Bojārs Juris

Starptautiskas tiesibas

Juris Bojārs

Sarptautiskās tiesības

SATURS

Bibliogrāfiskie saīsinājumi.............................................................................

Priekšvārds.........................................................................................................

Summary.............................................................................................................

I NODAĻA. Starptautisko tiesību definīcija, subjekti un objekti.................

īss ieskats starptautisko tiesību attīstības vēsturē........................................................

Galvenie starptautisko tiesību klasiķi.........................................................................

Starptautisko konferenču nozīme starptautisko tiesību attīstībā..................................

II NODAĻA. Starptautisko tiesību raksturs, avoti un principi.......................

Starptautisko tiesību raksturs........................................................................................

Starptautisko tiesību īstenošanas īpatnības...................................................................

Starptautisko tiesību avoti............................................................................................

Starptautisko tiesību pamatprincipi...............................................................................

Starptautisko tiesību palīgavoti.....................................................................................

III NODALA. Starptautisko tiesību subjekti......................................................

Valstu kā galveno starptautisko tiesību subjektu īpatnības, tiesības un pienākumi........

Valstu starptautiskās atzīšanas kritēriji un doktrīnas.....................................................

Valstu un to apvienību veidi.........................................................................................

Vatikāns, brīvpilsētas un citi valstīm līdzīgi veidojumi................................................

Citas ārvalstu statusu saistītas starptautiskās doktrīnas...............................................

IV NODAĻA. Pašnoteikšanās tiesības.................................................................

Periods pirms Otrā pasaules kara......................................................................................

Latvijas pirmās pašnoteikšanās vēsture un galvenie dokumenti...................................

Pirmskara Latvijas miera līgums ar Krieviju un Latvijas neatkarības atzīšana..............

Starptautiskās drošības sistēma pirmskara periodā

un Latvijas starptautiskajai drošībai veltītie līgumi......................................................

Latvijas Republikas okupācija un neatkarības zaudēšana.............................................

Latvijas neatkarības zaudēšana un PSRS noziegumu Baltijas valstīs juridiskā kvalifikācija

Tautu pašnoteikšanās tiesības starptautiskajās tiesībās pēc Otrā pasaules kara.............

Pašnoteikšanās tiesībujautājumi EDSO dokumentos....................................................

Latvijas otrā nacionālā atbrīvošanās.............................................................................

Pašnoteikšanās jautājumi jaunākajos ANO dokumentos...............................................

V NODAĻA. Teritorija.......................................................................................

Valsts teritorijas tiesiskais statuss..................................................................................

Valsts robežas un to tiesiskais statuss............................................................................

Valsts teritorijas iegūšanas un izmaiņu veidi................................................................

Teritorijas demilitarizācija...........................................................................................

Kodolbrīvās teritorijas...................................................................

Starptautisko upju režīms..............................................................

Antarktikas tiesiskais režīms...........................................................

Arktikas tiesiskais režīms..............................................................

VI NODALA. Iedzīvotāji............................................................

Fiziskas personas statuss starptautiskajās tiesībās..........................

Pilsonības un citu iedzīvotāju kategoriju definīcijas un termini......

Iedzīvotāju tiesiskā reglamentācija atsevišķās valstis......................

Pilsonības iegūšanas vispārējie principi.........................................

Pilsonības zaudēšanas vispārējie principi......................................

Dubultā pilsonība..........................................................................

Pilsonības regulējums starptautiskajos līgumos..............................

VII NODALA. Valsts tiesību pēctecība.....................................

Tiesību pēctecība sociālo revolūciju rezultātā................................

Tiesību pēctecība dekolonizācijas un pašnoteikšanās gadījumos....

Tiesību pēctecība, valstis sadalot vai apvienojot............................

Tiesību pēctecība teritoriālu izmainu gadījumā.............................

Tiesību pēctecības starptautiskā kodifikācija.................................

VIII NODAĻA. Jūras tiesības....................................................

Pirātisms........................................................................................

Teritoriālājūra...............................................................................

Iekšējie ūdeņi................................................................................

Vajāšanas tiesības.........................................................................

Mierīgās caurbraukšanas tiesības...................................................

Kriminālā jurisdikcija teritoriālajos ūdeņos...................................

Piekrastes valsts civilā jurisdikcija................................................

Noteikumi par kara un citiem valsts nekomerciālajiem kuģiem......

Piegulošā zona..............................................................................

Starptautiskā kuģniecībā izmantojamie jūras šaurumi....................

Baltijas jūras šaurumu režīms........................................................

Melnās jūras šaurumu režīms.........................................................

Arhipelāgu valstis.........................................................................

Ekskluzīvā ekonomiskā zona.........................................................

Kontinentālais šelfs.......................................................................

Minerālresursu ieguve dziljūras dibenā.........................................

Starptautiskie kanāli......................................................................

Baltijas jūras tiesiskais režīms.......................................................

Rarotongas līgums........................................................................

IX NODAĻA. Cilvēka tiesības..................................................

Demokrātija un cilvēka tiesības senajās sabiedrības formācijās.......

Feodālisma laikmets......................................................................

Cilvēka tiesības padomju varas laikā.............................................

Starptautiskā sadarbība cilvēka tiesību aizstāvībā

un atbildība par cilvēka tiesību pārkāpumiem................................

Cilvēka tiesību aizsardzības sistēma Eiropas padomes ietvaros......

Cilvēka tiesību noteikumi EDSA (EDSO) dokumentos...................

Minoritāšu tiesības........................................................................

X NODALA. Līgumu tiesības..................................................

Starptautiskā līguma jēdziens.........................................................

Līgumu klasifikācija.......................................................................................

Līgumi, kuri ir spēkā, bet nav juridiski saistoši..............................................

Līgumu slēgšanas kompetence.........................................................................

Līgumu tekstu izstrādāšana un pieņemšana....................................................

Līgumu pielietošana........................................................................................

Līguma tulkošana vai interpretācija................................................................

Līgumi un trešās valstis..................................................................................

Līgumi, kuri nav spēkā...................................................................................

Vīnes konvencija par līgumu starp valstīm un starptautiskajām organizācijām vai starp starptautiskajām organizācijām tiesībām..........................................

XI NODAĻA. Diplomātiskās un konsulārās tiesības...............................

Diplomātiskās tiesības....................................................................................

Konsulārās tiesības..........................................................................................

XII NODALA. Gaisa tiesības......................................................................

Gaisa tiesību definīcija un attīstības vēsture....................................................

Gaisa telpas un starptautisko pārvadājumu tiesiskais režīms...........................

Gaisa kuģa, apkalpes un pasažieru tiesiskais statuss.......................................

Divpusējie līgumi par gaisa sakariem.............................................................

Civilās aviācijas drošība..................................................................................

XIII NODAĻA. Kosmosa tiesības.............................................................

)

Kosmosa tiesību jēdziens un attīstības vēsture................................................

Starptautisko kosmosa tiesību principi...........................................................

Darbība kosmosā un objektu reģistrācija........................................................

Kosmonautu un kosmosa kuģu glābšana........................................................

Mēness un debess ķermeņu tiesiskais režīms.................................................

Starptautiskā atbildība par darbību kosmosā...................................................

Distancētā Zemes izpēte...................................................................................

Tiešie televīzijas raidījumi no kosmosa..........................................................

Satelītu telekomunikācijas..............................................................................

INMARSAT....................................................................................................

XIV NODAĻA. Starptautiskās organizācijas............................................

Starptautisko organizāciju statuss...................................................................

Starptautisko organizāciju mērķi un uzbūve....................................................

Apvienoto Nāciju Organizācija.......................................................................

ANO galvenās institūcijas un to pilnvaras. Ģenerālā asambleja......................

Drošības padome..............................................................................................

Ekonomiskā un sociālā padome.......................................................................

Aizbildniecības padome...................................................................................

Starptautiskā tiesa...........................................................................................

ANO Sekretariāts..................................:.........................................................

ANO specializētās iestādes.............................................................................

Starptautisko organizāciju un to amatpersonu privilēģijas un imunitāte...........

Eiropas starptautiskās organizācijas................................................................

Rietumeiropas savienība.................................................................................

: NATO..............................................................................................................

XVNODALA. Starptautiskā justīcija.......................................................

Starptautiskās tiesas........................................................................................

Starptautiskā šķīrējtiesa jeb arbitrāža..............................................................

XVI NODAĻA. Starptautisko strīdu

mierīga noregulēšana un miera saglabāšana...............................................

Miera nodrošināšanas pasākumu mēģinājumi pirms Otrā pasaules kara......................

Strīdu mierīgas izlīdzināšanas un miera nodrošināšanas sistēma pēc Otrā pasaules kara.

XVII NODAĻA. Starptautiskās humanitārās tiesības............................................

Karadarbības uzsākšana.................................................................................................

Karadarbības arēna........................................................................................................

Neitralitāte.....................................................................................................................

Karā darbojošās personas un to tiesiskais statuss..........................................................

Okupācijas režīms..........................................................................................................

Jūras karš......................................................................................................................

Gaisa karš......................................................................................................................

Citas aizliegtas kara metodes un līdzekli......................................................................

Kara pārtraukšana..........................................................................................................

XVIII NODAĻA. Starptautiski tiesiskā atbildība....................................................

Starptautiski tiesiskās atbildības jēdziens un būtība.....................................................

Starptautisko tiesību pārkāpuma juridiskais sastāvs......................................................

Starptautiskā tiesībpārkāpuma subjektīvā puse.............................................................

Starptautiski tiesiskās atbildības formas........................................................................

Starptautisko organizāciju atbildība..............................................................................

XIX NODAĻA. Atbruņošanās un starptautiskā drošība......................................

Problēmas būtība...........................................................................................................

Atbruņošanās idejas vēsture..........................................................................................

Starptautiskās drošības un atbruņošanās jautājumu risinājums ANO............................

Uzticības un kolektīvās drošības pasākumi...................................................................

Atbruņošanās un attīstība...............................................................................................

Kodolieroču neizplatīšana.............................................................................................

Līgums par antiballistisko raķešu sistēmu ierobežojumu..............................................

SALT I līgums................................................................................................................

Līgums par kodolkara novēršanu...................................................................................

Līgums par aizliegumu izvietot kodolieročus un citus masu iznīcināšanas ieročus

jūras un okeāna dibenā.................................................................................................

SAIT II līgums.............................................................................................................

Kodolieroču izmēģinājumu aizliegums.........................................................................

Ķīmisko, bioloģisko un toksīnu ieroču aizliegums.......................................................

Meteoroloģisko un vides ieroču aizliegums.................................................................

START I līgums............................................................................................................

START II līgums..........................................................................................................

Parastie ieroči...............................................................................................................

Konvencionālo ieroču ierobežojumi Eiropā.................................................................

Starptautiskā ieroču nodošana......................................................................................

XX NODAĻA. Vides aizsardzība...........................................................................

Vides aizsardzības jautājumu risināšana ANO ietvaros................................................

Vides aizsardzības starptautiskās konvencijas.............................................................

Vide un cilvēka tiesības................................................................................................

BIBLIOGRĀFISKIE SAĪSINĀJUMI

ACABQ Advisory Committee on Administrative and Budgetary Questions.

ACC Administrative Committee on Coordination.

ACDSCUS Annotation of Cases Decided by the Supreme Court of the United States. AJCL The American Journal of Comparative Law.

AJIL The American Journal of International Law.

AK ANO Augstākais cilvēka tiesību komisārs (Augstākais komisārs).

ANO Apvienoto Nāciju Organizācija.

AP Augstākā padome.

AP MP "Augstākajā padomē, Ministru padomē”.

ASAL Annual Survev of American Law.

AUW Acta Universitatis Wratslavensis.

BDIL British Digest of International Law.

BIMCO Baltie and International Maritime Conference.

В YBIL British Yearbook of International Law.

CCD Conference of the Committee on Disarmament.

CEDAW Committee on the Elimination of Discrimination against Women.

CFE Treatv on Conventional Armed Forces in Europe.

CFI Court of First Instance.

CIO EDSO atbildīgais priekšsēdētājs.

CJTL Columbia Journal of Transnational Law.

CMLR Common Marķēt Law Revue.

CPC Committee for Programmē and Coordination.

CSO Committee of Senior Officials.

CTB Comprehensive Test-Ban.

CTBT Comprehensive Test-Ban Treatv.

CWC Chemical Weapons Convention.

DA Deutsche Aussenpolitik Berlin.

DIL Digest of International Law. Washington, Gov. Print. Off.

DP ANO Drošības padome.

DUSPIL Digest of United States Practice in International Law.

EC European Communitv.

ECA Economic Commission for Africa.

ECJ European Court of Justice.

ECSC European Coal and Steal Communitv.

EDSO Eiropas drošības un sadarbības organizācija (Organization for Security and

Co-operation in Europe — OSCE).

EEC European Economic Community.

EES Eiropas ekonomiskā savienība.

EKOSOP ANO Ekonomiskā un sociālā padome.

ENMOD The Convention on the Prohibition of Military or Any Other Hostile Use of

Environmental Modification Techniques.

EP Eiropas padome.

EP Eiropas parlaments.

ES Eiropas Savienība.

ESCAP Economic and Social Commission for Asia and the Pacific.

Euratom European Atomic Energy Community.

FAO Food and Agriculture Organization of the United Nations.

FSC Forum for Security and Co-operation.

GATT General Agreement on Tariffs and Trade.

GEF Global Environment Facility.

ĢA ANO Ģenerālā asambleja.

HLR Harward Law Review.

HLWG High Level Working Group.

IAEA International Atomic Energy Agency.

IAPH International Association of Ports and Harbors.

IBRD International Bank for Reconstruction and Development.

ICAO International Civil Aviation Organization.

ICBM Intercontinental ballistic missile.

ICES International Council for the Exploration of the Sea.

ICJ International Court of Justice.

ICLQ The International and Comparative Law Qarterly.

ICSC International Civil Service Commission.

ICSID International Centrē for the Settlement of Investment Disputēs.

IDA International Development Association.

IFAD International Fund for Agriculture Development.

IFC International Finance Corporation.

ILC International Law Commission.

ILO International Labour Organization.

ILR International Law Reports.

IMCO Intergovernmental Maritime Consultative Organization.

IMF International Monetary Fund.

IMO International Maritime Organization.

INA Immigration and Nationality Act.

IPCC Intergovernmental Panei on Climate Change.

ISSA International Ship Suppliers Association.

ITC International Tin Council.

ITU International Telecommunication Union.

JIU Joint Inspection Unit.

LC Latvijas ceļš.

LCN Laws Concerning Nationality. New York, United Nations, 1954, 594 p.

LDDP Latvijas Demokrātiskā darba partija.

LNNK Latvijas Nacionālas neatkarības kustība.

LPE Latvijas padomju enciklopēdija.

LQR The Law Qarterly Revue.

LR Labour Research. London.

LRAPVZ "Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs".

LR ĀM Latvijas Republikas Ārlietu ministrija.

LR MK Latvijas Republikas Ministru kabinets.

LTF Latvijas Tautas fronte.

LV "Latvijas Vēstnesis".

MTCR Missile Technology Controle Regime.

MIRV Multiple independently targetable re-entry vehicle.

MK Eiropas padomes Ministru komiteja (Committee of Ministers).

MP Ministru padome.

MS Morning Star. London.

NACC North Atlantic Cooperation Council.

NATO North Atlantic Treaty Organization.

NC New Community. London.

NU New Law Journal. London.

NTIR Nederlands Tijdschrift voor International Recht.

OAU Organization of African Unity.

PA Eiropas padomes Parlamentārā asambleja.

PACD Plan of Action to Combat Desertification.

PAL Problemes d'Amerigue atine.

PB Pasaules banka (World Bank).

PCIJ Permanent Court of International Justice.

PL Public Law. London.

PN Starptautiskās tiesas Procedūras noteikumi.

PTBT Partial Test-Ban Treaty.

RBDI Reveu Beige de Droit International.

RCA Register of Conventional Arms.

RDF Recht im Dienst des Friedens. Berlin.

RV Recht und Volkerrecht.

S Staat. Berlin.

SDO Starptautiskā darba organizācija.

SDR Special drawing rights.

SIWUJ Schriftendes Institūts fūr Wirtschaftsrecht an der Universitāt Jean.

SJ Svensk Juristtidning.

SJPT Permanent Court of International Justice.

SJU Studia Juridica Uppsaliensia.

SR Staat und Recht.

SSAJIL Special Supplement to the American Journal of International Law.

SSL Scandinavian Studies in Law. Stockholm.

SSPP Hāgas Starptautiskās šķīrējtiesas Pastāvīgā palāta.

ST ANO Starptautiskā tiesa.

START Strategic Arms Reduction Treaties.

SVF Starptautiskais valūtas fonds.

SVLCN Supplement to the Volume on Laws Concerning Nationality. New York,

United Nations, UN Leg. ser., ST/LEG/SER. B/9, 1959, 179 p.

TDB Trade and Development Board (UNCTAD).

TDK PSRS Tautas deputātu kongress.

TNK Transnacionālā korporācija.

TS Tautu Savienība (League ofNations).

TTBT Threshold Test-Ban Treaty.

UAVs Unmanned air vehicles.

UNCC United Nations Compensation Commission.

UNCED United Nations Conference on Environment and Development.

UNCHS United Nations Centrē for Human Settlements.

UNCITRAL United Nations Commission on International Trade Law.

UNCTAD United Nations Conference on Trade and Development.

UNCTAD United Nations Commerce, Trade and Development Organization.

UNCUEA United Nations Centrē for Urgent Environmental Assistance.

UNDP United Nations Development Programmē.

UNEP United Nations Environment Programmē.

UNESCO United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization.

UNHCR Office of the United Nations High Commissioner for Refugees.

UNICEF United Nations Children's Fund.

UNIDIR United Nations Institute for Disarmament Research.

UNIDO United Nations Industrial Development Organization.

UNIFIL United Nations Interim Force in Lebanon.

UNJSPF United Nations Joint Staff Pension Fund.

UNTS United Nations Treaty Series. New York, UN.

UPU Universal Postai Union.

W "Valdības Vēstnesis".

WCARP World Climate Impact Assessment and Response Strategies Programmē.

WEU Western European Union.

WHO World Health Organization.

WIPO World Intellectual Property Organization.

WMO World Meteorological Organization.

WZUR Wissenschaftliche Zeitschrift der Universitāt Rostock.

YC A Yearbook of the Commonwealth. London, H.M. Stat. Off.

YILC Yearbook of the International Law Comission. New York, UN.

YU The Yale Law Journal.

YUN Yearbook of the United Nations. New York, UN.

ZAIP Zeitschrift flir auslāndisches intemationales und Privatrecht. Mūnchen.

ZAORV Zeitschrift fur auslāndisches offentliches Recht und Volkerrecht. Heidelberg.

ZO Zeitschrift fur Ostrecht. Berlin.

ZR Zeitschrift fur Rechtspolitik. Fr. a. M.

СДД СССР Сборник fleHCTBVK)mHX flOFOBOpOB и конвенции, заключенных СССР с иностранными государствами.

PRIEKŠVĀRDS

Šī monogrāfija pirmām kārtam domāta kā starptautisko PUBLISKO tiesību mācību grāmata juridisko fakultāšu studentiem, maģistrantiem un doktorandēm. Starptautiskās privāttiesības tiks izskatītas J. Bojāra nākamajā monogrāfijā, kura var ieraudzīt dienasgaismu 1997. gadā.

Šis darbs sarakstīts atbilstoši vispāratzītiem zinātnisko monogrāfiju standartiem. Tāpēc lasītājiem ieteicams uzmanīgi izlasīt visas atsauces, kurās šajā darbā parasti tiek doti starptautisko līgumu un starptautisko tiesu precedentu nosaukumi oriģinālvalodā. Zemsvītras norādēs ietverta ari loti plaša bibliogrāfiskā informācija par monogrāfijā analizētajām tēmām.

