu aizdevumi

Gramms un deregulacija

Amerikas samazināšana

Parādu vergi

Stimulu pakete

Pirms sabrukuma

Banku stresa testi

Nepiedienības un nāve

Bagātie klust bagātāki

Valsts parads - privāta peļņa

Ka tas viss sākas

Augļošana

Ticība naudai un parāds

Federālo rezervju sistēmas anomālija

Finanšu stabilitātes padome

Starptautiskās norēķinu bankas aizkulisēs

Mēģinājumi revidēt federālo rezervju sistēmu

Federālo rezervju sistēmas vīzdegunība

DEĢENERATĪVĀ PĀRTIKA UN ŪDENS

Slikts ediens un gudra izvēle

Melīgi apgalvojumi un atsaukumi

Augšanas hormoni

Pārtikās un zāļu pārvaldes dzimšana

Ģenētiski modificēta pārtika

Ūdens ar fluorīdu piedevu

Skumjas pārdomas par veselības aprūpi

MlKOPLAZMAS UZBRUKUMS

Nacistu un japāņu bioloģiskais karš

Mikoplazmas un prioni

Līča kara sindroms

Depopulacijas pūliņi

Mākslīgi radītais AIDS

Mirušie mikrobiologi

Doktora Raifa atklājums

IEDZĪVOTĀJU NOZĀĻOŠANA

Farmācijas milži

Tiešā patērētāju uzrunājošā reklāma

Aspartāms

Bērnu nožēlošana

PSIHIATRIJA UN EIGĒNIKA

Psihiatrijas vēsture

Eigēnika

Konservatīvisma psiholoģija

Vispirms jānozāļo sievietes un bērni

GRIPA UN CITAS CŪCĪGAS IDEJAS

Lielie farmācijas uzņēmumi atpērkas

Pallgvielas un skvalēns

1921. gada pandēmija Kanzassitijā

Bailes no gripas

Milzīgais ar marihuānu pieķerto skaits

NOTRULINĀTĀ IZGLĪTĪBA

Oklahomas skolu pētījums

Video paaudze

Bīstama mācība

Strādnieki, nevis domātāji

Tviksteri

III DAĻA. KĀ KONTROLĒT ZOMBIJUS

Mediju kontrole un baiļu iedvešana

Valdības diktētas ziņas

Iebiedēšanas taktika

Pretterorisma likums

Lāzers vai elektrošoka pistole

Policijas taktika un Federālā ārkārtējo situāciju vadības aģentūra (FEMA)

Ar teroristu zīmogu apzīmogotie

Obamas uzruna skolām

LĪDERU KONTROLE

Padomes kabinets

Ērti iekārtotie apkalpotāji

Palīdzība Hamās teroristiem

Obamas "civilā armija"

ACORN un SEIU

TIPS un citi okšķeri

Konfiscēto aktīvu fonds

Ķīmiskās sliedes

Globālā spietošana

POLICEJISKA VALSTS

Parauglikums par valsts medicīniskās aprūpes pilnvarām ārkārtas situācijās

Valdības nometnes

FEMA nometne

Nepilnīgā robežapsardze

Stratēģiskas ietekmes birojs

Zvēresta turētāji

Naida noziegumi

Progresīvo aizsardzības projektu izpētes aģentūra (DARPA)

Elektroniskā novērošana

Likums par nacionālo identifikāciju

Mikroshēma jūsu pleca

Echelon un TEMPEST

2009. gada kibernētiskas drošības likums

Izvēlieties skaitli!

Iekšzemes drošība

Lidmašīnās neielaižamo personu saraksts

Lūriķi no Transporta drošības adminstrācijas

Drošības dienestu ļaunprātīga izmantošana

Fotogrāfi ugunslīnijā

Jūs filmē

IV DAĻA. KĀ ATBRĪVOT ZOMBIJUS: TRĪS BRĪVĪBAS KASTES

KARTONA KASTE KĀ POLITISKU RUNU PLATFORMA

Neiegrožoti ziņu dienesti

Atgriešanās pie pamatvērtībām izglītībā

Mājmacība

Rūpes par veselību

VĒLĒŠANU URNA

Federālo rezervju sistēmas revīzija

Kongresa atlaišana

Vēlēšanu novērotāji un papīra biļeteni

Desmitā labojuma izpilde

Nevardarbīga nepakļaušanās

Trīsdesmit seši dziedinoši līdzekļi sagrautai sabiedrībai

Uzvara pār fašismu

Ieroču un munīcijas pārdošanas uzplaukums

1