Monogrāfijas divdesmit nodalās aptver visas galvenās starptautisko publisko tiesību apakšdisciplīnas. Autors saprot, ka visas nodalās nav līdzvērtīgas, ko nosaka gan materiālu pieejamība, gan autora agrākie fundamentālie pētījumi atsevišķās apakšnozarēs, gan grāmatas sarakstīšanai patērētais ierobežotais laiks, kuru autors veltīja pētījumiem Upsalas universitātes Juridiskajā fakultātē, UNIDROIT institūtā Romā, kā arī Salīdzināmo tiesību institūtā Lozannā. Materiāli šī darba sarakstīšanai vākti ari ļoti daudzās starptautiskajās konferencēs un semināros, kuros autoram ir bijis tas gods gan piedalīties, gan nolasīt referātus. Ļoti liela materiālu daļa iegūta arī no ANO materiālu depozīta LU Starptautisko attiecību institūtā.

Nodaļu nevienmērīgo apjomu nosaka ari apstāklis, vai dotais materiāls vispār kaut kur atrodams, tajā skaitā latviešu valodā. Tieši tāpēc garas ir nodaļas "Pašnoteikšanās tiesības" (kuru autoram pieprasīja uzrakstīt Starptautisko attiecību institūta studenti), "Pilsonība", "Cilvēka tiesības", kā ari "Starptautiskā drošība un atbruņošanās".

Autors monogrāfijā ļoti plaši iestarpina attiecīgos terminus un pat veselas juridiskas formulas oriģinālvalodās. Tas atvieglinās darbu ar ārvalstniekiem Latvijas karjeras diplomātiem, politiķiem un profesionālajiem juristiem.

Darbā apzināti ir pieļauti ari nelieli atkārtojumi, taču tikai katras nodaļas satura kompaktākas izgaismošanas nolūkos.

Apzinoties atsevišķus šīs monogrāfijas trūkumus, studentu auditorijas steidzinātais autors tomēr vairs nevarēja ilgāk atlikt tās publikāciju, jo Latvijā patlaban nav nevienas aktuālas starptautisko tiesību mācību grāmatas latviešu valodā, kas neatkarīgai valstij ir pazemojoši. Labvēlīgu apstākļu gadījumā autors apņemas tuvāko trīs četru gadu laikā šo datu bāzi noslīpēt un pilnveidot aptuveni 800 līdz 1000 lappušu garā fundamentālā starptautisko tiesību kursā.

SUMMARY

The author of the monography "International Law" is Juris Bojārs — the Director of the Institute of International Affairs, University of Latvia, professor, Dr. h. jur., member of the Academy of Science of Latvia.

Professor Juris Bojārs is lecturing international law at the University of Latvia since 1974. "International Law" by Juris Bojārs is the largest monography on public international law ever published in the Latvian language, the first post-annexation monographic research in this field, which includes also the analyses of international agreements of Latvia both during the pre-war and post-liberation periods, as well as, on the self-determinations of Latvian nation.

The monography is first of all meant as a text-book for students taking the bachellor, master and doctor courses, as well as for diplomāts of Latvia. The book includes a broad list of references, precedents and sources. The Table of Contents consists of:

Abbriviations

Introduction

Summary

1. International law definition, subjects and objects.

2. The character of international law, its sources and principles.

3. The subjects of international law.

4. Self-determination.

5. The territory.

6. The population.

7. The state succesion.

8. Law of the Sea.

9. Human rights.

10. The Law of treaties.

11. Diplomatic and consular law.

12. Ak law.

13. Space law.

14. International organizations.

15. International justice.

16. The settlement of international disputēs and peace keeping.

17. Humanitarian law.

18. State responsibility.

19. International security and disarmament.

20. The Law of ecology.

I nodaļa

Starptautiskas publiskas tiesības (latiņ. —jus inter gentes) ir līgumu un paražu tiesību principu un normu kopums, kas reglamentē starptautisko attiecību kārtību un izstrādāts valstu sadarbības rezultātā.

Šajā monogrāfijā tiks analizētas tikai starptautiskās publiskās tiesības, kas reglamentē starptautiskās publiska rakstura tiesību attiecības. Atšķirībā no tām starptautiskās privāttiesības reglamentē civilistiska rakstura tiesību attiecības ar tā saucamā "ārvalstu elementa" līdzdalību.

Starptautisko tiesību objekti ir visi materiāla un nemateriāla raksturajautājumi, darbība vai atturēšanās no rīcības, par ko valstis stājas savstarpējās tiesiskās attiecībās. Tātad starptautisko tiesību regulēšanas objekts ir starptautiskās attiecības.

Savukārt starptautiskās attiecības ir sabiedrisko attiecību nozare — ekonomisko, politisko, ideoloģisko, tiesisko, diplomātisko, militāro, kultūras un citu starpvalstu attiecību kopums, arī sakaru kopums starp dažādu valstu organizācijām, politiskajām partijām un kustībām. Starptautiskās attiecības iedalāmas politiskajās, ekonomiskajās, kultūras, zinātnes un citās attiecībās starp minētajiem tiesību subjektiem.

Starptautiskajās attiecībās galvenā nozīme ir starpvalstu attiecībām. Starptautisko attiecību sistēma veidojas un attīstās saskaņā ar sabiedriski ekonomisko formāciju attīstības likumiem vairāku faktoru iespaidā, kuru vidū sevišķa nozīme ir spēku samēram starp valstīm un to grupējumiem.

Atšķirībā no tā valsts iekšējo tiesību subjekti ir valsts, fiziskas un juridiskas personas.

Starptautisko publisko tiesību galvenā atšķirība no citām tiesību disciplīnām pēc šo tiesībattiecību subjektiem ir tā, ka starptautisko tiesību subjekti, respektīvi, darbojošās personas, atšķirībā no valstu iekšējo tiesību subjektiem ir valstis, tautas un nācijas, kas cīnās par savu nacionālo neatkarību, starptautiskās organizācijas un valstīm līdzīgi veidojumi.

Vairākas tiesību sistēmas un autori pie starptautisko tiesību subjektiem pieskaita mfiziskaspersonas, šajā gadījumā norādot vispirms uz cilvēka tiesību sfēru un citiem, piemēram, pilsonības līgumiem, kas reglamentē fizisku personu statusu. Taču šī pieeja ir diskutējama, jo starptautisko cilvēka tiesību dokumentu dalībnieces vai līgumslēdzējas puses ir valstis, kuras arī apņemas garantēt šajos aktos noteiktos cilvēka tiesību standartus. Fiziskas personas saskaņā ar šiem dokumentiem iegūst vienīgi tajos noteikto tiesību un rīcības spēju.

Valstis un tautas ir galvenie starptautisko tiesību subjekti, bet starptautiskas organizācijas un valstīm līdzīgi veidojumi, kā, piemēram, Vatikāns, ir sekundārie starptautisko tiesību subjekti.

Starptautisko tiesību galvenie avoti ir starptautiskie līgumi un paražas, bet sekundārie (mazāk svarīgie) — starptautisko tiesu un arbitrāžu precedenti, kā arī ievērojamu juristu un politiķu doktrīnas.

ĪSS IESKATS STARPTAUTISKO TIESĪBU attīstības VĒSTURĒ

Starptautisko tiesību kā tiesību disciplīnas izveidošanās ir cieši saistīta ar valstu veidošanos dažādās sabiedriskās formācijās. Ir skaidrs, ka līdz tam brīdim, kad pasaulē radās valstis, starptautiskās tiesības nevarēja rasties. Protams, zināmi attiecību principi pastāvēja arī starp ciltīm atkarībā no to radniecības.

Līdz ar valstu izveidošanos radās nepieciešamība reglamentēt starp tām attiecības politiskajā, ekonomiskajā un dažkārt pat reliģijas jomā. Attīstoties valstīm un to koalīcijām, kā arī to savstarpējo politisko un ekonomisko attiecību sistēmai un raksturam, starp tām atbilstoši mainījās ari starptautiskās tiesības.

Starptautisko tiesību pirmsākumi radās jau verdzības laikmetā. Senajos Austrumos, Ķīnā, Indijā, Babilonā, Ēģiptē, Grieķijas senajās pilsētvalstīs — Atēnās, kā arī Senajā Romā jau darbojās diezgan noteiktas diplomātisko tiesību normas, kuras garantēja sūtņu neaizskaramību. Seno valstu savstarpējās attiecībās tāpat pastāvēja ari visai attīstītas savstarpējo līgumu un kara tiesību normas, kurām galvenokārt bija reģionāls raksturs. Kara beigās slēdza miera un savienības līgumus.

Pierakstītā vēsture fiksē loti senus dokumentus par līgumu slēgšanu starp valstīm. Tā, piemēram, ap 3100. gadu pirms mūsu ēras līgums tika slēgts starp divām Mezopo-tāmijas daļām — Lagašu un Ummu.

Senajā Indijā bija augsti attīstīta valsts, starptautisko attiecību sistēma un diplomātijas skola, kuras viens no labākajiem zināmajiem pieminekļiem ir traktāts "Arthašastra"Šis darbs, kā uzskata, pieder Maurju dinastijas impērijas izveidotāja valdnieka Candraguptas (2. gadsimts p.m.ē.) ministram Candranakjam. Tomēr pats Candranakja, kā redzams pēc traktāta teksta, sevi uzskata nevis par tā autoru, bet gan par jau diezgan sen zināma materiāla kompilatoru, jo viņš pastāvīgi atsaucas uz daudziem citiem autoriem.

Šajā loti apjomīgajā un gudrajā darbā sīki izklāstītas visas valdniekam nepieciešamās zinības, ar ministru atlases principiem sākot un diplomātijas, kara un spiegošanas mākslu beidzot. Traktāta sadaļā, kas veltīta diplomātijai, ir priekšraksti diplomātiem, no kuriem kļūst skaidrs, ka senajā Indijā bija pazīstama sūtņu imunitāte, jo pat zemāko kastu sūtņus nogalināt bija aizliegts.

Vēstniekam bijajārunā tas, ko viņam pavēlējis valdnieks, pat ja pret viņu pacelts ierocis. Sūtņiem bija noteikti uzdevumi: vēstnieka misija; novērošana, kā tiek pildīti līgumi; līgumu denonsēšana; savas valsts prestiža uzturēšana; draugu iegūšana; sabiedroto sarīdīšana pretinieku nometnē; sava karaspēka slepenas pārvietošanas sekmēšana; slepenas akcijas; ziņu vākšana par ienaidnieku; spiegu vervēšana; ienaidnieka un viņa radinieku dārgumu laupīšana.

"ArthaŠastra" noteica šādus ārpolitikas īstenošanas pasākumus: miera sarunas, uzpirkšanu, pretišķību provocēšanu ienaidnieka rindās un atklātu karu.

"ArthaŠastra" ir ne tikai visdetalizētākais zināmais līdzīga apjoma traktāts senatnē šajā jomā indoeiropiešu kultūrā, bet tas pārspēj ari vairumu vidus un pat jauno laiku darbu līdzīgā jomā, Makjavelli grāmatas ieskaitot.

Senā Grieķija nav devusi daudz moderno starptautisko tiesību attīstībai. Taču Grieķijā, piemēram, bija augsti attīstīts un stingri regulēts pilsonības institūts, kas ir gan valsts, gan starptautisko tiesību reglamentēšanas sfēra.

Senā Roma devusi loti daudz visu nozaru tiesību zinību, arī starptautisko tiesību attīstībai. Līdz ar valsts attīstību un Romas ekspansiju sāka sekmīgi veidoties starptautiskās tiesības — jus gentium, kas reglamentēja starptautiskās attiecības, atšķirībā no jus civile, kuras regulēja romiešu iekšējās tiesības. Kā rakstīts Romasjurista Gajamūsu ēras II gadsimtā sastādītajās "Institūcijās": "Visas tautas, pār kurām valda likumi un paražas, daļēji izmanto pašas savas tiesības, daļēji tiesības, kuras izmanto visas tautas. Tās tiesības, kuras katra tauta noteikusi pati sev, ir viņas pašas tiesības un tiek sauktas par civilajām tiesībām... Bet tās tiesības, kuras starp visām tautām noteicis dabiskais saprāts, pielieto un aizsargā visas tautas, un tās sauc par visu tautu tiesībām (jusgentium)."[1] Romiešiem bija savas konsulu un jūras tiesības, kas tika reglamentētas tā saucamajā Rodosas kodeksā.

Līdzīgi tika sadalīta arī jurisdikcija, un ārvalstnieki bija ārvalstnieku pretora (pretor peregrinus) jurisdikcijā. Seno romiešu juristiem mums jāpateicas par veselu virkni starptautisko tiesību principu un terminu autorību, piemēram, tādu kā pacta sunt servanda^2, ipso iure^3, iusta causa^4 un daudzu, daudzu citu, kas tiek izmantoti vēl tagad.

Zināmu ietekmi uz starptautisko tiesību izveidi atstāja ari dabiskās tiesības —jus naturale, kuru koncepcija radās ap 150. gadu p.m.ē. grieķu izcelsmes Romas stoiķu vidū. Šī koncepcija pārstāv viedokli, ka dabiskās tiesības ir kaut kas tāds, kas ir iedzimti atzīstams cilvēku vidū un kas ietver nemainīgas absolūtās, universālās un pašas par sevi saprotamas patiesības un morāles idejas.

Feodālisma laikmetā Eiropā zināmu laiku starptautisko tiesību lomu pildīja ekleziastiskāsjeb kanoniskās tiesības (ecclesiastic, canon law), jo šeit pastāvēja vienota reliģija, kuras normas tika uztvertas kā kopējas visās valstīs, kur šī reliģija dominēja. Tolaik ekleziastiskās tiesības regulēja līgumu slēgšanu, to ievērošanu, teritorijas pārvaldi, karošanas un iekarošanas tiesības ar baznīcas sankciju. Pāvests tajā laikā tika uzskatīts par augstāko arbitru.

Vēlāk izveidojas un nostiprinājās suverena un suverenitātes koncepcija, tālāk attīstījās sūtņu un jūras tiesības un parādījās pirmie starptautiskās politikas kā zinātnes un starptautisko tiesību klasiķi.

Mūsdienu starptautisko tiesību pamatā, protams, ir Eiropas tiesību skola, un to pirmsākumi sniedzas ne vairāk kā 300 līdz 500 gadus atpakaļ. Patiesībā šīs tiesības sāka veidoties XVI gadsimtā ar Eiropas centralizētās kristīgās valsts Res publica Christiana iziršanu. Luterānisma parādīšanās padarīja pāvesta centralizēto arbitrāžu par nepieņemamu protestantu valdniekiem. Nākamais lielākais pagrieziena punkts starptautisko tiesību vēsturē bija nacionālo valstu izveidošanās process, kas vispirms notika Anglijā, Francijā un Spānijā.[5]

Uz starptautisko tiesību attīstību milzīgu iespaidu atstāja ari tautsaimniecības, zinātnes un tehnoloģijas attīstība. Līdz ar zinātnes, tautsaimniecības un tehnoloģijas attīstību dabiski paplašinājās arī starptautisko tiesību regulēšanas loks un radās nepieciešamība starptautiski reglamentēt arvien jaunu un jaunu nozaru darbību. Attīstoties kuģniecībai, radās nepieciešamība reglamentēt jūras tiesības. Rodoties lidaparātiem, parādījās starptautiskās gaisa tiesības. Izgudrojot aizvien jaunākus un iznīcinošākus ieroču veidus, radās nepieciešamība ierobežot vai pat aizliegt to lietošanu. Kodoltermiskās enerģijas izmantošana radīja problēmu par kodolieroču neizplatīšanu un aizliegumu, kā arī radioaktīvo vielu pārvadāšanas un uzglabāšanas noteikumu reglamentācijas nepieciešamību. Līdz ar kosmiskās telpas izpētes un apguves sākumu tika iedibinātas starptautiskās kosmiskās tiesības.

GALVENIE STARPTAUTISKO TIESĪBU KLASIKI

Par starptautisko tiesību pirmo klasiķi var uzskatīt Francisko de Vitoria1480— 1546), dominikāņu teoloģijas profesoru Spānijas universitātē Salamankā. Viņa starptautiskajām tiesībām veltītais darbs bija "Indiāņi un spāniešu tiesības karam ar barbariem" (1532). Vitoria apcerēja jautājumu par tiesisku karu un to, uz ko pamatojās spāniešu vara Amerikā.

Darbs sākas ar tēzi, ka pirms spāņu ierašanās šī zeme piederējusi indiāņiem un spāniešu imperiālistiskās pretenzijas uz dominēšanu pasaulē bijušas nepamatotas. Viņš uzstāja, ka visi cilvēki no dabisko tiesību viedokļa ir brīvi, tāpēc pāvests nevarēja būt ne civilais, ne garīgais pasaules virskungs, ne neticīgo dvēseļu gans. Viņaprāt, nedrīkstēja karot pret indiāņiem, vienīgi aizbildinoties ar to, ka indiāņi negribēja atzīt šādu virskundzību. Tik vien kā Amerikas atklāšanas fakts, rakstīja Vitoria, nebūt vēl nedeva spāņiem tiesības uz indiāņu zemi pēc principa res nullius^6.

Taču tālāk seko spekulācijas par to, ka spāņiem esot noteiktas tiesības uz Ameriku, pamatojoties uz dabiskajām tiesībām, unjus gentium tirgoties ar indiāņiem un ceļot

Amerika. Tomēr, ja indiāņi uzbrūkot, tad spāņiem rodoties tiesības uz tiesisku karu pret viņiem.

Šajā darbā pirmo reizi Eiropā ir aprakstīts agresīvs (ofensīvs) un aizsardzības (defensīvs) kāre.

Otrs spānis FransiskoSvaress (1548-1617) bija Koimbras universitātes teoloģijas profesore. Viņa darbā "Traktāts par likumiem un dievu kā likumdevēju" (1612)[7]rakstīts, ka dabiskās un starptautiskās tiesības ir atšķirīgas un jus gentium regulē attiecības starp neatkarīgām valstīm. Svaress uzskatīja, ka valstis ir savstarpēji atkarīgas cita no citas un tāpēc tām ir nepieciešams normu kopums, kas reglamentētu to savstarpējās attiecības.

Alberiko Džentili (Gentili, 1552-1608) — itāliešu jurists, kas bija studējis Pergujā, bet kā protestants bija spiests pamest Itāliju. 1581. gadā viņš kļuva parjuridisko zinību doktoru un pasniedzēju Oksfordas universitātē. 1586. gadā viņš ieguva civiltiesību profesora amatu un arto kļuva loti slavens. Viņu uzaicināja darbā vēstniecībās ārvalstīs un diplomātiskajā darbā Londonā. Viņa slavenākie darbi ir "De Legafionibus" (1585), "Dejure belli commentatio prima" (1588), kas tika pārstrādāts darbā "De jure belli libri - tres“ (1613). Viņam bija ari vairāki darbi par romiešu tiesībām un seno karu praksi "De Unione Anglieae et Scotiae" (1605).

Džentili ir visslavenākais Grocija priekšgājējs publisko starptautisko tiesību skolas radīšanā un pirmais īstais zinātnieks un autors šajā jomā. Viņš bija arī pirmais, kas sāka uztvert valstu savstarpējās attiecības to kopsakarībā un ieteica jautājumu iespējamos risinājumus uz nereliģiska dabisko tiesību pamata, būdams viens no autoriem, kas nodalīja sekulārās tiesības no teoloģijas un kanoniskajām tiesībām.[8]

Par starptautisko tiesību kā zinātnes nozares tēvu tomēr uzskata holandieti Hugo Grociju(Huig Cornet de Groot), kas latīniski pazīstams kā Hugo Grotius (1583-1645). Viņa zinātniskās izpētes darbs sākas ar precedentu, kad kara ar Spāniju laikā holandieši 1601. gadā sagrāba Austrumindijas kompānijas portugāļu kuģi, jo Portugāle tajā laikā bija pakļauta Spānijai. Daži kompānijas akcionāri iebilda pret šo ienesīgo akciju. Kompānija nolīga jauno juristu Grociju un lūdza tam izstrādāt viedokli. Viņš centīgi ķērās pie darba un uzrakstīja eseju "Komentāri par prīžu un kara laupījuma tiesībām"[9]. Šī darba 12. nodala vēlāk, 1609. gadā, tika publicēta kā darbs "Atklātās jūras brīvība vai holandiešu tiesības piedalīties Ostindijas tirdzniecībā"[10], kurā Hugo Grocijs izstrādājajūras tiesību un jūras brīvības pamatprincipus.

1625. gadā Grocijs publicēja savu slavenāko darbu "Trīs grāmatas par kara un miera tiesībām"[11], kurā pirmo reizi pasaules vēsturē pozitīvās starptautiskās tiesības

tiek izklāstītas ka normu sistēma un izvirzītas daudzas tam laikam jaunas tiesību idejas. Miera tiesību jautājumi grāmatā skarti maz, galvenokārt balstoties uz vēstures precedentiem un svētajiem rakstiem. Toties lielākā darba dala veltīta kara tiesībām.

Hugo Grocijs rakstīja, ka jus gentium nav dievišķas izcelsmes. Starptautiskās tiesības radījuši cilvēki, lai tās kalpotu cilvēkiem.

Jautājuma par karu izpētē Grocijs galveno uzmanību veltīja kara sākumam, kā arī darbībai kara konflikta militāro operāciju laikā un kara sekām; atkarībā no tā tad arī tika izdarīti spriedumi par kara tiesiskumu. Viņš analizējatādusjautājumus kā gūstekņu, ķīlnieku un uzvarēto tautu statuss, kā arī īpašuma iznīcināšanas problēma. Tekstu Grocijs bija iecerējis veidot nevis kā saistošu normu kopojumu, bet gan kā rekomendācijas karavadoņiem un valdniekiem. Tomēr pēcteči tieši šo viņa darba dalu vērtēja visaugstāk.

Grocija oriģinālo koncepciju vidū vispirms izdalāma neitralitāte, neitrālas valsts statuss, tiesības, privilēģijas un pienākumi, atklātās jūras brīvība, līgumi un diplomātiskā prakse. Neitralitātes jautājumu izpēte un rekomendāciju izstrādāšana tajā laikā bija īpaši nepieciešama tāpēc, ka tobrīd praksē pret neitrālas valsts pārstāvjiem izturējās sliktāk nekā pret karojošās puses pārstāvjiem.

Starptautiskos līgumus Grocijs stingri nošķīra no civilistiskiem kontraktiem un uzskatīja, ka tie ir vienlīdz labticīgi pildāmi (in good faith) un saistoši kā līgumu parakstījušam suverēnam, tā arī tā tiesību mantiniekam. Vienlaicīgi viņš uzskatīja, ka līgums, apstākļiem kardināli mainoties, zaudē spēku. Viņaprāt, valsts varēja arī atteikties no līguma, ja tā noteikumi kļuva pārāk smagi un nepanesami.

Apcerot taisnīgu un netaisnīgu karu, Grocijs uzskatīja, ka sodoši (punitive) atbildes pasākumi ir attaisnojami ne vien tad, ja šādus pasākumus veic stiprākā valsts, ko agrāk uzskatīja par pieņemamu, bet gan arī tad, ja tas ir pasākums līdzīgam pret līdzīgu soda sankcijas veidā par valsts pastrādātajiem noziegumiem. Viņš uzskatīja, ka tiesības sodīt starptautisko tiesību pārkāpēju izrietēja no dabiskajām tiesībām. Grocija uzskati par to, ka kara noziegumu izpildītājs jāsoda pat tad, ja viņš atsaucas uz to, ka pildījis augstākstāvoša komandiera pavēles, sakrīt ar Starptautiskā Nimbergas kara tribunāla statūtu koncepciju.

Starptautisko tiesību pamatlicēju dzīves laikā dominēja trīs galvenās starptautisko tiesību skolas—dabisko tiesību (naturalists), pozitīvistu (positivists) un Grocija piekritēju skola. Dabisko tiesību skolu vadīja Samuels Pufendorf# 1632-1694), pirmais profesors starptautiskajās tiesībās pasaulē. Viņš uzskatīja, ka no esošajiem līgumiem un starptautiskajām paražām neizriet nekāda pozitīvo starptautisko tiesību esamība. Kopā ar Tomasu Hobsu viņi apgalvoja, ka starptautiskās tiesības ir vienīgi dala no dabiskajām tiesībām.

Pufendorfs izveidoja pats savu tiesību sistēmu, kuru viņš pamatoja savā 1660. gadā izdotajā darbā "Divas grāmatas par universālas jurisprudences elementiem".[12]

Šajādarba viņš, tāpat ka vairums viņa laika domātāju, aizstāvēja ideju, ka pirmspoli-tiskajā vai tā saucamajā dabiskajā cilvēku sabiedrības stāvokļa laikā dabiskās tiesības bija saistošas visiem cilvēkiem. Viņaprāt, vienīgi šīs tiesības vairāk nekā valstu piekrišana varēja radīt juridiski saistošus principus.

Tā kā šī grāmata pievērsa sev lielu uzmanību, Pufendorfam tika piedāvāta dabisko un starptautisko tiesību profesora vieta Heidelbergas universitātē Vācijā. 1670. gadā viņš pārcēlās uz darbu Lundas universitātē Zviedrijā. Tur viņš uzrakstīja un 1672. gadā publicēja savu nākamo lielāko darbu "Astoņas grāmatas par dabiskajām un starptautiskajām tiesībām"[13].

Pozitīvisti, kuru līderis bija holandietis Korneliuss van Binkershoks (Cornelius van Bynkershoek), kas no 1724. gada līdz pat savai nāvei bija Holandes, Zēlandes un Rietumu Frfzlandes augstākās tiesas priekšsēdētājs, turpretim uzskatīja, ka starptautiskie līgumi un paražas, protams, ar valstu piekrišanu veido pozitīvo starptautisko tiesību pamatus un šīs tiesības ir daudz svarīgākas par jebkurām dabiskajām tiesībām. Šīs idejas Binkershoks izklāstīja tādos savos darbos kā "Valdīšana pār jūru" (1702), "Jurisdikcija pār vēstniekiem" (1721) un savā galvenajā darbā "Publisko tiesību jautājumi" (1737).

Binkershoks uzskatīja, ka starptautisko tiesību pamatā ir vispārēja nāciju piekrišana, kas izpaužas to starpā noslēgtajos līgumos un pastāvošajās paražās. Šo tiesību avots, viņaprāt, bija veselais saprāts. Pretēji citiem autoriem pierādījumu meklējumos viņš neiedziļinājās seno laiku vēsturē, bet gan meklēja tos sava laika praksē vai nesenos precedentos.

Grocijapiekritējitarptautisko tiesību doktrīnu strīdā ieņēma vidējo pozīciju. Viņu līderis bija šveicietis Emmerihs de Vate/.s’( Emmerich de Vattel) (1714—1767). Vatels bija valstu līdztiesības un suverēnās neatkarības doktrīnu autors. Viņa ieguldījums starptautisko tiesību attīstībā visvairāk skāra neitralitātes, blokādes, prīžu un līgumtiesībujautājumus. Viņš uzskatīja, ka piekrastes valsts suverenitātejūrā neizplatās tālāk par piekrastes baterijas lielgabala šāvienu, ko drīz vien starptautiskajās tiesībās apstiprināja kā vispārpieņemto trīs jūras jūdžu teritoriālās jūras zonu.

Lielāko savas dzīves daļu Vatels kalpoja diplomātiskajā dienestā. Viņa galvenais darbs bija "Starptautiskās tiesības vai dabisko tiesību principi, kurus pielieto nāciju un suverēnu rīcībā" (1758)[14]. Darbs bija uzrakstīts kā valstsvīru rokasgrāmata praktiskajam darbam un drīz kļuva par Eiropas standarta izdevumu, uz kuru atsaucas praksē un kuru citē vēl joprojām. Līdz mūsu laikiem Vatels starptautisko tiesību praksē ir visvairāk citētais autors, taču mūsdienās viņš tiek loti kritizēts.[15]

Lieli nopelni politikas teorijas, ka arī starptautiskas politikas ka zinātnes un starptautisko tiesību atsevišķu principu radīšanā ir Šarlam Luijam de Monteskjē (Montesquieu) (1689-1755). Jautājumā par valsti viņš bija ģeogrāfiskā determinisma piekritējs, pēc kura noteikta veida valsts rašanās it kā esot atkarīga no tās ģeogrāfiskajām un klimatiskajām īpatnībām. Tiesību jautājumos viņš bija dabisko tiesību atbalstītājs.

Viņa lielākais darbs bija "Par likumu garu", kas ir patiesa tā laika juridisko zinību enciklopēdija. Viena no viņa lielākajām tiesiskajām idejām ir varas dalīšanas princips, kas vienīgais, viņaprāt, varēja garantēt likumību. Monteskjē atklāja likumsakarību, ka despotiska valsts noteikti ir arī agresīva, "jo despots, kas naidīgi izturas pret savu valsti, nevar izturēties humāni arī pret citām tautām".

Viņš nosodīja dažu valdnieku tieksmi valdīt pār visu pasauli un uzskatīja, ka Zviedrijas karalim Kārlim XII noteikti likumsakarīgi jātop sakautam, tāpēc ka "karavadoņa darbība nevar izmainīt vēstures attīstības likumsakarības".

Savā darbā "Par likumu garu" Monteskjē raksta, ka "brīvība šķita nepieņemama tautām, kas nebija radušas to izmantot". Minētajā darbā Monteskjē gan detalizēti analizē despotiskas varas metodes, gan arī nosaka demokrātijas un republikānisma principus.

Monteskjē noliedza Hobsa ideju par to, ka karš esot cilvēces dabisks stāvoklis.[16]Monteskjē un Ruso darbi tuvāk tiks apskatīti nodaļā "Cilvēka tiesības".

Žans Zaks Ruso (1712-1778) bija viens no lielākajiem visu laiku filozofiem. Daudzas viņa idejas veidoja pamatu XVIII gadsimta antifeodālo revolūciju tautu, cilvēka un pilsoņa tiesību ideoloģijai. No tiesību viedokļa ievērojamākais Ruso darbs ir "Par sabiedrisko līgumu", kurā viņš raksta, ka "cilvēks ir dzimis brīvs... Vispārēja brīvība izriet no cilvēka dabas."[17]

Ruso uzskatīja, ka "spēks radīja pirmos vergus, bet viņu gļēvums šo stāvokli iemūžināja".

Vispārzināms ir seno romiešu princips Ex iniuria ius non oritur^18, kamēr Makjavelli savā darbā "Valdnieks" deklarēja principu La forzafa giustizia^19. Ruso bija pārliecināts, ka spēks nerada tiesības, jo pretējā gadījumā taisnība būtu laupītājam, kas pieliek cilvēkam pie krūtīm pistoli. Ruso aizstāvēja domu, ka "tiesības ir morāla vara, kas izriet no saprāta un ko saprāts atzīst". No šī sprieduma viņš tālāk secina: "Ja nevienam cilvēkam nav varas pār sev līdzīgiem un spēks nerada tiesības, tad jebkuras likumīgas varas pamatā jābūt līgumam... Nepieciešams, lai tauta būtu brīva jebkurā paaudzē pieņemt vai atraidīt valdību."

Jautājums par to, vai spēks rada tiesības, ir ļoti būtisks okupācijas leģitīmisma vai prettiesiskuma izvērtēšanā.

Ne mazāk vērā liekami ir tālākie Ruso vārdi: "Atteikties no brīvības nozīmē atteikties no savas cilvēciskās cienās, no cilvēka tiesībām."

Ari Ruso noliedza iekarošanas un citu tautu paverdzināšanas tiesības. Viņš uzskatīja, ka suverēna var būt tikai tauta, tautas suverenitāte ir nedalāma un tā ir absolūtā vara pār visu sabiedrību.20

Krievijas pirmsrevolūcijas starptautisko tiesību ievērojamākais klasiķis bija F.F.Martenss (1845—1909), starptautisko tiesību profesors Pēterburgas universitātē, vēlāk Krievijas Ārlietu ministrijas padomes loceklis, pēc tam Starptautisko tiesību institūta viceprezidents, piedalījies daudzās starptautiskās diplomātiskās konferencēs, tajā skaitā Hāgas humanitāro tiesību konferencēs 1893., 1894. un 1906. gadā, bijis Hāgas starptautiskās arbitrāžas loceklis un sarakstījis traktātu 15 sējumos par Krievijas noslēgtajām konvencijām, kā arī grāmatu divos sējumos "Mūsdienu civilizēto tautu starptautiskās tiesības".

Vladimirs Grabars (1865-1956) bija Tartu universitātes docents un pēc tam profesors, no 1918. gada profesors Voroņežas universitātē, pēc tam - Maskavas Valsts universitātē, padomju delegācijas eksperts Lozannas konferencē, 135 darbu par starptautiskajām tiesībām autors.

STARPTAUTISKO konferenču nozīme STARPTAUTISKO TIESĪBU ATTĪSTĪBĀ

Starptautisko tiesību attīstībā loti liela nozīme bija pat pirmajām lielākajām starptautiskajām konferencēm. Tā ar Vestfālenes mieru (1648) tika pabeigts Trīsdesmitgadu karš Eiropā. Tas tika panākts Osnabrikas (Osnabrūck) kongresā (1645-1648), kas notika starp "Svētās Romas impērijas" imperatoru un viņa sabiedrotajiem, no vienas puses, un Zviedriju artās sabiedrotajiem, no otras puses, kā arī Minsteres kongresā (1645-1648) starp "Svētās Romas impērijas" imperatoru un viņa sabiedrotajiem, no vienas puses, un Franciju ar tās sabiedrotajiem, no otras puses.

Zviedrija Osnabrikas kongresā ieguva gandrīz visu, ko prasīja, respektīvi, visas Baltijas un pat Ziemeļjūras piekrastes ostas — Pomerāniju, Stetinu, Dammu, Holnavu, Rīgenas salu, Volinu Oderas grīvā, Vismāru ar ostu, Brēmeni, Strālzundi un Verdenu. Visas šīs teritorijas kļuva par Zviedrijas impērijas sastāvdaļām.

Francija ieguva Elzasu, izņemot Strasburgu. No Svētās Romas impērijas atdalījās un kā neatkarīgas valstis tika atzītas Holande un Šveice.

Vestfālenes miers pielīdzināja tiesībās Vācijas kalvinistus, katoļus un luterāņus, sekularizēja baznīcas zemes un atņēma Vācijas feodālajiem valdniekiem tiesības noteikt to pavalstnieku reliģisko piederību. Tajā pašā laikā viņiem tika atzītas tiesības slēgt līgumus kā savā starpā, tā ari ar ārvalstīm. Vestfālenes miers juridiski nostiprināja Vācijas feodālo sadrumstalotību.

Abu kongresu rezultāta tika izveidots arī pastāvīgo diplomātisko pārstāvniecību institūts, apstiprināts Eiropas valstu vienlīdzības princips un nostiprināta suverēnu valstu konferenču tradīcija. Par galvenajiem abu kongresu rezultātu garantiem tika atzītas uzvarētājas valstis — Zviedrija un Francija.

Vīnes kongress notika pēc Napoleona impērijas sagrāves no 1814. gada septembra līdz 1815. gada jūnijam. Tajā piedalījās 216 visu Eiropas valstu pārstāvji, izņemot Turciju. Konferenci vadīja uzvarētāju valstu pārstāvji: no Austrijas Francis I un K. Me-ternihs; no Lielbritānijas R.S.Kāslrejs, bet vēlāk A.U.Velingtons; no Krievijas Aleksandrs I, K.V.Neselrode un A.K.Razumovskis; no Prūsijas K.A.Hardenbergs un V.Humbolts. Izmantojot pretrunas starp uzvarējušajām lielvalstīm, Francijas ārlietu ministrs Š.M.Taleirāns vēlāk ieguva tiesības piedalīties kongresā kā līdztiesīgs dalībnieks.

Kongress noteica Napoleona karu beigu politiskos rezultātus, respektīvi, atjaunoja feodālismu valstīs, kur Napoleons to bija izskaudis. Tālāk kongress galvenajos vilcienos noteica pašreizējo Eiropas nacionālo valstu robežas, ņemot vērā uzvarētāju teritoriālās pretenzijas. Tā 1915. gada Vīnes slepenā līguma starp Angliju, Austriju un Franciju rezultātā, kas bija vērsts pret Krieviju un Prūsiju, no jauna tika pārdalīta Polija. Prūsija ieguva tikai Saksijas ziemeļu dalu, bet dienvidu dala palika neatkarīga. Lielākā dala Varšavas hercogistes vai arī tā saucamās Polijas karalistes tika Krievijai. Tomēr Aleksandram I neizdevās iegūt visas atlikušās Polijas dalās. Poznaņa palika Prūsijai, Krakova ieguva bnvpilsētasstatusu, bet Galīciju un Temopoles apgabalu atdeva Austrijai. Kongresa laikā Napoleons izsēdās krastā Francijā un sabiedrotajiem atkal nācās apvienoties viņa sakaušanai.

1915. gada 9. (21.) jūnijā kongresa dalībvalstis parakstīja Nobeiguma ģenerālo aktu, kas noteica, ka Francija ir zaudējusi savus iekarojumus. Ap to tika izveidotas tā saucamās barjeras valstis. Beļģija un Holande apvienojās Nīderlandes karaļvalstī. Barjeru veidoja arī Prūsijas Reinas province. Kongress uz stratēģisko kalnu pāreju rēķina paplašināja Šveices teritoriju un garantēja šīs valsts pastāvīgo neitralitāti.

Anglija sagrāba dalu Francijas un Holandes koloniju, tajā skaitā Ceilonu. Austrija atkārtoti anektēja Lombardiju un Venēciju, bet Toskānas un Parmas troņos nosēdināja Hābsburgus no Austrijas. Prūsija ieguva Reinas provinci un Vestfāleni, Rīgenas salu un Pomerāniju no Zviedrijas. Norvēģija tika atņemta Dānijai un nodota Zviedrijai.

Nobeiguma akta īpaši panti atjaunoja kuģniecības brīvību pa starptautiskajām upēm — Reinu, Māsu, Mozeli un Šeldu, kā arī noteica pa tām kuģniecības un muitas nodevu iekasēšanas kārtību.

Nobeiguma aktam bija vairāki pielikumi, no kuriem viens aizliedza vergu tirdzniecību.

Kongresā Nobeiguma akta pielikuma veidā pieņēma arī tā saucamo 1815. gada 19. marta Vīnes reglamentu, kura pilns nosaukums bija "Nolikums par diplomātiskajiem aģentiem". Reglamenta mērķis bija novērst pārpratumus, kas bija saistīti ar atšķirībām starp diplomātiskajiem rangiem, un reglamentēt zināmus diplomātiskās etiķetes noteikumus. Reglaments pirmo reizi pasaulē noteica diplomātisko aģentu

3 klases: vēstniekus un pavesta legatus vai nuncijus, kas pārstāvēja savus monarhus; sūtņus, ministrus un citus valdnieku pilnvarotos; pilnvarotos lietvežus un ārlietu ministra pilnvarotos. Tika noteikta visām valstīm vienveidīga katras klases diplomātisko aģentu pieņemšanas kārtība. Vīnes reglaments uz ilgiem gadiem kļuva par starptautisko tiesību neatņemamu sastāvdaļu, un tam pievienojās arvien jaunas un jaunas valstis.

Parīzes kongress 1856. gadā noteica dažas jūras tiesību normas kara laikam, kaperēšanas aizliegumu un jūras blokādes noteikumus.

Sanstefano kongresā tika noslēgts pazīstamais 1856. gada 19. februāra Sanstefano līgums par Melnās jūras šaurumiem.

1878. gada Berlīnes kongress noteica krievu-turku kara rezultātus, apstiprinot Bulgārijas, Serbijas un Rumānijas neatkarību un robežas.

Vēsturiska nozīme bija arī Versalas konferencei, kuras rezultātā 1919. gada 28. jūnijā noslēdza Versalas mieru un izveidoja tā saucamo Versalas līgumu sistēmu, kuru dažkārt dēvē arī vienkārši par Versalas sistēmu. Versalas līgumu sistēmā ietilpst arī 1919. gada Senžermēnas, 1919. gadaNeijī, 1920. gada Trianonas un 1920. gadaSevras līgumi. Versalas līgumu kā galvenās uzvarējušās koalīcijas valstis parakstīja ASV, Francija, Japāna, Lielbritānija un Itālija, kā arī vairākas citas pasaules valstis, pat tādas kā Haiti, Bolīvija un Ekvadora. Līguma sastāvdaļa bija Tautu Savienības Statūti, tāpēc sākotnēji, nevēloties kļūt par tās locekli, ASV Senāts atteicās ratificēt līgumu. ASV 1921. gadā noslēdza ar Vāciju separātu līgumu.

Versalas līgums stājās spēkā 1920. gada 10. janvārī pēc tam, kad to ratificēja četras galvenās sabiedrotās valstis un Vācija. Saskaņā ar līgumu Vācija apņēmās de-militarizēt Reinos provinci un atbruņoties, atstājot sev ne lielāku armiju par 100 tūkstošiem karavīru un ne vairāk par 4 tūkstošiem virsnieku, kas būtu citu valstu atbruņošanās priekšnoteikums. Vācijas Ģenerālštābs tika atlaists un tā atjaunošana aizliegta. Stingri noteica pieļaujamo bruņojuma skaitu, aizliedza zemūdenes, smago artilēriju, vispārējo karadienestu un mobilizāciju. Vācijas karafloti internēja Anglijā, kur to nogremdēja paši vācu jūrnieki. Vācu karakuģu turpmāko skaitu ierobežoja.

Ar Versalas līgumu Vācija atzina Polijas neatkarību un atdeva tai dalu Augšsilēzijas. Dažu Austrumprūsijas daļuliktenis attiecībās ar Poliju un tām teritorijām, kuras Vācija atņēma Dānijai 1864. gada kara rezultātā, tika izlemtsplebiscītos. Vācija atteicās no visām tiesībām uz Mēmeles (Klaipēda) teritoriju, kura 1923. gadā tika nodota Lietuvai, no tiesībām uz Dancigu (Gdaņsku) un tās apgabalu, kas tika pasludināta par brīvpilsētu Tautu Savienības aizsardzībā, bet atradās Polijas muitas zonā, un to diplomātiski pārstāvēja Polija.

Vācija apņēmās atzīt visu to teritoriju patstāvību, kuras agrāk ietilpa Krievijas sastāvā, un atteicās no 1918. gada Brestlitovskas miera, kas tika noslēgts ar Krieviju, rezultātiem. Vācija atteicās ari no visām savām kolonijām un apņēmās atbrīvot Baltijas teritoriju.

Versalas līgums paredzēja Vācijas imperatora Vilhelma II un to personu saukšanu pie atbildības, kas vainīgas darbībā, kura bija pretmnā ar kara likumiem un paražām. Vācijai bija ari jāmaksā reparācijas. Tomēr Vilhelms П, izvairoties no soda, noslēpās Nīderlandē.

Yersalas līgums arī noteica, ka Vācijai brīvi jāielaiž jebkuras preces no sabiedrotajām valstīm, kurām tirdzniecībā bija jānosaka vislielākās labvēlības režīms. Sabiedrotajiem bija noteiktas arī brīva pārvadājumu tranzīta un brīvu pārlidojumu un nosēšanās tiesības Vācijā jebkurā aerodromā uz nacionālā režīma pamata.

Versajas sistēmas izstrādē netika pielaista Krievija, kas noveda pie vēlākas Vācijas un Krievijas tuvināšanās. Padomju Krievijas izolācijas tendenci pastiprināja 1925. gada Lokāmo līgums, ar kuru Vācija tika uzņemta Tautu Savienībā.

Austrijas kā impērijas iznīcināšana un tās robežas bija noteiktas Versalas sistēmas 1919. gada 10. septembra Seniermēnas miera līgumā. Saskaņā ar līgumu par neatkarīgām tika atzītas šādas valstis, kas bija izveidojušās bijušās impērijas teritorijā: Austrija, Ungārija, Cehoslovakija, kā arī Serbu, Horvātu un Slovēņu karalistes. Austrijai tika aizliegta jebkādu agrāko tās teritoriju atkalpievienošana bez Tautu Savienības piekrišanas. Saskaņā ar līgumu Austrijā 1919. gada 20. oktobrī pieņēma likumu, kas atcēla iepriekšējo lēmumu par pievienošanos Vācijai. Austrijas bruņotie spēki bija jādemobilizē 3 mēnešu laikā, samazinot to skaitu līdz 30 tūkstošiem vīru.

1920. gada 10. augusta Sevras (netālu no Parīzes) miera līgums tika uzspiests Turcijai apstākļos, kad daļu no tās teritorijas, respektīvi, Konstantinopoli, Smimu un Melnās jūras šaurumus, okupēja Antantes sabiedroto spēki. Turcijas sakāves rezultātā sabiedrotie ar šo līgumu sadalīja Osmaņu impēriju, kas tika nolemts Sanremo konferencē 1920. gadā. Līgums sastāvēja no 13 daļām un 433 pantiem, kuri ietvēra Tautu Savienības Statūtus.

Pēc līguma lielas agrākās Turcijas teritorijas Dienvidaustrumeiropā tika atdotas Grieķijai, bet teritorijas Āzijā — valstīm mandatārijiem. Robežu ar Armēniju novilka pēc ASV prezidenta arbitrāžas lēmuma. Ēģipte tika atdota Britu protektorātā. Turcijai bija jāatdod Sudāna un visa Arābijas pussala. Kipru 1914. gadā anektēja Lielbritānija, bet Maroku un Tunisiju — Francija. Turku armija bija pilnīgi jādemobilizē. Turpmāk tā nedrīkstēja būt lielāka par 50 tūkstošiem karavīru.

1919. gada 27. novembra Neiji (Parīzes piepilsēta) miera līgums risināja attiecības ar Bulgāriju kā Vācijas un Austroungārijas sabiedroto. Tai atņēma 11 tūkstošus kvadrātkilometru zemes, ko sadalīja starp Rumāniju (Dienvidu Dobrudža) un Serbu, Horvātu un Slovēņu karalisti, kam, piemēram, atdeva 4 apgabalus, kurus apdzīvoja bulgāri, atņemot Bulgārijai pieeju pie Egejas jūras. Bulgārijai 37 gadu laikā bija jāizmaksā 2250 miljoni zelta franku reparācijās un armija jāsamazina līdz 20 tūkstošiem vīru.

1920. gada 4. jūnija Trianonas (Trianonas pils Versaļā) miera līgums ari bija veltīts Austroungārijas impērijas noārdīšanai, konkrēti — Ungārijai un tās bijušo teritoriju sadalīšanai. Līgums lika samazināt Ungārijas armiju līdz 35 tūkstošiem karavīru. Tai bija atļauts turēt tikai algotņu armiju bez tankiem, smagās artilērijas un aviācijas. Kara materiālu imports tika aizliegts, karaflote - sadalīta starp sabiedrotajiem vai iznīcināta.

No šiem nedaudzajiem piemēriem varam pārliecināties, ka katra jauna, liela, vēsturiska starptautiska konference vai kongress ir radījuši jaunus starptautisko tiesību principus, normas un precedentus. Vairāku citu svarīgāko starptautisko konferenču radītās normas tiks apskatītas turpmāk.

II nodaļa. STARPTAUTISKO TIESĪBU RAKSTURS

Tātad vēlreiz, kas tad ir starptautiskās tiesības? Salīdzinājumam šoreiz dosim zviedra starptautisko tiesību speciālista Hildinga Ēka (Eek) viedokli, ka "starptautiskās tiesības ir normu kopums, kas reglamentē starptautiskās sabiedrības savstarpējās

attiecības”.1

Gerhards fon Glāns savukārt uzskata, ka "nāciju tiesības (terminu "nāciju tiesības" (the law of nations) angļu valodā rakstītajāliteratūrā bieži izmanto līdztekus terminam "starptautiskās tiesības" — J.B.) jeb starptautiskās tiesības var definēt kā noteikumu un darbības principu kopumu, kas ir saistošs civilizētām tautām to savstarpējās attiecībās".[20] [21]

Georgs Svarcenbergers savukārt starptautiskās tiesības bez tam uzskata par "pasaules tiesībām" (world law) kopš XIX gadsimta, kuras darbojas starp subjektiem, kuri ir "starptautiskās personas" (international persons). Turpretim viss, kas nav šādas starptautiskās personas, varot būt vienīgi starptautisko tiesību objekti.[22]

Pēc sava reglamentēšanas objekta starptautiskās tiesības iedalāmas starptautiskajās publiskajās un starptautiskajās privāttiesībās. Definīcijas, ar kuru sākas šīs grāmatas I un II nodaļa, raksturo starptautiskās publiskās tiesības. Atšķirībā no starptautiskajām publiskajām tiesībām, kas reglamentē publiska rakstura tiesiskās attiecības, starptautiskās privāttiesības reglamentē civilistiska rakstura tiesiskās attiecības starp valstīm, fiziskām un juridiskām personām. Šajā grāmatā mēs pētīsim vienīgi starptautiskās publiskās tiesības.

Mūsdienu starptautiskās publiskās tiesības reglamentē visas galvenās valstu starptautiskās darbības nozares: teritorijas, iedzīvotāju, valstu statusa, jūras, starptautisko organizāciju, strīdu mierīgas noregulēšanas, atbruņošanās, cilvēka tiesību, visuma izpēti un izmantošanu un daudzus citus jautājumus.

Mūsdienu starptautisko tiesību galveno, vissvarīgāko normu saturu, ka tas izriet no ANO Statūtiem, veido principi un normas, kas garantē starptautisko mieru un drošību, mierīgu līdzāspastāvēšanu un sadarbību starp valstīm ar dažādām politiskajām sistēmām, kā ari cilvēka tiesības.

Atšķirībā no valstu iekšējām tiesībām, kam ir subordinējošs raksturs, starptautisko tiesību īpatnība ir to koordinējošais raksturs pēc principa par in parem non habet jurisdikcionem^23, jo starptautiskās tiesības veidojas suverēnu un līdztiesīgu valstu sadarbības, savstarpējās piekāpšanās un kompromisu rezultātā, kuri tiek panākti diplomātiskā ceļā.

Valstu iekšējās tiesībās normas respektīvi likumus pieņem parlamenti, bet likum-pakļautības normatīvos aktus — valdības. Turpretim starptautisko tiesību normas rada vaktis sadarbības, savstarpējo kompromisu un piekāpšanās rezultātā.

Fon Glāns uzskata, ka starptautiskās tiesības radušās no valsts tiesībām, taču tās ir imperfektas sava (salīdzinājumā ar valsts tiesībām) mazāk efektīvā veidošanas un īstenošanas (implementēšanas — implementation) mehānisma dēļ.[24]

Starptautisko tiesību normas pēc sava ģeogrāfiskās darbības rakstura iedalāmas universālās, kas regulē attiecības starp visām valstīm, kā, piemēram, ANO Statūti, un reģionālās, kā, piemēram, EDSA dokumenti.

Attiecības starp valstu iekšējām un starptautiskajām tiesībām. Starp valstu iekšējām un starptautiskajām tiesībām pastāv zināma mijiedarbības un subordinācijas attiecību sistēma. Tačujautājumāparto, kurai tiesību sistēmai, starptautisko vai iekšējo tiesību, ir prioritārs spēks normu kolīziju vai pretrunu gadījumā, pastāv divas atšķirīgas koncepcijas.

Monistiskā skola uzskata, ka vienai no šīm tiesību sistēmām — vai nu starptautisko, vai iekšējo tiesību normām — obligāti jābūt ar lielāku autoritāti vai spēku. Vācu un dažkārt ari padomju pirmskara tiesību skolā pārsvarā uzskatīja, ka prevalējošs spēks ir iekšējām tiesībām. Taču šāda attieksme pret starptautiskajām tiesībām būtībā bija noniecinoša vai nihilistiska, kas pazemināja starptautiskās tiesības līdz iekšējo tiesību ārējai apakšnozarei.

Georgs Svarcenbergers raksta, ka šī pieeja pirmajā acu uzmetienā var likties pievilcīga de lege ferenda. Taču šāda attieksme nerod atbalstu ne tiesu, ne valstu praksē.

Saskaņā ar duālistu skolas viedokli starptautiskās un valsts tiesības ir divas atsevišķas, viena ar otru nesaistītas un autonomas (self-contained) tiesību sistēmas, kas viena otru neietekmē. Patiesībā tā saucamie "civilizēto tautu vispāratzītie tiesību principi", par kuriem tuvāk runāsim vēlāk, un daudzas citas normas tika pārņemtas no valstu iekšējām tiesībām, un šīs mijiedarbības process nepārtraukti turpinās. Valstis, piemēram, no civiltiesībām pārņēmušas vairākas idejas un principus par titula maiņu pār teritoriju, tās iznomāšanu un servitūtiem. Nacionālās tiesas, īpaši vispārējā tiesību

*

sistēma, kur valsts starptautiskie līgumi veido iekšējo tiesību sastāvdaļu, pielieto starptautiskos līgumus kā dalu no iekšējām tiesībām.[25]

Tas tomēr neliecina par to, kajebkuram starptautiskajam līgumam būtu pašam par sevi prevalējošs spēks pār iekšējām tiesībām, izņemot atsevišķus gadījumus, par kuriem sk. tālāk. Lai noteikts starptautiskais līgums iegūtu šo prevalējošo spēku, jānotiek zināmam akceptēšanas un Eiropas tiesību skolā arī transformācijas procesam. Tā valsts ar parakstīšanas, ratifikācijas vai pievienošanās aktu uzņemas uz sevi saistības saskaņā ar noteiktu starptautisko līgumu. Vispārējā tiesību sistēmā (common law) ar to ir diezgan, lai līgums automātiski kļūtu par valsts iekšējo tiesību sastāvdaļu. Citkārt ari vispārējā tiesību sistēmā līgumu transformē likumdošanā.

Kontinentālo (Eiropas) tiesību sistēmā parasti nepieciešams zināms transformācijas akts, ar kuru starptautiskais līgums tiek vai nu iestrādāts iekšējās tiesībās, vai ari noteiktā likumā ir iepriekš ierakstīta norma—ja valsts starptautiskais līgums nosaka citu kārtību, tad tiek pielietoti starptautiskā līguma noteikumi.

Katras valsts iekšējām tiesībām jābūt saskaņotām (harmonized) ar tās ārējām saistībām. Saistībām, ko valstis uzņemas saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, ir prioritāte satīdzinājumā ar valsts iekšējām tiesībām. Bet ir precedenti, kad valsts konstitucionālā tiesa ir pasludinājusi šīs valsts starptautisko līgumu par antikon-stitucionālu. Neskatoties uz to, pat šādos gadījumos, ja valsts šo līgumu nedenonsē^26, tai šis līgums jāpilda tik ilgi, kamēr tas būs spēkā un dotajai valstij saistošs saskaņā ar starptautiskajām tiesībām,[27] Mūsdienu starptautiskajās tiesībās jautājums par to, vai valsts ir vai nav doktrināli vai ar īpašu likumu atzinusi starptautisko tiesību prioritāti, ir viens no galvenajiem kritērijiem, vai starptautiskā sabiedrība atzīst šo režīmu un valsti par demokrātisku. Tā arī Latvijā pēc neatkarības atjaunošanas ārvalstu eksperti īpašu uzmanību pievērsa jautājumam par to, vai LR līgumiem ir prioritāte pār iekšējām tiesībām.

Daži autori starptautiskajām tiesībām piedēvē tā saucamo dispozitīvotaksium (jus dispozitivum), ņemot šo terminu no iekšējām tiesībām, kur ar terminu "dispozitīva norma" apzīmē tiesību normu, kuru tiesību subjekti vai nu var brīvi pielietot, vai arī atteikties no tās pielietošanas. Tā šie autori pēc analoģijas spriež, ka starptautiskajām tiesībām ir dispozitīvs raksturs, jo valstis it kā sākotnēji varot brīvi izvēlēties, ar kādām normām uzņemties uz sevi saistības.[28]

Šai koncepcijai var piekrist tikai daļēji, jo pastāv tā saucamās imperatīvās starptautisko tiesību normas un principi — jus cogens, kuru pildīšana visām valstīm ir absolūti obligāta. Turklāt pat jauna, starptautiskajā sabiedrībā ienākoša valsts šīs ienākšanas, respektīvi, pašnoteikšanās, brīdī nenokļūst vis dispozitīva sistēmā, kā tas varētu izrietēt no fakta, ka šī valsts it kā nav vēl uzņēmusies nekādas starptautiskās saistības (cleanslateprinciple).

Prakse pašnoteikšanas rezultāta izveidojusies jauna valsts patiesībā nokļūst jau gatavā, vairākus gadsimtus vecā, stingri reglamentētā valstu starptautisko attiecību, starptautisko tiesību, principu, paražu, normu un daudzpusēju līgumu imperatīvā sistēmā. Tā jebkurai pasaules valstij, kaut ari tā nav ANO dalībvalsts, jāievēro ANO Statūtu pamatprincipi. Jebkurai valstij vispārējos vilcienos jāievēro ari 1948. gada Vispārējā cilvēka tiesību deklarācija, pat ja šī valsts nav balsojusi par to ANO. Pretējā gadījumā starptautiskā sabiedrība pret šo valsti var pielietot starptautiskās sankcijas. Tikai tajā starptautisko tiesību daļā, kurai nav imperatīva rakstura, jaunizveidotajai valstij iespējams dispozitīvi izvēlēties, kādiem līgumiem pievienoties vai kādus jaunus līgumus noslēgt ar citām valstīm.

Jebkurai valstij nav tiesību uz agresiju un starptautisko humanitāro tiesību pārkāpšanu, pretējā gadījumā šīs valsts rīcība var tikt kvalificēta kā starptautisks noziegums, pat ja šī valsts nav pievienojusies konkrētiem līgumiem.

Tāpēc Latvija pēc neatkarības atjaunošanas 1990. gada 4. maijā tūdaļ tajā pašā dienā pasludināja par pievienošanos visiem galvenajiem ANO cilvēka tiesību pamatdokumentiem^29 . Turklāt starptautisko institūciju pārstāvji ne tikai pastāvīgi sekoja, kā Latvija šos dokumentus pilda praksē, bet ari rekomendēja pievienoties citiem starptautiskajiem līgumiem cilvēka tiesību un pilsonības jomā, piemēram, ANO Starptautiskā pakta par pilsoņu un politiskajām tiesībām fakultatīvajamprotokolam, ko Latvija 1994. gadā ari izdarīja, un pat ievērot Romas 1950. gada Cilvēka tiesību konvencijas noteikumus, kaut arī Latvija tobrīd nebija ne Eiropas padomes, ne šīs Konvencijas dalībniece. Tas apliecina, ka visu starptautisko tiesību sistēmu kopumā nekādi nevar uzskatīt par dispozitīvu.

STARPTAUTISKO tiesību ĪSTENOŠANAS ĪPATNĪBAS

Kā zināms, jebkura tiesību subjekta, vai tā būtu fiziska vai juridiska persona vai suverēna valsts, tiesiskais statuss veidojas no tiesībām un pienākumiem. Tāpēc gan valstu iekšējās tiesībās, gan arī starptautiskajās tiesībās gandrīz visās nozarēs nosaka kā valstu tiesības, tā arī pienākumus.

Vispārējā tiesību praksē nekādas tiesību normas nedarbojas bez īpaša izpildes garantiju piespiedu pasākumu kopuma, ar kuru panāk, lai tiesību subjekti pildītu savus pienākumus. Arī valstu pienākumu izpildes garantijām pastāv īpaši individuāli un kolektīvi, militāri un nemilitāri pasākumi.

Starptautisko tiesību īstenošanas iespējas balstās uz pieņēmumu, ka civilizētas, demokrātiskas valstis savā darbībā starptautiskajā arēnā vadās no veselā saprāta apsvērumiem, kas diktē nepieciešamību pēc noteiktas savstarpējo attiecību regulēšanas kārtības nolūkā novērst to haosu. Turklāt, kā atzīmē fon Glāns, valstis ir ieinteresētas

starptautisko attiecību prognozējamība (predictability), lai iegūtu tas priekšrocības, kas rodas, dzīvojot pasaules sabiedrībā, kur strīdi tiek izlemti mierīgā ceļā saskaņā ar vienveidīgu noteikumu kopumu. Līdz ar to šīs starptautiskās mierīgās līdzāspastāvēšanas sekmīgas īstenošanas nolūkā valstīm nākas ziedot dalu no savas suverenitātes, gluži tāpat, kā tas notiek cilvēcisko indivīdu sabiedrībā. [30]

Izpildes garantijas ne vienmēr un ne obligāti veido spēka pasākumi. Izpildes garantiju pasākumi var būt koordinējoši, piemēram, sarunas vai starpniecība, bet ne vienmēr subordinējoši, kā sankcijas. Re izpildes garantiju pasākumiem var pieskaitīt arī starptautiskojustīciju (adjudication), respektīvi, starptautiskās tiesas, tribunālus, šķīrējtiesas jeb arbitrāžas. Pēdējie divi termini ir sinonīmi. Tātad justīcija kā izpildes garantijas pasākums tiek pielietota gan valstu iekšējās, gan starptautiskajās tiesību attiecībās.

Pie starptautisko tiesību īstenošanas pasākumiem pieder arī griešanās pie starptautiskajām organizācijām, ANO, tās Drošības padomes vai reģionālajām organizācijām, piemēram, tādām kā EDSA vai Amerikas valstu organizācija.

Piespiedu pasākumi var būt kolektīvi un individuāli. Normālos apstākļos starptautiskajās attiecībās strīdi tiek izlemti diplomātiskā ceļā. Jautājumu par kolektīvo piespiedu pasākumu pielietošanu izlemj ANO Drošības padome uz savu rezolūciju pamata. ANO Statūti paredz kā individuālos, tā kolektīvos piespiedu pasākumus pret starptautisko tiesību pārkāpēju, jo ANO Statūti Drošības padomei piešķir tiesības pielietot kā nemilitārus, tā militārus piespiedu pasākumus pret tiem, kas apdraud, pārkāpj mieru vai veic agresijas aktu. Piemēri šādai Drošības padomes rīcībai ir sankcijas pret Irāku 1990. gadā vai pasākumi bijušajā Dienvidslāvijā 1993.— 1994. gadā.

Ari individuālie piespiedu pasākumi var būt militāri un nemilitāri. Tie var būt retorsijas un represālijas. Retorsijas ir atbildes ierobežojoši pasākumi (muitas, tirdzniecības, vīzu u.c.). Represālijas ir valsts tiesibpārkāpējas tiesību atbildes ierobežošana vai pārkāpšana no cietušās valsts puses, piemēram, līguma noteikumu neievērošana, atbildot uz otras puses līgumpārkāpumu, tomēr bez spēka pielietošanas un ievērojot atbilstības principu. Pie ekonomiskajiem piespiedu pasākumiem pieder ekonomiskās sankcijas, tādas kā ekonomiskās palīdzības atteikšana, tirdzniecības un muitas režīma pasliktināšana, piemēram, vislielākās labvēlības režīma atteikšana, naidīgo ārvalstnieku režīma noteikšana vai pat ekonomiskā blokāde.

Praksē ekonomiskās sankcijas tomēr izrādās samērā neefektīvas. ASV ieroču tirdzniecības embargo pret Dienvidāfrikutika noteikts jau 1963. gada 2. augustā. 1973. gadā ar ANO Ģenerālās asamblejas rezolūciju un Mandātu komisijas starpniecību Dienvidāfrikas delegācijai tika apturēta darbība ANO. 1977. gadā ANO Drošības padome pirmo reizi ANO vēsturē noteica sankcijas pret savu dalībvalsti saskaņā ar Statūtu 39. un 41. pantu, aizliedzot bruņojuma eksportu uz šo valsti. Taču režīms DĀR mainījās tikai 1994. gadā melno afrikāņu sociālās kustības rezultātā. Vairāku desmitgažu ilgā ASV ekonomiskā blokāde pret Kubu nespēja mainīt tās politisko režīmu. Tāpat

ekonomiskas sankcijas pret bijušo Dienvidslāviju neizdevās pat efektīvi noorganizēt, jo pārāk daudzas valstis bija ieinteresētas gan nopelnīt, pārdodot karamateriālus karojošajām pusēm, gan iegūt vai paplašināt tur savu ietekmes steru.

ANO Statūtu 1. nodaļa dod iespējas pret valsti - tiesībpārkāpēju pielietot šādus ietekmēšanas pasākumus:

(1) Ģenerālā asambleja pēc Drošības padomes iniciatīvas var apturēt dalībvalsts tiesības un privilēģijas, kas saistītas ar līdzdalību organizācijā (5. pants);

(2) Ģenerālā asambleja pēc Drošības padomes iniciatīvas var izslēgt dalībvalsti, kas sistemātiski pārkāpj ANO Statūtus, no organizācijas;

(3) Ģenerālā asambleja valstij - tiesībpārkāpējai var uz diviem vai vairākiem gadiem atņemt balsstiesības.

Līdzīgi pasākumi tiek pielietoti arī reģionālajās organizācijās. Tā 1969. gadā Eiropas padome (EP) gatavojās apturēt Grieķijas, kur pie varas bija nācis "melno pulkvežu" militārais režīms, līdzdalību EP, taču Grieķija aizgāja no EP pati. Kad militārais režīms Grieķijā tika likvidēts, 1974. gada 14. septembri šī valsts no jauna pievienojās EP.

STARPTAUTISKO TIESĪBU AVOTI

Starptautisko tiesību avoti ANO Starptautiskās tiesas Statūtu 38. pantā noteikti šādi.

Tiesa, kuras uzdevums ir izšķirt tai nodotos strīdus saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, pielieto

a. kā vispārējās (general), tā speciālās (particular) starptautiskās konvencijas, kas nosaka normas, kuras atklāti atzīst strīdā iesaistītās puses;

b. starptautiskās paražas kā vispārpieņemtas prakses pierādījumu, kura tiek pielietota tāpat kā likums;

c. civilizēto tautu vispāratzītos tiesību principus (the general principles of law

recognized by civilized nations);

d. ņemot vērā 59. panta noteikumus, tiesu lēmumus un dažādu nāciju augstākās kvalifikācijas zinātnieku viedokļus (teachings) kā papildu avotus (subsidiary means) tiesību normu noteikšanai. (Šo pēdējo avotu dažkārt sauc ari par doktrīnu. — J.B.)

2. Šie noteikumi neliedz tiesai tiesības izlemt lietu ex aequo et bono^12, ja puses tam piekrīt.[31] [32]

Un tā izskatīsim tuvāk visus minētos avotus pēc kārtas. Tātad no Starptautiskās tiesas Statūtu 38. panta l.a daļā noteiktā izriet, ka starptautisko tiesību primārais avots ir konvencionāls (conventional), respektīvi, tie ir abām strīdā iesaistītajām pusēm saistošie starptautiskie līgumi, kuriem nebūt nav jābūt vispāratzītiem. Šos līgumus angliski dēvē par t.s. speciālajiem līgumiem (particular treaties).

Vispāratzīto galveno daudzpusējo (multilateral) starptautisko līgumu kopums, kuru dalībnieces ir vairums valstu, veido tā saucamās vispārējās (general) starptautiskās tiesības, kuru funkcijas pēc savas pielietojamības plašuma tuvojas valstu iekšējām tiesībām (domestic law).

Bieži minēto konvencionālo normu vispārsaistošo raksturu atzīst pat valstis, kas formāli nav attiecīgo līgumu dalībnieces. Pie šādām vispārējām starptautisko tiesību normām pieder, piemēram, ANO Statūti kā galvenais starptautiskais līgums, Cilvēka tiesību bils, Vīnes konvencija par diplomātiskajiem sakariem, Vīnes konvencija par starptautiskajām līgumtiesībām un daudzi citi līgumi. Šie vispāratzītie starptautiskie līgumi tad arī veido līgumtiesību sistēmu, kuru vairāki autori dēvē par starptautisko publisko kārtību (international public <or legal> order)[33] .

Starptautiskās tiesas Statūtu 38. p. l.b daļā noteikts, ka par starptautisko tiesību avotiem tiek atzītas tikai vispāratntas starptautiskās paražas (customary international law). No tā savukārt izriet, ka starptautisko tiesību subjekti, atzīstot vai neatzīstot kādu no paražām, fiksē paši savu, respektīvi, savu valdību, starptautisko praksi un apstiprina to kā sev saistošu normu avotu.

Šīs prakses atzīšana var izpausties valsts oficiālos paziņojumos starptautiskajās diplomātiskajās konferencēs, presē, valsts instrukcijās saviem diplomātiem, nacionālo tiesu lēmumos un likumdošanā. Tātad paražu praksei jābūt pietiekami ilgstošai, pietiekami plaši pielietotai vai vispāratzītai — konsensuālai^34 (consensual) un jāsaskan ar opinio Juris convictio necessitatis prasību, respektīvi, pārliecību, ka šis noteikums ir obligāts.[35]

Paražas iedalāmas universālās — visā pasaulē atzītās un pielietotās un reģionālās, kuras atzīst un pielieto vienīgi noteiktos reģionos.

Praktiski līdz pat XIX gadsimta beigām vispāratzīto starptautisko tiesību normu kopums galvenokārt sastāvēja no paražām. Paražu tiesības reglamentēja valstu privilēģijas un imunitāti, diplomātiskās tiesības, atklātās jūras brīvības, teritoriālās jurisdikcijas, ārvalstnieku tiesību un daudzus citus jautājumus.

Daudzas no šīm normām bija radušās vienā valstī, bet tad šo paražu lietderības dēl tās akceptēja arī citas valstis. Ja kāda noteikta valsts uzvedības metode tiek pielietota atkārtoti, tas vēl nebūt nepierāda, ka dotā paraža eksistē kā vispārpieņemta starptautisko tiesību norma. Lai varētu secināt, ka paraža kļuvusi par vispāratzītu, tai jāpārvēršas obligātā, saistošā starptautiskajā praksē. Vēl vairāk, paražai jānostiprinās tik tālu, ka tās pārkāpumu valstis uzskata par starptautisko deliktu.

Jautājumu par to, vai dotā paraža ir vispāratzīta, izlemj starptautiskās un nacionālās tiesas un arbitrāžas, kuras izšķir jautājumu par tās pielietošanu vai noraidīšanu. Tā pazīstama kuģa-"Skotija" (The Scottia) precedentā^36 ASV Augstāka tiesa jūras avārijas lietā bija spiesta noskaidrot, kādi bija pastāvošie gaismas signālu izvietojuma noteikumi uz kuģiem avārijas vietā. Tiesa noskaidroja, ka spēkā esošās tiesības šajā jautājumā bija jūras tiesības (law of the sea), kuras bija pārkāpis kuģis "Berkšīra"(Berkshire).

Salīdzinājumā ar konvencionālajām tiesībām paražu tiesību pastāvēšanas pierādījumi rakstiskos avotos ir izkaisīti un grūti atrodami. Tos parasti meklē valstu iekšējās diplomātu instrukcijās, tiesu lēmumos un īpaši angļu un amerikāņu ekspertu secinājumos. Daudzas paražas laika gaitā ir novecojušas un vairs netiek pielietotas. Paražu pielietošanas neērtība ir arī tā, ka praktiski jebkura valsts var atteikties no tās vai citas sev neērtas paražas atzīšanas sev par saistošu, neskatoties uz to, ka citas valstis uzskata to par saistošu. Turklātjebkuramjaunam starptautiskajam līgumam, kas rodas paražas regulētajā sterā, pār to ir neapšaubāma prioritāte.

Pēdējā laikājaunattīstības valstu vidū, kuru vērtību sistēma dažkārt ir stipri atšķirīga no eiropeiskās, parādās arvien lielāka pretestība Rietumvalstu paražu tiesībām. īpaši tas sakāms par tā saucamā minimālā tiesību standarta garantēšanu ārvalstniekiem (minimumstandardofjustice).ProblēmasbūtībairRietumuvērtībusistēmasizplatīšanā uz citām sabiedriskajām sistēmām, kā īstenošanai nepieciešams panākt konsensusu starp tādām atšķirīgām tiesību sistēmām kā Rietumu tiesības, islama tiesības, hindu tiesības, senebreju tiesības, Ķīnas, dažādu Āfrikas valstu tiesību sistēmas, agrāk padomju un PSRS satelītvalstu tiesību sistēmas^37, bet tagad postkomunisma valstu tiesību sistēmas. Pēdējos gados šajā sakarā starptautiskajos forumos starp Rietumu civilizācijas pārstāvjiem un Austrumvalstīm radušās būtiskas pretrunas demokrātijas un cilvēka tiesību izpratnē.

No ANO Statūtu 38. panta 1. d dalās izriet, ka tiesa kā starptautisko tiesību palīg-avotu izmanto ari visaugstākās kvalifikācijas zinātnieku doktrīnas. Patlaban zinātnieku un ekspertu doktrīnas izmanto pamatā starptautisko tiesību dažādu interpretāciju noskaidrošanai. Zinātnieki nerada starptautiskās tiesības. Fiziski kā eksperti viņi, protams, to dara savu valstu uzdevumā, ekspertu grupās starptautiskajās konferencēs sagatavojot starptautisko līgumu projektus, kā to minējām I nodaļā. Taču zinātnieku radītās tiesiskās idejas pārtop par starptautisko tiesību normām un principiem vienīgi, ja valstis nostiprina tās starptautiskajās tiesībās. Izcilu autoru viedoklim par starptautisko tiesību būtību, bez šaubām, bija daudz lielāka nozīme pagātnē nekā tagad.

Kā noteikts ANO Starptautiskās tiesas Statūtu 38. panta l.c daļā, starptautisko tiesību avotu vidū ir ari tā saucamie "civilizēto tautu vispāratzītie tiesību principi". Izteiciens "civilizētas tautas" Statūtos, protams, pārmantots no pirmskara koloniālisma ēras un šķiet pazemojošs jaunattīstības zemēm, tāpēc mūsdienu starptautiskajās tiesībās beidzamajā laikā biežāk atsaucas uz "galveno pasaules tiesību sistēmu vispāratzītiem

tiesību principiem". Vispārējie vai vispāratzītie tiesību principi (general principles of

law) spēlējuši svarīgu lomu starptautisko tiesību attīstībā. Tā romiešu tiesību princips

pacta sunt servanda^38 [39], bez šaubām, jau sen kļuvis par starptautisko tiesību vispāratzītu . 20 jus cogens principu.

Šie principi tika akceptēti kā starptautisko tiesību principi valstīs, kur tie bija jau iepriekšjnkoipoiēti iekšējās tiesībās. Tā principi, pēc kuriem noteica valsts atbildību par ārvalstniekiem izdarīto kaitējumu, ilgu laiku balstījās vienīgi uz valsts iekšējām tiesībām.

Tomēr mūsdienu starptautiskās tiesības arvien mazāk paļaujas uz vispārējiem tiesību principiem kā starptautisko tiesību avotiem. Daudzas no šīm normām ir vai nu pakāpeniski kļuvušas par starptautiskajām paražām, vai starptautisko tiesību kodifi-kācjjasgaitā ir inkorporētas starptautiskajos līgumos.

Tādējādi vispārpieņemtie tiesību principi ir sekundārie starptautisko tiesību avoti (secondary sources, subsidiary means) un tiek galvenokārt lietoti, lai aizpildītu robus starptautiskajās konvencionālajās tiesībās. Uz vispārējiem tiesību principiem nereti, pieņemot lēmumus, atsaucas arī starptautisko tiesu tiesneši, lai pamatotu, ka res judicata^40 ir starptautisko tiesību sastāvdaļa.[41]

Krievu autori pārsvarā piedēvē starptautisko tiesību pamatprincipiem ļoti lielu nozīmi un uzskata, ka tie "ir vispāratzīti, universāli starptautisko tiesību subjektu darbības noteikumi". Starptautisko tiesību pamatprincipi veido mūsdienu starptautisko tiesību kodolu un ir visu citu starptautisko tiesību normu tiesiskuma kritērijs.[42]

Pamatprincipi ieguvuši šo savu statusu tikai pietiekami plašas pielietošanas un atzīšanas rezultātā. Tātad var secināt, ka, sasniedzot noteiktu atzīšanas līmeni, zināms starptautisko tiesību princips kļūst par pamatprincipu.

Jebkurām speciālajām starptautisko tiesību normām jāatbilst starptautisko tiesību jus cogens vai imperatīvajiem pamatprincipiem, pretējā gadījumā šīs normas nav spēkā. Tas izriet no ANO Statūtu 103. panta, kurā noteikts, ja Apvienoto Nāciju Organizācijas dalībvalsts saistības saskaņā ar ANO Statūtiem kolidē ar jebkuru citu starptautisko līgumu, tad prevalē (iegūst pārsvaru) saistības saskaņā ar Statūtiem.

STARPTAUTISKO TIESĪBU PAMATPRINCIPI

Kādi ir starptautisko tiesību pamatprincipi? No ANO Statūtu Preambulas otrās daļas, kas aicina atjaunot ticību "cilvēka pamattiesībām, cilvēka personības cieņai un vērtībai", kā arī Statūtu pirmās daļas, kas noteic organizācijas "mērķus un principus",

1. panta 3. dalās nosprausto mērķi "sekmēt un rosināt respektu pret cilvēka tiesībām un pamatbrīvībām", izriet cilvēka tiesību un brīvību sekmēšanas un ievērošanas princips, kas detalizēti kodificēts tā saucamajā Cilvēka tiesību bilā, kurš sastāv no trīs atsevišķiem galvenajiem cilvēka tiesību pamatdokumentiem un vairākiem simtiem citu ANO un Eiropas padomes cilvēka tiesību starptautiskajiem dokumentiem, kuri detalizēti tiks analizēti vēlāk.

ANO Statūtu 1. panta 2. dala nosaka divus pamatprincipus, aicinot attīstīt draudzīgas attiecības starp tautām, kuras balstās uz tautu pašnoteikšanās tiesībām. Draudzīgo attiecību starp tautām princips ir vienīgais alternatīvais civilizēto starptautisko attiecību un tiesību attīstības virziens.

Savukārt tautu pašnoteikšanās tiesību princips ir pamats daudzu citu starptautisko tiesību principu attīstībai. Tā tautu pašnoteikšanās tiesības noteiktas ANO 1960. gada Deklarācijā par neatkarības piešķiršanu koloniālajām zemēm un tautām, abu 1966. gada Starptautisko cilvēka tiesību paktu 1. panta 1. daļā, kā arī ANO Deklarācijas par sociālo progresu un attīstību 3. pantā šādi:

"Par primāriem priekšnoteikumiem sociālajam progresam un attīstībai tiek uzskatīti

(a) nacionālā neatkarība, kas balstās uz tautu tiesībām uzpašnoteikšanos',

-'(b) neiejaukšanās princips vāktu iekšējās lietās (tas arī noteikts ANO Statūtu

2. panta 4. daļā);

Āc) vāktu suverenitātes un teritoriālās neaizskaramības ievērošana."2*

Deklarācija par sociāla progresa un attīstības priekšnoteikumiem un pamatprincipiem ne jau gadījuma pēc noteikti šie principi. Ārvalstu okupācija un koloniālā ekspluatācija, dabiski, atņem tautām attīstības iespējas. Tā pirms Otrā pasaules kara dzīves līmenis Latvijā bija augstāks nekā Vācijā un Somijā. Bet kara un īpaši gandrīz 50 gadus ieilgušās padomju okupācijas rezultātā, pēc optimāliem statistiskajiem aprēķiniem, PSRS bija radījusi Latvijai aptuveni 90 miljardus rubļu zaudējumus 1990. gada cenu izteiksmē, kas pēc tā laika oficiālā kursa varēja būt ap 60 miljardiem ASV dolāru.

Iepriekš minētais teritorijas neaizskaramības vai teritoriālās integritātes (territorial integrity) princips noteikts arī ANO Statūtu 2. panta 4. daļā kā "atturēšanās starptautiskajās attiecībās no spēka draudu vai spēka pielietošanas pret jebkuras vakts teritoriālo integritāti vai jebkura cita veida spēka pielietošanas, kas ir pretrunā ar šiem Statūtiem". Tātad spēka pielietošana pretjebkuru, arī ne ANO dalībvalsti, pretēji Statūtu noteikumiem ir pretrunā ar starptautisko tiesību pamatprincipiem.

Statūtu 2. panta 3. daļā dalībvalstīm noteikts starptautisko strīdu mierīgas noregulēšanas princips, rīkojoties tā, lai netiktu apdraudēts starptautiskais miers, drošība un taisnīgums (justice). Tā no 2. panta 3. dajas izriet arī starptautiskās drošības [43]

taisnīguma principi. Pēdējais pec savas būtības gan ir loti relatīvs, jo, kas var šķist taisnīgi, piemēram, Izraēlai, var likties pavisam netaisnīgi palestīniešiem.

ANO Statūtu 2. panta 1. daļā suverenitātes princips noteikts kā dalībvalstu suverēnā vienlīdzība. Taču no tā neizriet, ka suverēni vienlīdzīgas ir tikai ANO dalībvalstis, tādas no starptautisko tiesību pamatprincipu viedokļa ir jebkuras suverēnas valstis neatkarīgi no to lieluma un iedzīvotāju skaita.

Līdz ar to nepieciešams noskaidrot valsts suverenitātes (sovereignity) jēdziena saturu. Suverenitātes būtība no tiesību viedokļa ir augstākā valsts vara valsts iekšējo attiecību risināšanā un neatkarība starptautisko attiecību risināšanā. Suverenitātes iekšējā izpausme — valsts tiesībās patstāvīgi noteikt savu sabiedriski politisko, ekonomisko un nacionālo iekārtu, pieņemt likumus, veidot valsts institūcijas, formulēt to darbības noteikumus.

No valstu suverenitātes izriet arī tās nepārkāpšanas, respektīvi, neiejaukšanās valsts iekšējās lietās princips, kurš noteikts ANO Statūtu 2. panta 7. daļā, kur noliegtas ANO tiesības iejaukties dalībvalstu iekšējās jurisdikcijas lietās.

Līdz ar ASV neatkarības iedibināšanu un Lielo franču revolūciju valsts tiesībās iedibinājās koncepcija par tautas vai nācijas suverenitāti, kas tika vēlāk pārņemta ari starptautiskajās tiesībās un kas nozīmē, ka valstī visa vara pieder tautai, kura īsteno šo varu caur savām augstākajām pārstāvības institūcijām. No tautu vai nāciju suverenitātes koncepcijas savukārt izriet tautu pašnoteikšanās tiesību princips.

Tautas suverenitātes idejas koncepcijas autori ir franču apgaismības laikmeta filozofi. Pirmais valstiskais dokuments, kur galvenajos vilcienos tika formulēta tautas suverenitātes ideja, bija 1776. gada ASV Neatkarības deklarācija, kurā noteikts, ka tautai ir tiesības mainīt vai iznīcināt valdību, kas kļuvusi bīstama tautas mērķiem.

Lielās franču revolūcijas 1789. gada Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas

3. punktā jau noteikts, ka "suverenitātes avots pēc savas būtības sakņojas nācijā. Nekāda korporācija, neviens indivīds nevar iegūt varu, kas neizriet no šī avota."

Ari Latvijas Republikas Satversmes 2. pantā noteikts: "Latvijas valsts suverēnā vara pieder Latvijas tautai."[44]

Tomēr mūsdienu starptautiskajā sistēmā valstu suverenitāte ir nosacīta un visumā ierobežota. To ierobežo valstu starptautiskās saistības un starptautisko tiesību pamatprincipi. ES 1992. gada Māstrihtas līgums, kuru līdz 1993. gada oktobrim bija ratificējušas visas dalībvalstis, tā ierobežo dalībvalstu visbūtiskākās suverenitātes izpausmes, ka 1993. gadā tika pat izteikta varbūtība, ka Vācijas Konstitucionālā tiesa varētu pasludināt līgumu par antikonstitucionālu, jo tā darbības apstākļos augstākā vara Vācijā vairs nebūs vācu tautas rokās, kā tam vajadzētu būt pēc VFR 1949. gada Pamatlikuma preambulas noteikuma, bet gan faktiski Eiropas Savienības (ES) Padomes (Council) rokās, kur pilnvarotu ministru līmenī ir pārstāvētas ES valstu valdības.[45] Tātad

Mastrihtas līguma ietvaros reāla vara būs liela mēra distancēta no katras ES dalībvalsts tautas. Acīmredzot tas bija viens no iemesliem, kāpēc norvēģi 1994. gada referendumos izteicās pret pievienošanos ES.

No nācijas suverenitātes koncepcijas izriet ari tās "pastāvīgā suverenitāte pār savu nacionālo bagātību un dabas resursiem ". Šis princips noteikts kā abu Starptautisko cilvēka tiesību paktu 1. panta 2. daļā, tā arī Deklarācijas par sociālo progresu un attīstību 3. panta (d) daļā.[46]

ANO Statūtu 2. panta 2. da|ā noteikts, ka "dalībvalstīm godprātīgi (good will) jāpilda saistības, kuras tās uzņēmušās saskaņā ar šiem Statūtiem''. Tātad šeit inkorporēts gan pacta sunt servanda princips, gan norādīts uz godprātības principu un uzsvērta Statūtu kā starptautiskā tiesīguma kritērija loma.

Visplašāk starptautisko tiesību pr-incipi definēti 1970. gada 24. oktobra ANO Deklarācijā par starptautisko tiesību principiem, kas skar draudzīgas attiecības un sadarbību starp valstīm saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem. Kā ikviena cita deklarācija, arī šī nav obligāts dokuments, taču tai, bez šaubām, ir milzīga nozīme starptautisko tiesību pozitīvā attīstībā, kodifikācijā, un tai ir liels morāls spēks.

Bez jau iepriekš minētajiem deklarācija noteic tādus principus kā

• tautu līdztiesība;

• atteikšanās no kara propagandas;

• robežu neaizskaramība;

• atturēšanās no neorganizētu bruņotu bandu, neregulāra karaspēka un algotņu atbalstīšanas, kuri tiek izmantoti iebrukumam citā valstī;

• atteikšanās no kūdīšanas uz terora aktiem un uz pilsoņu karu citās valstīs.

Kā noteikts Deklarācijā, nedrīkst atzīt nekādus spēka pielietošanas rezultātā

panāktus teritoriālus ieguvumus.

Tālāk deklarēts, ka neviena valsts nedrīkst ne pielietot, ne sekmēt ekonomiskas, politiskas vai citas metodes, lai pakļautu sev citu valsti, kas īsteno savas suverēnās tiesības.

Deklarācijā noteikts, ka "spēka pielietošana, lai atņemtu tautām to nacionālās eksistē ncesformas, ir to neatņemamo tiesību un neiejaukšanās principa pārkāpums".

Tautu suverenitātes un pašnoteikšanās principa saturs Deklarācijā noteikts šādi:

"Katrai tautai ir neatņemamas tiesības izvēlēties savu politisko, ekonomisko, sociālo un kultūras sistēmu bez jebkādas iejaukšanās no jebkuras citas valsts puses... Katras valsts pienākums ir cienīt šīs tiesības." Katrai tautai jāsekmē pašnoteikšanās tiesību īstenošana. Pašnoteikšanās tiesību forma, kā noteikts Deklarācijā, ir "suverēnas un neatkarīgas valsts izveidošana". Katrai tautai jāatturas no jebkuras spēka pielietošanas, kas atņem tautām to pašnoteikšanās tiesības.[47]

STARPTAUTISKO TIESĪBU PALĪGAVOTl

Pie starptautisko tiesību palīgavotiem pieder ari starptautisko organizāciju rezolūcijas un deklarācijas. Šo rezolūciju un deklarāciju vidū ir tādas, kurām kā starptautisko tiesību avotiem ir konsultatīvs un rekomendējošs raksturs, kā, piemēram, vairumam ANO Ģenerālās asamblejas rezolūciju. Neskatoties uz to, ka, piemēram, Vispārējai cilvēka tiesību deklarācijai, kas pieņemta ar ĢA rezolūciju, arī formāli ir rekomendējošs raksturs, tai tomēr bija milzīga nozīme starptautisko cilvēka tiesību kodifikācijā, un laika gaitā tā kļuvusi par starptautisko cilvēka tiesību minimālo standartu (minimum standart rules) un starptautisko tiesību neatņemamu sastāvdaļu ar milzīgu autoritāti visā pasaulē. Šī deklarācija pilnībā inkorporēta demokrātisko valstu vairuma likumdošanas, tāpēc runāt par tās subsidiāro (papildu vai palīgavota) (subsidiary means) raksturu var tikai nosacīti.

Pie līdzīgiem dokumentiem var pieskaitīt, piemēram, arī 1960. gada Deklarāciju par neatkarības piešķiršanu koloniālajām zemēm un tautām.

Starptautisko tiesību sekundāro vai palīgavotu (subsidiary) raksturs ir arī starptautisko tiesu precedentiem. Starptautiskie precedenti ir starptautisko tiesu, šķīrējtiesu un arbitrāžu lēmumi, kurus pielieto kā starptautisko tiesību palīgavotus gadījumos, ja dotajā jautājumā nav konvencionālo tiesību avotu. Precedentus sistematizē krājumos, pētī zinātnieki, uz tiem atsaucas diplomāti un to principus pielieto nacionālās un starptautiskās justīcijas institūcijas.

Starptautiskajās privāttiesībās plaši pielieto ne tikai starptautisko, bet ari nacionālo un pat citu valstu nacionālo tiesu precedentus. Tā, piemēram, starptautisko privāttiesību precedentu tiesībās angļu tiesas aktīvi pielieto amerikāņu precedentus un otrādi. Līdz arto precedentu prakse dod iespēju noskaidrot nacionālo justīcijas institūciju viedokli noteiktā jautājumā.

Precedentu nozīmi amerikāņu izpratnē lieliski raksturo ASV Augstākās tiesas priekšsēdētāja Maršala formulētais lēmums Šugara pret Boilu^48 lietā šādiem vārdiem:

"Starpvalstu tiesības ir lielisks avots, no kura mēs iegūstam tos noteikumus..., kurus atzīst visas civilizētās tautas, kas nodarbojas ar tirdzniecību visā Eiropā un Amerikā. Šīs tiesības daļēji ir nerakstītas un daļēji konvencionālas. Lai noskaidrotu to dalu, kas nav rakstīta, mēs griežamies pie varenajiem saprāta un taisnīguma principiem. Bet, tā kā šos principus dažādas nācijas atšķirīgos apstākļos izprot dažādi, mēs uzskatām, ka tie ir fiksēti un tiek uzskatīti par nostiprinātiem tiesu lēmumu sērijās.”

Starptautisko tiesu spriedumiem pakāpeniski tiek piešķirta aizvien lielāka nozīme.[49]

Starptautiskās pieklājības (comity) normas daži autori ari pieskaita pie starptautisko tiesību avotiem. Parasti tās ir paražu normas. Citos gadījumos valstīs tās ir kodificētas rakstiski, piemēram, valsts diplomātiskajā protokola. Šo normu pārkāpums tiek uzskatīts par nedraudzīgu aktu.

Starptautisko tiesību kodifikācija notiek ANO, UNESCO, EDSA, IMCO un daudzu citu starptautisko organizāciju ietvaros. 1947. gadā ANO Ģenerālā asambleja pieņēma rezolūciju, pēc kuras tika izveidota pastāvīga Starptautisko tiesību kodifikā-cijas komisija, kura kopš 1961. gada ir 25 ekspertu sastāvā. Komisija ir sagatavojusi galveno starptautisko konvenciju tekstus.

Starptautisko tiesību sistematizācijai & i rumā valstu un pat katram autoram ir atšķirīga. Katrā valstī starptautiskās tiesības sistematizē citādi. Taču šajā grāmatā sistēma ir atbilstoša tās nodalu nosaukumiem un kārtībai.

III nodaļa

Rietumu autori, runājot par starptautisko tiesību subjektiem, bieži min tādu fenomenu kā starptautisko "personu vai personību" (international personality). Tā Viljams Bišops uzskata, ka starptautiskāspersonas ir tās, kur as bauda tiesības un pienākumus saskaņā ar starptautiskajām tiesībām (under international law) un kas var iesniegt sūdzības par šo tiesību pārkāpumiem. Pie šādām personām vipš vispirms pieskaita valstis un starptautiskas organizācijas, kā arī juridiskas un fiziskas personas. Par pilntiesīgiem starptautisko tiesību subjektiem viņš uzskata valstis. Viņaprāt, ASV štati un, piemēram, Parīzes municipalitāte par starptautisko tiesību pilntiesīgiem subjektiem nav uzskatāmi.

Ilgstoši par starptautisko tiesību subjektiem un starptautiskajām personām tika uzskatītas tikai valstis. Pēc tam zināmas "starptautisko personu" tiesības tika atzītas arī karojošajām grupām, kas ir sacēlušās un cīnās par savu nacionālo neatkarību vai pretnoteiktupolitisko režīmu (belligerents, insurgents).[50]

Starptautisko tiesību subjekti ir tiesību un pienākumu nesēji starptautiskajās

attiecībās.

Starptautisko tiesību subjektiem piemīt ne tikai starptautiskā tiesībspēja, bet ari starptautiskā rīcībspēja atkarībā no starptautisko tiesību subjekta rakstura tā tiesībspējas ietvaros.

Izšķir šādus starptautisko tiesību subjektus: valstis un valstīm līdzīgus veidojumus, starptautiskās organizācijas, nācijas vai tautas, etniskās grupas, nācijas, kas cīnās par savu nacionālo neatkarību, karojošās puses un, pēc daudzu Rietumu autoru viedokļa, arī fiziskās personas.

Galvenie starptautisko tiesību subjekti ir valstis, jo, kā redzējām I nodaļā, starptautiskās tiesības ir veidojušās kā valstu vai nāciju savstarpējās attiecības reglamentējošās tiesības.

Ļoti daudzi starptautisko cilvēka tiesību dokumenti liecina par to, ka par starptautisko tiesību subjektiem uzskatāmas arī nācijas, īpaši tās, kas cīnās par savu nacionālo neatkarību, un pat tādas vienības (entities) kā etniskās grupas vai nacionālās, etniskās un reliģiskās minoritātes. Pēdējo tiesības atsevišķi reglamentētas starptautiskajās cilvēka tiesībās.

Autori, kas apgalvo, ka fiziskas personas ir starptautisko tiesību subjekti, atsaucas uz to, ka starptautiskās tiesības reglamentē ne tikai valstu, bet ari fizisko personu tiesības un pienākumus. Protams, starptautiskajās tiesībās kopš pierakstītās vēstures laikiem uz paražu normu pamata reglamentēja arī ārvalstnieku — fizisko personu statusu, respektīvi, viņu tiesības un pienākumus. Šo normu kopums tika zināmā mērā kodificēts jau Senajā Romājus peregrini normu kopumā.

Mūsdienu starptautiskajās tiesībās normatīvā bāze, kas reglamentē ar fiziskām personām saistītus jautājumus, ir milzīga. Tikai ANO cilvēka tiesību dokumentu divi sējumi, neskaitot Eiropas Savienības cilvēka tiesību dokumentus, pēc sava apjoma ir 946 lappušu biezi, un tie satur 94 galvenos aktus. Cilvēka tiesību dokumenti reglamentē fizisko personu tiesības un pienākumus.

Līgumos par tiesisko palīdzību reglamentē jautājumus par fizisku personu saukšanu pie kriminālatbildības, noziedznieku izdošanu un pašu tiesiskās palīdzības sniegšanu.

ANO dokumenti, kas veltīti cīņai ar starptautiskajiem noziegumiem, būtībā arī reglamentē fiziskas personas statusajautājumus.

Arī starptautiskie līgumi, kas reglamentē iedzīvotāju jautājumus, kuros ietilpst pilsonības, repatriācijas,plebiscītu un iedzīvotāju apmaiņas problēmas, veltīti fiziskas personas statusam. Visbeidzot, fiziskas personas īsteno ari valsts pārstāvju tiesības un pienākumus. Šos jautājumus reglamentē diplomātiskās, konsulārās un starptautisko organizāciju tiesības.

VALSTU KA GALVENO STARPTAUTISKO TIESĪBU SUBJEKTU ĪPATNĪBAS, TIESĪBAS UN PIENĀKUMI

Lai valsti varētu atzīt par suverēnu un neatkarīgu, tai nepieciešamas vairākas starptautiskajās doktrīnās un praksē pieprasītas īpatnības. Viena no galvenajām valsts īpatnībām, lai to varētu atzīt par starptautisko tiesību galveno subjektu, ir suverenitāte.

Absolūto monarhiju laikā par suverēnu (sovereign) uzskatīja monarhu. Daži autori pat uzskata, ka par starptautisko tiesību subjektu tajos laikos vairāk uzskatīja troņa īpašnieku monarhu — nekā pašu valsti. Absolūto monarhiju laikā valsts personificējās monarhā. Tomēr tajā pašā laikmetā Svētās Romas impērijas ietvaros pastāvēja arī aristokrātijas pārvaldītas brīvpilsētas un pat republikas. Līdz ar to juristi bija spiesti atzīt, ka bez monarhijām pastāv ari vēl citas politiskas vienības, kas praksē baudīja starptautisko tiesību subjektu statusu. Šī tendence pastiprinājās, kad XVII gadsimtā izveidojās tādas valstis kā Holandes Apvienotās provinces un Kromvela Sadraudzība (Commonwealth), kurām nevarēja liegt "starptautiskās personas" statusu. Tā pakāpeniski šīs starptautiskās personas statuss un līdz ar to arī suverenitāte no monarha pār-projicējās uz valsti.[51]

Bet kas tad ir suverenitāte? Valsts suverenitāte ir tas augstāka vara iekšējas attiecībās un neatkarība starptautiskajā arēnā. Tomēr valsts suverenitāte nebūt nav neierobežota. To ierobežo valsts pienākumi saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.

Tautas suverenitāte ir tās augstākā vara valstī, kuru iemieso pati tauta un ar pārstāvniecības, respektīvi, parlamentārās sistēmas palīdzību likumdevējs. Tātad valsts suverenitāti īsteno tās augstākā publiskā vara, kas demokrātiskās valstīs ir parlamentārā institūcija.

Citas valsts suverenitātes neapstrīdama ievērošana un cieņa pret to ir viens no starptautisko tiesību pamatprincipiem un imperatīvam jus cogens tipa normām. Suverenitāte ir līdztiesīgu valstu eksistences pamats, kas garantē vienas valsts neiejaukšanos otras valsts iekšējās lietās. Suverenitātes princips ir arī barjera vienas valsts dominēšanai pār otru.

Arī ANO Statūtu 2. panta 1. daļā noteikts, ka "Organizācija dibināta uz visu tās dalībnieku suverēnas vienlīdzības pamata".

Tātad, no vienas puses, varam secināt, ka suverenitāte ir galvenā valsts īpatnība, kas visvairāk atšķir to no visiem pārējiem tiesību subjektiem. No otras puses, jāatzīst, ka suverēna vienlīdzība ir valsts galvenās tiesības.

Pārējo valstu tiesību vidū vēl ir tiesības uz

» politisko neatkarību (noteikts ANO Statūtu 2. panta 4. daļā), respektīvi, patstāvīgu sava politiskā likteņa izlemšanu;

• neiejaukšanos valsts iekšējās lietās (Statūtu 2. panta 7. daļā);

• teritoriālo neaizskaramību vai integritāti (Statūtu 2. panta 4. daļā);

• individuālo un kolektīvo pašaizsardzību bruņota uzbrukuma gadījumā (Statūtu 51. pants);

• diplomātisko pārstāvniecību (1961. g. Vīnes konvencijas par diplomātiskajām attiecībām 5., 6. p.);

• līdzdalību diplomātiskajās konferencēs;

• starptautisko līgumu slēgšanu (1969. g. Vīnes konvencija par līgumu tiesībām);

• savu teritoriālo un personālo jurisdikciju (terito rial and personai jurisdiction), respektīvi, kontroli pār savu teritoriju, personām, mantu vai lietām savā teritorijā, izslēdzot no šīs ietekmes un iejaukšanās citus starptautisko tiesību subjektus.[52] Tuvāk par teritoriālo un personālo jurisdikciju runāsim vēlāk.

Tāpat kā jebkuriem citiem tiesību subjektiem, vāktu tiesības ir cieši saistītas (vai korespondē) ar to pienākumiem. Slavenajā 1927. gadaS.S. Lotus precedentā Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgā palāta nosprieda: 'Viss, ko var pieprasīt no valsts, ir, lai tā nepārkāptu robežas, ko tās jurisdikcijai uzliek starptautiskās tiesības; šajos ietvaros tās tiesības īstenot jurisdikciju balstās uz valsts suverenitāti."[53]

Tātad valstu suverenas tiesības ierobežo to pienākumi. Galvenie valstu pienākumi miet no valstu tiesībām, un tie ir šādi:

* citu valstu suverenitātes un vienlīdzības ievērošana (Statūtu 2. p. 1. d.);

* saistību labticīga ievērošana (jus cogens) saskaņā ar ANO Statūtiem (2. p. 2. d.) un starptautiskajiem tīgumiem;

♦ "atteikšanās starptautiskajās attiecībās no spēka un spēka draudu pielietošanas pret valstu teritoriālo neaizskaramību un politisko neatkarību" (Statūtu

2. p. 4. d.);

♦ "strīdu mierīga izlemšana, lai neapdraudētu starptautisko mieru, drošību un taisnīgumu" (Statūtu 2. p. 3. d.);

* neiejaukšanās valstu iekšējās lietās (Statūtu 2. p. 7.d.);

* pienākums sniegt ANO vispārēju patīdzību visās darbībās, ko tā veic saskaņā ar Statūtiem;

• "atturēšanās no palīdzības sniegšanas jebkurai valstij, pret kuru ANO veic preventīvus vai piespiedu pasākumus" (Statūtu 2. p. 5. d.);

• tautu pašnoteikšanās tiesību ievērošana un atbalstīšana (1966. gada Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 1, pants, Starptautiskā pakta par civilajām un politiskajām tiesībām 1, pants un 1960. gada Deklarācijas par neatkarības piešķiršanu koloniālajām zemēm un tautām 2. pants^54).

Šie valstu statusu noteicošie principi izstrādāti vairāku gadsimtu laikā, un tie vērsti uz patiesas valstu suverenitātes un neatkarības garantēšanu.

Taču daudzas valstis, īpaši lielvalstis, savu ģeopolitisko mērķu sasniegšanai praksē vairākus no šiem principiem ignorē vai pat rupji pārkāpj. Tā vairāku valstu savtīgās ieroču un citu kara materiālu tirdzniecības un sev draudzīgu spēku atbalsta politikas dēj Dienvidslāvijas sabrukšanai sekojošā konflikta laikā neizdevās noorganizēt ne ieroču, ne citu kara materiālu efektīvu embargo un ekonomisko blokādi, kas varētu iegrožot agresoru.

Līdz ar to, kā ari uz vairāku citu deviņdesmito gadu lokālu militāru konfliktu pieredzes pamata starptautiskajā politikā tika radīta un arvien vairāk nostiprinājās koncepcija par militāru, virsnacionālu piespiedu pasākumu nepieciešamību un pieļaujamību, kuru nolūks ir iejaukties attiecīgās valsts iekšējās lietās, izmantojot cilvēka tiesību starptautiskās aizstāvības ieganstu. Šī koncepcija patiesībā sankcionē vienu cilvēku nogalināšanu ar ieganstu aizstāvēt citu cilvēku tiesības.

Koncepcijas tālākas attīstības gaitā atšķirībā no agrākās ANO prakses, kad ANO militāros piespiedu pasākumos neiesaistīja lielvalstu armiju kontingentus, 90. gados arvien vairāk sāka pielietot lielvalstu karaspēku. Līdz ar to "karstajos reģionos" konkrētu konfliktu atrisināšanā atklāti iesaistās tajos tieši ieinteresētās lielvalstis, kā, piemēram, Dienvidslāvijā — Krievija un Haiti — ASV. Šīm valstīm ar klusēšanu sankcionējot vienai otras rīcību, praksē uz mazo un nelielo valstu rēķina abpusēji no jauna tiek

akceptēta ģeopolitisko interešu zonu ideja, kas ir pilnīga pretruna ar valstu suverenitātes un neiejaukšanās to iekšējās lietās principiem.

Atšķirībā no valstīm starptautisko organizāciju tiesībspēja ir atvasināta no valstu tiesībspējas. Valstis pēc to brīvas gribas apvienojas starptautiskajās organizācijās kopēju mērķu sasniegšanai un deleģē starptautiskajām organizācijām savu tiesībspēju, apveltīdamas šīs organizācijas ar savu kolektīvo gribu.

VALSTU STARPTAUTISKĀS atzīšanas KRITĒRIJI UN DOKTRĪNAS

Pasaules pierakstītās vēstures laikā pastāvīgi rodas un pilnīgi bez pēdām izzūd ne tikai valstis, bet pat milzīgas, veselus kontinentus aptverošas impērijas. Pastāv teorija, kuru atbalsta loti daudzi autori, tajā skaitā krievu autors Gumilovs, kajebkuras impērijas vēsturiskais dzīves periods ir ne vairāk par vienu gadu tūkstoti. Valstu dzīves periods parasti ir vēl īsāks. Līdz ar to starptautiskajās attiecībās un tiesībās aktuāla ir valstu atzīšanas problēma.

Valstu vai valdību starptautiski tiesiskā atzīšana (recognition) ir starptautisks akts, ar kuru konstatē jauna starptautisko tiesību subjekta — valsts — izveidošanu vai arīprincipiāli jaunas valsts augstākās pārstāvības rašanos un atzīšanu tās politiskās sistēmas izmaiņu rezultātā.

Ikviena valsts ir pilnīgi brīva atzīt vai neatzīt kādu citu valsti vai valdību. Sliktākajā gadījumā šādu neatzīšanu var uzskatīt par nedraudzīgu aktu. Teorētiski jaunai valstij arī nav nepieciešama starptautiskā atzīšana tik tālu, cik tā ir gatava dzīvot starptautiskajā izolācijā un negrasās iesaistīties starptautiskajās attiecībās un baudīt tās priekšrocības, ko dod līdzdalība starptautiskajā valstu sabiedrībā. Bet jebkurā gadījumājaunajai valstij jāievēro noteikumi, kuri pastāv starptautiskajā valstu sistēmā, un jāpakļaujas starptautisko tiesību principiem un normām.[55]

Valstu atzīšanas kritēriji noteikti 1933. gada Montevideo konvencijas par valstu tiesībām un pienākumiem 1. pantā:

"Valstij kā starptautisko tiesību subjektam jāpiemīt šādām īpatnībām: a) pastāvīgam iedzīvotāju kontingentam; b) noteiktai teritorijai; c) valdībai un d) spējai nodibināt attiecības ar citām valstīm."[56]

Pasaulē pastāv divas pretējas doktrīnas par jaunu valstu vai jaunu valdību atzīšanas nozīmijautājumā par pašas jaunās vai jauna tipa valsts rašanos pēc sociālās revolūcijas vai apvērsuma. Saskaņā ar tā saucamo deklaratīvo teoriju valsts kā starptautisko tiesību subjekts objektīvi rodas šīs neatkarības deklarācijas rezultātā neatkarīgi no tā, vai šo

valsti ir vai nav atzinuši. Šo teoriju sava laika aizstāvēja padomju autori. Deklaratīvas teorijas vājās puses ir tās, ka šī doktrīna gan ir visai demokrātiska, tomēr tā ari atver ceļu avantūristiskām deklarācijām un apvērsumu ceļā nodibinātiem režīmiem, kā, piemēram, gadījumā par Piedņestras republikas, respektīvi, valsts, kuru nav atzinusi neviena Rietumvalsts, nodibināšanu. Starp citu, tagad Krievija kategoriski noraida deklaratīvo teoriju.

Konstitutīvā teorija vai doktrīna uzskata, ka jauns starptautisko tiesību subjekts rodas vienīgi tā starptautiskās atzīšanas rezultātā. Šīs teorijas pozitīvā puse ir avantū-ristisku un teroristisku režīmu atzīšanas izslēgšana, bet negatīvā puse ir nacionālās pašnoteikšanās un neatkarīgas valsts nodibināšanas apgrūtināšana. Šīs teorijas piekritējas bija koloniālās impērijas.

Valsts neatzīšanas sekas var būt vienīgi tās ignorēšana, bet ne tās tiesību pārkāpšana, jo jaunais starptautisko tiesību subjekts jau objektīvi pastāv tāpat, neatkarīgi no tā atzīšanas vai neatzīšanas.

Pastāv trīs valstu un valdību atzīšanas veidi. Atzīšana ad hoc, respektīvi, "dotajam gadījumam", nekādas īpašas juridiskas sekas neizraisa. Pēc šādas atzīšanas var tikt uzsākta situācijas izpēte un sarunas tālāko atzīšanas etapu īstenošanai.

Atzīšana de facto nozīmē nepilnīgu, iepriekšēju atzīšanu, respektīvi, šī valsts vai režīms tiek atzīts kā juridisks fakts. Tā Latvijas Republiku no tās pašnoteikšanās 1918. gada 18. novembri lielvalstis, izņemot Krieviju, atzina sākotnēji vienīgi de facto un tikai 1921. gada 26. janvārī Tautu Savienības ietvaros de jure. De facto atzīšanas gadījumā parasti nodibina konsulārās un tirdzniecības, bet ne pilnas diplomātiskās attiecības.

Atzīšana de jure nozīmē pilnu diplomātisko atzīšanu ar diplomātisko, konsulāro, tirdzniecības un visu citu attiecību nodibināšanu un uzņemšanu starptautiskajās

organizācijās.

Piemēram, Berlīnes 1878. gada kongresā dalībvalstis kolektīvi de jure atzina Rumāniju, Serbiju, Melnkalni, bet pēc 30 gadiem — ari Bulgāriju.

Jaunas valstis var rasties impēriju sadalīšanas rezultātā, kā tas aprakstīts I nodaļā, vai ari valstu apvienošanās rezultātā. Par Baltijas valstu atzīšanu 1918. un 1991. gadā būs pastāstīts nodaļā par pašnoteikšanos.

Jauno valstu atzīšanas doktrīnas. Viena no Latīņamerikas valstu vēsturiskajām īpatnībām ir biežās revolūcijas un militārie apvērsumi. Šajos apstākļos starptautiskajai sabiedrībai radās nepieciešamība noteikt jaunradušos valstu, valdību vai režīmu tiesiskuma kritērijus.

Tobara doktrīna. Ekvadoras ārlietu ministrs Tobars 1907. gada 15. martā izvirzīja savu atzīšanas doktrīnu, kuru noformēja 1907. g. Vašingtonas konferencē Miera un draudzības līgumā. Līgumā teikts, ka "netiks atzītas revolūciju ceļā pret likumīgo valdību izveidotas valdības, kuru tiesiskums nebūs apstiprināts brīvās vēlēšanās un kamēr valsts nebūs reorganizēta konstitucionālā formā". 1913. gadā šī doktrīna tika

nosaukta par Tobara un Vilsona doktrīnu, jo šos kritērijus saka atbalstīt arī ASV prezidents Vilsons.

Estradas doktrīna. Meksikas ārlietu ministrs Estrada 1930. gada 27. septembri savā komunikē paziņoja, ka "Meksika atzīs ikvienu jaunu de facto eksistējošu valdību. Tās likumību noteic atbilstība tautas gribas izpausmei."

Mūsu laikos valstu un valdību atzīšanaskritērijiem praksē summāri pielieto

1) minētās 1933. gada Montevideo konvencijas 1. panta noteikumus;

2) tā saucamo kontroles teoriju, pēc kuras jaunajam režīmam vai valdībai reāli jākontrolē situācija savā valstī;

3) to Tobara un Vilsona doktrīnas dalu, kas pieprasajaii/iās valdības pilnvaru vai vakts, ja tā izveidota militāra apvērsuma, revolūcijas vai nacionālās atbrīvošanās cīņu rezultātā, apstiprināšanu demokrātiskās vēlēšanās. Viens no demokrātisku vēlēšanu tiesiskuma kritērijiem pašnoteikšanās gadījumā ir tāds, ka šīm vēlēšanām, lai tautas gribas izteiksmi uzskatītu par brīvu, jānotiek bez kādas citas valsts karaspēka klātbūtnes. Šis kritērijs, starp citu, noteikts 1917. gada padomju "Dekrētā par mieru", kurš tuvāk citēts vēlāk.

Minētie trīs kritēriji tika pielietoti arī Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas un starptautiskās atzīšanas gaitā. Mūsdienu apstākļos, īpaši Eiropā, lai valsti uzņemtu par pilntiesīgu locekli Eiropas struktūrās, bez tam vēl nepieciešams panākt, lai valsts atbilstu arī demokrātiskas valsts kritērijiem. Tā Latvijai pieprasīja, lai mums būtu demokrātiska konstitūcija, pilsonības, cilvēka tiesību un vēlēšanu likumi un lai cilvēka tiesību prakse atbilstu minimālajam cilvēka tiesību standartam. Eiropas padomes ekspertu apmierinājumu un augstu vērtējumu izraisīja tas, ka pašā pirmajā neatkarības atjaunošanas dienā Latvija bija paziņojusi par pievienošanos galvenajiem cilvēka tiesību dokumentiem.

Sacēlušos vai karoiošonušu atmana. Karojošās vai sacēlušās puses (belligerents, insurgents) atzīšana, protams, nav pielīdzināma valsts atzīšanai. Tā par karojošo pusi atzina Lielbritānijas kolonijas Ziemeļamerikā, kas cīnījās par savu neatkarību. Par karojošo pusi ASV pilsoņu kara laikā atzina dumpīgos Dienvidu štatus. 1896. gadā par karojošo pusi atzina Kubu, kas cīnījās pret Spānijas jūgu.

Pirmā pasaules kara laikā par nācijām, kas cīnās par savu neatkarību, atzina čehus, slovakus un polus. Rezultātā tika atzītas šo valstu tiesības piedalīties karā un vēlāk Versalas konferences gaitā arī to neatkarība.

Karojošās puses atzīšana galvenokārt nozīmē, ka uz to tiek izplatītas kara likumu un paražu normas un uz visu karojošo pusi kopā — starptautiskās personas statuss.

Atzīšanas formas var būt dažādas. Atzīšana var notikt ar vienpusēju diplomātisku aktu, piemēram, deklarāciju, notu, vai divpusēju vai daudzpusēju starptautisko līgumu par diplomātisko attiecību nodibināšanu. Atzīšana var būt atklāti izteikta (express) vai pašsaprotama, prezumēta (implied). Valstis ir tiesīgas arī neatzīt, piemēram, ar spēku iegūtas teritoriālas izmaiņas, par ko tuvāk pastāstīts vēlāk, apspriežot Stimsona doktrīnu. Šādu spēka pielietošanas rezultātu neatzīšanu paredz Tautu Savienības Statūtu 10. pants, Briāna—Keloga pakts un ANO Statūtu 2. panta 4. dala.

VALSTU UN TO APVIENĪBU VEIDI

Valstis iedala unitārās un saliktās.

Unitāras ir viengabalainas valstis, kurās neietilpst autonomi vai federatīvi teritoriāl veidojumi. Vairums pasaules valstu ir unitāras, piemēram, unitāras ir Baltijas valstis Francija, visas Skandināvijas valstis, Itālija, Ungārija, Čehija u.c.

Saliktas valstis ir valstis, kuras teritoriāli ietver lielākā vai mazākā mērā autonomu.' veidojumus.

Tā saliktas valstis irpersonālās ūnijas. Personālās ūnijas ir valstu apvienības viena monarha vadībā, kad starptautisko tiesību subjekts ir katra no šīm apvienotajām valstīm. Personālās ūnijas agrāk parasti izveidojās monarhisko laulību rezultātā. Pie personālajām ūnijām piederēja Polijas un Lietuvas ūnija (1386-1569), Angļu-Hannoveres ūnija (1714-1838), Holandes un Luksemburgas ūnija (1815-1890).

Reāla ūnijah valstu apvienība ne tikai ar vienu karali, bet arī ar kopīgām pārvaldes institūcijām, kad starptautisko tiesību subjekts ir ūnija kopumā. Pie reālajām ūnijām piederēja Zviedrijas un Norvēģijas ūnija (1867-1905), Austroungārija (1867-1918), Dānijas un Islandes apvienība (1819-1944).

Konfederācija ir valstu apvienība, kuras apstākļos katra no tām ir starptautisko tiesību subjekts. Dažkārt starptautisko tiesību subjekta raksturu saglabā arī visa konfederācija kopumā. Pie šī tipa valstīm piederēja Šveices Konfederācija (1648-1848), ASV Konfederācija (1776-1787) un Vācijas Konfederācija (1815-1866).

Britu nāciju sadraudzība (British Commonwealth) nav valsts, bet gan bijušo Lielbritānijas koloniju un domīniju apvienība, kuras galva tādās valstīs kā Austrālija, Jaunzēlande un Kanāda formāli ir Lielbritānijas monarhs, patlaban karaliene, un kuru vieno viena pavalstniecība. Tā visu Britu nāciju sadraudzības valstu pilsoņi (citizens) automātiski ir britu pavalstnieki (British subjects).

Citās nāciju sadraudzības valstīs, kas pat formāli vairs neatzīst Lielbritānijas virsvadību, kā, piemēram, Indijā, Kenijā, Šrilankā, Tanzānijāun citur, Lielbritānijas karaliene tiek uzskatīta par sadraudzības simbolu.

Federatīvas ir valstis, kas veidojas no savstarpēji līdztiesīgām teritoriālajām vienībām, kuras bauda zināmu autonomiju no centrālās varas. Šī autonomija iemiesojas savās vietējās likumdevējas un izpildvaras institūcijās. Federatīvo valstu pasaulē ir visai daudz. To vidū bija PSRS, ir ASV, Indijas Republika, Kanāda, Krievijas Federācija, tagadējā Šveices Konfederācija, Vācijas Federatīvā Republika un daudzas citas valstis. Starptautisko tiesību subjekts šādā gadījumā ir visa federācija kopumā, nevis tās sastāvdaļas. Atsevišķos gadījumos arī federācijas locekļiem tiek saglabāta zināma, ierobežota ārējā kompetence, kā savā laikā Ukrainas un Baltkrievijas PSR PSRS sastāvā.

Apzīmējot noteikta tipa valstis, dažkārt lieto terminu " satelīts".Šis termins radies no latiņu valodas. Senajā Romā par satelītu sauca bruņotu algotni, līdzdalībnieku — satelles, kas pavadīja savu patronu. Starptautiskajās attiecībās un starptautiskajās

tiesībās ar terminu "satelīts" apzīmē formāli suverenu valsti, kura patiesība ir pilnīgi pakļauta kādas citas, parasti lielvalsts diktātam kā iekšējā, tā ārējā politikā un atbalsta tās politiku starptautiskajos forumos.

VATIKĀNS, BRIVPILSETAS UN CITI VALSTĪM LĪDZĪGI VEIDOJUMI

Vatikāns vai Svētais krēsls (Vatican, Holy See) pieder pie valstīm līdzīgiem veidojumiem. Kopš 1870. gada Pāvesta valstu aneksijas Itālijā pāvests pārstāja īstenot teritoriālo suverenitāti. Neskatoties uz to, vairums kristīgo valstu turpināja pret pāvestu izturēties kā pret suverēnu un Romas katoļu galvu visā pasaulē. Saskaņā ar 1929. gada Laterānas līgumu starp Svēto krēslu un Itāliju tika izveidota Vatikāna pilsētiņa (Vatican City) Romā, nelielā, ar cietokšņa mūri apjoztā teritorijā Vatikāna pakalnā, Tibras labajā krastā, kā pāvesta suverenitātes simbolisks apliecinājums.[57]

No suverēnām valstīm Vatikānu atšķir šādas īpatnības:

1) Vatikānam ārpus minētā cietokšņa mūriem nav savas teritorijas;

2) Vatikānam nav pilsonības parastajā tās izpratnē, tā pilsoņi ir Itālijas pilsoņi, kas apkalpo Svēto krēslu un pēc aiziešanas no pāvesta dienesta Vatikāna pilsonību zaudē;

3) Vatikānam nav publiskās varas institūciju to parastajā izpratnē.

Vatikāna īpatnības, kas varētu to pielīdzināt valstij, ir šādas:

1) Vatikāns pēc būtības ir vēlēta monarhija. Pēc ievēlēšanas Romas pāvests visu savu mūžu valda ne tikai Vatikānā, bet pārvalda visu pasaules katoļu baznīcu;

2) Vatikāns slēdz starptautiskos līgumus — konkordātus',

3) Vatikāns īsteno starptautiskās attiecības diplomātisko attiecību ietvaros ar savu vēstnieku — nunciju palīdzību;

4) Vatikāns ir pārstāvēts ANO un tās specializētajās institūcijās, tas piedalās arī EDSA procesā, ir parakstījis Helsinku Nobeiguma aktu un citus EDSA dokumentus;

5) Vatikānam ir savi "bruņotie spēki" — tā saucamā šveiciešu gvarde.

Starptautiskajā sabiedrībā Vatikānam ir visai liela morālā ietekme. Tā diplomātija

īpaši aktivizējusies Romas pāvesta Jāņa Pāvila II (Voitilas) laikā.

Latvija jau pirms Otrā pasaules kara uzturēja diplomātiskas attiecības ar Vatikānu. Pēc neatkarības atjaunošanas ari šīs attiecības tika atjaunotas. Tāpēc 1993. gadā Romas pāvests Jānis Pāvils II bija oficiālā vizītē Latvijā.

Maltas ordenis bauda Vatikānam līdzīgu statusu. Ordeņa sūtņi ir akreditēti vairākās valstīs, bet šo valstu sūtņi savukārt akreditēti pie Maltas ordeņa kapitula Romā.

Brīvpilsētas ir valstīm līdzīgi veidojumi — pilsētas valstis, kurām ir iekšējā pašpārvalde un zināmas starptautisko tiesību subjekta iezīmes. Patiesībā brīvpilsētas

ka fenomens ir senatnes pilsētvalstu un viduslaiku brīvpilsetu parmantojums. Pēc Pirmā pasaules kara brīvpilsētas statuss bija Krakovai (1815-1846) un Tautu Savienības kontrolē Dancigai (tagad Gdaņska; 1919-1939). Versalas sistēmas ietvaros brīvpilsētai līdzīgs autonomas Lietuvas dalās statuss tika noteikts Mēmeles (tagad Klaipēda) teritorijai (Memel Territory). Pavalsts statuss Vācijā joprojām ir Hamburgai.

Pēc Otrā pasaules kara brīvpilsētas statuss bija noteikts Triestaisaskaņā ar 1947. gada miera līgumu ar Itāliju un Jeruzalemei saskaņā ar ANO Ģenerālās asamblejas 1947. gada 29. novembra rezolūciju 181 (II).

Pirms Berlīnes mūra nojaukšanas Rietumberlīnei saskaņā ar 1971. gada Četru pušu līgumu bija noteikts sevišķs 4 valstu okupēta politiska veidojuma, nevis brīvpilsētas statuss. Līgumā bija noteikts, ka Rietumberlīne nekādā gadījumā nav uzskatāma par VFR sastāvdaļu. Rietumberlīni pārvaldīja tās Senāts un okupējušās valstis. VFR nebija universāls Rietumberlīnes tiesību pārstāvis. VFR starptautiskajās attiecībās bija tiesīga Rietumberlīni pārstāvēt tikai konsulārajos jautājumos. Rietumberlīniešiem bija savas, īpašas, nevis VFR pases.

Protektorāts (no latiņ, protector — aizstāvis) ir ierobežotas suverenitātes valsts vai nesuverēna valstiska veidojuma atkarībasforma, kad stiprākā, parasti koloniālā, lielvalsts saskaņā ar uzspiestu līgumu pārņem savā pārziņā vājākās valsts ārējo pārstāvību un aizsardzību.

Protežējamās valsts teritorijā protežējošo valsti pārstāvēja protežējošās valsts iekšlietu padomnieks vai rezidents.

Protektorāta attiecību noteikšana ir pretrunā ar mūsdienu starptautiskajām tiesībām, vispirms ārvalstu suverenitātes, līdztiesības un pašnoteikšanās principiem, kas noteikti ANO Statūtos. Protektorāts ir koloniālo lielvalstu kundzības forma. 1914. gadā Lielbritānija ar vienpusīgu deklarāciju noteica protektorātu pār Ēģipti, kuru tā faktiski okupēja kopš 1882. gada. Ilgstoši Lielbritānijas protektorāts bijaZanzibāraun Saravaka. Konkrēta protektorāta tiesisko statusu noteic starptautiskais līgums, pēc kura tas izveidots.

1939. gadā fašistiskā Vācija pēc Čehoslovakijas okupācijas noteica protektorātu pār tās provincēm Čehiju un Morāviju.

1993. un 1994. gadā vairākas Krievijas augstākās amatpersonas, to vidū tā laika ārlietu ministrs Kozirevs, vairākkārt izteica pretenzijas par Krievijas ģeopolitiskajām interesēm visā bijušās PSRS teritorijā, ari atteicās būt tur par miera un cilvēka tiesību īstenošanas garantu. 1994. gada septembri šīs pretenzijas savas runas laikā ANO izteica arī Krievijas prezidents B. Jeļcins. Praksē īstenots šāds attiecību modelis lielā mērā ierobežotu šo valstu suverenitāti un atgādina protektorāta attiecības, īpaši, ņemot vērā to, ka Krievijas karaspēks atrodas NVS valstu teritorijās.

Mandātu teritorijas atkarībā no mandātu klases arī bija vai nu valstīm līdzīgi atkarīgi veidojumi, vai arī koloniāli atkarīgas teritoriālas vienības. Pirmā pasaules

kara laika Otomaņu impērijai tas sabrukuma gaita tika atņemtas vairākas teritorijas, kuras uzvarējušās valstis, formāli Tautu Savienības Padome, sadalīja pēc pārvaldes mandātiem saskaņā artās Statūtu 22. pantu.

A grupas mandātus uz bijušās Otomaņu impērijas valdījumiem Anglija saņēma uz Palestīnu, Irāku un Transjordāniju, bet Francija — uz Sīriju un Libānu. A grupas mandātu teritoriju tiesiskais statuss pēc savas būtības tuvojās protektorātiem.

В grupas mandātus sadalīja atbilstoši kolonijām, kas agrāk piederēja Vācijas impērijai un kas tika nodotas tiešā mandatārija valsts pārvaldē, saglabājot to ierobežotu patstāvību. Anglija saņēma šo mandātu uz Tanganjiku, kā arī uz Togo un Kamerūnas dalu, Francija—uzTogo un Kamerūnas atlikušo dalu, bet Beļģija—uzRuandu-Urundi.

Cgrupas mandāts tika sadalīts uz Dienvidrietumu Āfriku un Klusā okeāna salām, un tas patiesībā nozīmēja šo teritoriju pilnu aneksiju no mandatārija puses. Japāna ieguva minētās, respektīvi, Karolīnu un Maršala, salas uz ziemeļiem no ekvatora. Austrālija saņēma mandātu uz Nauru salu (kopā ar Angliju un Jaunzēlandi), Jaungvineju un citām bijušajām vācu kolonijām Okeānijā uz dienvidiem no ekvatora. Jaunzēlande ieguva mandātu uz Rietumu Samoas salām, Dienvidāfrikas Savienība — uz Dienvidrietumu Āfriku, kas tika pasludināta par šīs valsts sastāvdaļu.

A mandātu teritorijām bija zināmas pašpārvaldes tiesības, В grupā tās bija jau sašaurinātas, bet C grupu pilnībā pārvaldīja pēc mandatārija valsts likumiem.

Vasalitātes rakstura pakļautības attiecības raksturīgas monarhijas laikmetam, kad feodālais vasalis bija pakļauts savam monarham, saglabājot zināmu autonomiju sava feodālā valdījuma ietvaros.

CITAS AR VALSTU STATUSU SAISTĪTAS STARPTAUTISKĀS DOKTRĪNAS

Viena no pasaulē visplašāk pazīstamajām ir Monro doktrīna. To Kongresam 1823. gada 2. decembri pasludināja ASV prezidents Džeimss Monro. Doktrīnā ietverti trīs principi:

1) Eiropas valstu neiejaukšanās Amerikas iekšējās lietās;

2) Eiropas lielvalstu kolonizācijas tieksmju Amerikā nosodījums;

3) Amerikas valstu neiejaukšanās Eiropas iekšējās lietās un ietekmes sfēru sadales respektēšana.

Drago—Portera, kas patiesībā ir Kalvo—Drago, doktrīna pasludināja Argentīnas juristi Kalvo (1868. g.) un Drago (1903. g.) sakarā ar sistemātisku Eiropas valstu militāro iejaukšanos Latīņamerikas valstu iekšējās lietās, lai iekasētu parādus. Hāgas 2. konferences laikā ASV ar sava delegāta valsts sekretāra Portera palīdzību panāca, ka 1907. g. 18. oktobrī tika pieņemta Drago—Portera konvencija. Saskaņā ar Konvenciju paredzēta valstu atteikšanās piedzīt valsts parādus ar spēku, izņemot gadījumus, kad parādnieks atsakās no šķīrējtiesas vai rada tai šķēršļus.

IV nodaļa. PERIODS PIRMS OTRĀ PASAULES KARA

Tautu vai nāciju pašnoteikšanās tiesības ir viņu tiesības izveidot suverēnu, neatkarīgu valsti.

Ja tauta vai nācija jau ir izveidojusi savu valsti, tad tās pašnoteikšanās tiesības izpaužas tiesībās noteikt sev jebkuru pārvaldes formu, piemēram, demokrātisku vai autoritāru, pieņemt noteiktu ideoloģiju, kā arī izvēlēties savu politiski ekonomisko sistēmu un brīvi valdīt pār saviem dabas resursiem. Šie principi ir stingri nostiprināti (well established) starptautiskajās tiesībās.1

Tautu pašnoteikšanās tiesību princips pirmo reizi vēsturē tika pamatots Eiropas pilsonisko revolūciju laikmeta filozofu darbos, kaut ari atsevišķas tautas augstākās varas idejas aprakstījuši jau seno demokrātiju autori.

Tomass Peins (1737-1789)[58] [59] savā darbā "Amerikas krīze" rakstīja, ka no dabisko tiesību viedokļa nevar attaisnot to, ka vienas tautas var uzkundzēties otrām, tādēļ viņš neatkarību pasludināja par dabiskām tiesībām un dabisku prasību.[60]

Koncepcija par tautas vai nācijas suverenitāti valsts tiesībās iedibinājās līdz ar Lielo franču revolūciju. Vēlāk tā tika pārņemta ari starptautiskajās tiesībās, un tā nozīmē, ka valstī visa vara pieder tautai, kas šo varu īsteno caur savām augstākajām pārstāvības institūcijām. No tautu vai nāciju suverenitātes koncepcijas savukārt izriet tautu pašnoteikšanās tiesību princips.

Lielās franču revolūcijas 1789. gada Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas 3. punktā jau noteikts, ka "suverenitātes avots pēc savas būtības sakņojas nācijā. Nekāda korporācija, neviens indivīds nevar iegūt varu, kas neizriet no šī avota."

Tomass Dzefersons [Jefferson Thomas] (1743-1826), kas bija nemirstīgās 1776. gada 4. jūlijā Filadelfijā pieņemtās Savienoto Valstu Neatkarības deklarācijas^4 autors, šajā dokumenta pirmo reizi pasaule konstitucionāla akta šādi pamatoja tautas pašnoteikšanās principu:

"Kad notikumu gaita piespiež kādu tautu saraut politisko saikni, kas saista to ar citām tautām, un ieņemt kopā ar citām valstīm neatkarīgu stāvokli..., tad attiecīga cieņa pret cilvēces viedokli liek izklāstīt iemeslus, kas to vedināja uz atdalīšanos." Deklarācijā tālāk šie iemesli lielā mērā tiek pamatoti ar cilvēka tiesību apsvērumiem šādā veidā:

"Mēs uzskatām par pašām par sevi saprotamām šādas patiesības: visi cilvēki radīti vienādi, un visus tos radītājs apdāvinājis ar dažām neatņemamām tiesībām, pie kurām pieder dzīvība, brīvība un tieksme pēc laimes. Šo tiesību nodrošināšanai cilvēki radījuši valdības, kas iegūst savu taisnīgo varu no pārvaldāmo piekrišanas. Ja dotā pārvaldes forma šiem mērķiem kļūst bīstama, tad tautai ir tiesības to mainīt vai iznīcināt un radīt jaunu valdību, kas balstās uz tādiem principiem un tādas varas organizācijas, kas, pēc šīs tautas domām, visvairāk varētu sekmēt tās drošību un laimi."

Deklarācijā tālāk uzskaitītas visas Anglijas karaļa ļaunprātības, kas bija pretrunā pat ar metropoles tiesību normām, un teikts, ka "valdnieks, kura raksturs ietver sevī visas tirāna iezīmes, nav spējīgs pārvaldīt brīvu tautu". Šo iemeslu dēļ Deklarācijā tālāk pasludināta ASV neatkarība.

Lielās franču revolūcijas 1779. gada 26. augusta Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijā par katras valsts galveno uzdevumu noteikta tādas cilvēka neatņemamās tiesības kā brīvība, tiesības uz īpašumu un tiesības pretoties apspiešanai garantēšana.

Deklarācijas 3. punktā pasludināts, ka "suverenitātes avots pēc būtības sakņojas nācijā"[61], kas īstenībā arī ir tautas pašnoteikšanās tiesību ideja.

Jebkurā gadījumā jāņem vērā, ka vienas tautas pašnoteikšanās tiesības praksē var kolidēt ar citas, piemēram, koloniālās lielvalsts tieksmi saglabāt savas teritorijas un iedzīvotāju masas vienotību.

Pēc šīs monogrāfijas autora domām, viens no pašnoteikšanās tiesību īstenošanas leģitīmisта kritērijiem ir nācijas vai tautas pašnoteikšanās pašai savā vēsturiskajā teritorijā. Šī koncepcija, bez šaubām, vairāk atbilst to "veco" etnosu interesēm, kas nav pieturējušies pie klejojoša dzīvesveida.

Domājams, ka starptautiski prettiesiska ir tāda pašnoteikšanās, kad koloniālā impērija masveidā iepludina savus iedzīvotājus kolonizētā citas valsts teritorijā un pēc sava etnosa iedzīvotāju vairākuma panākšanas īsteno "pašnoteikšanos" patiesībā svešā teritorijā. Šādā veidā Lielbritānijai tika pievienota Ziemeļīrija, kas ir vēsturiska īru teritorija. Tas izraisīja ilgstošu un asiņainu slēptu pilsoņkaru Ziemeļīrijā.

Līdzīgi, kad 1890. gadā Transvālā, Āfrikā, tika atrastas bagātas zelta un dimantu atradnes, uz turieni masveidā sāka pārcelties angli. Sesils Rodss, kas tajā laikā jau bija izveidojis savu Privileģēto kompāniju (Chartered Company), padarīja šos ieceļotājus par savas politikas instrumentiem. Ieceļotāji Transvālas būru valdībai pieprasīja pilsonību, kas tos, protams, nostādītu privileģētā stāvoklī. Prezidenta Krīgera atteikumam

angļi atbildēja ar sacelšanos, Rodss viņiem palīga nosūtīja bruņotu vienību, kuru būri sakāva. Tad angļu ieceļotāji nosūtīja Lielbritānijas karalienei sūdzību ar 21 000 parakstu, kurā lūdza viņus "aizstāvēt no būru apspiešanas ". Anglijas valdība nosūtīja uz Transvālu karaspēku, sākās angļu-būru karš ar mainīgiem panākumiem abās pusēs, līdz 1902. gadā būriem nācās atteikties no savas neatkarības.[62]

Tā saucamās Pledņestras republikas nodibināšana Moldāvijas teritorijā un Krievijas iestāšanās par šo nevienas valsts neatzīto republiku pēc būtības ne ar ko neatšķīrās no angļu rīcības Transvālā.

Praktiskais lielāko tā laika impēriju — Otomaņu, Krievijas, Vācijas un Austroungārijas — sabrukuma periods iestājās ar šo impēriju novājināšanu Pirmā pasaules kara un sekojošo revolūciju laikā. Doktrināli šajā laikā (patiesībā krietni pēc attiecīgajiem Ļeņina darbiem) šī pašnoteikšanās tika noformēta AS V prezidenta Vilsona doktrīnā.

Trīs no minētajām četrām impērijām tika sadalītas Versaļas sistēmas ietvaros, kas aprakstīts I nodaļā. Vienīgi Somija atdalījās no Krievijas mierīgā ceļā ar Krievijas Tautas komisāru padomes priekšsēdētāja Ļeņina parakstītu dekrētu. Polija un Baltijas valstis no Padomju Krievijas atdalījās neatkarības cīņu rezultātā.

Tomēr pašnoteikšanās ideoloģiskos pamatus un procesu Vecajā pasaulē nevar arī izprast, neizpētot vislielākās impērijas pasaulē abus noārdīšanas mēģinājumus, kas divas reizes vēsturē saistīti gan ar Latvijas pirmās neatkarības iegūšanu, gan zaudēšanu, gan atkalatgūšanu.

Šajā procesā loti liela doktrināla nozīme bija sociāldemokrātijai un ideoloģiskajai diskusijai tās ietvaros. Tā V. Ļeņins savās "Kritiskajās piezīmēs par nacionālo jautājumu" (1913. g.) oponēja pret piespiedu rusifikāciju un aizstāvēja tautu tiesības uz "politisko pašnoteikšanos, respektīvi, to valstisko atdalīšanos pilnīgi brīvā, demokrātiskā veidā".[63]

Turpat tālāk viņš raksta, ka "progresīva ir masu atmošanās no feodālā miega, to cīņa pret jebkuru nacionālo apspiešanu, par tautas suverenitāti, par nācijas suverenitāti".[64]

Šī darba autora uzdevums, protams, nav ne apspriest V. Ļeņina personīgās, ne viņa radītās valsts kvalitātes, bet gan vienīgi noskaidrot faktus.[65] Ļeņina darbus par tautu pašnoteikšanās tiesībām J. Bojārs plaši izmantojis Latvijas neatkarības atjaunošanas pirmajā periodā 1987.-1990. gadā gan presē, gan īpaši interfrontiskās auditorijās, kur Ļeņina vārdiem tajā laikā vēl bija bibliska nozīme.

Sava slavenākajā šim jautājumam veltītajā darba "Par nāciju tiesībām uz pašnoteikšanos" Ļeņins raksta: "Visai civilizētajai pasaulei tipiska, tāpēc kapitālisma

periodam normāla ir nacionāla valsts... Ar nācijas pašnoteikšanos saprotama valstiska atdalīšanās no svešas nācijas kolektīviem, saprotams, izveidojot patstāvīgu nacionālu valsti.”[66]

Raksturojot carisko Krieviju, Ļeņins rakstīja, ka " 'cittautieši' (Ļeņins šeit lieto pazemojošo cara laika terminu "инородцы", ar kuru apzīmēja nekrievus) te veido vairākumu — 57%, tie galvenokārt apdzīvo nomales, un šo cittautiešu apspiešana ir lielāka nekā citās valstīs... Kapitālisma attīstība un vispārējais kultūras līmenis nereti ir augstāks 'nekrievu' nomalēs nekā valsts centrā." Tālāk Ļeņins uzdod principiālu jautājumu: "Vai var būt brīva tauta, kas apspiež citas tautas?"[67]

Savā 1914. gadā publicētajā darbā "Par lielkrievu nacionālo lepnumu"[68] viņš raksta, ka "būtu nepieklājīgi aizmirst par nacionālā jautājuma milzīgo nozīmi — īpaši tādā valstī, kuru pareizi sauca par 'tautucietumu'".

1916. gadā savā darbā "Sociālistiskā revolūcija un nāciju pašnoteikšanās tiesības" Ļeņins rakstīja, ka "nāciju pašnoteikšanās tiesības nozīmē vienīgi tiesības uz neatkarību politiskā ziņā, uz brīvu, politisku atdalīšanos... Krievija, kur pie apspiestajām nācijām pieder ne mazāk par 57% iedzīvotāju, ... kur dala šo nāciju ir kulturālāki nekā liel-krievi..., sociāldemokrātiem bez ierunām un obligāti jāatzīst carisma apspiesto nāciju tiesības brīvi atdalīties no Krievijas".[69]

Protams, ka šī nostādne boļševiku revolūcijai piesaistīja Krievijas impērijas lielkrievu mazākuma apspiesto nekrievu tautību vairākumu, jo neviena cita Krievijas partija tām nesolīja pašnoteikšanās tiesības. Arī latviešu strēlnieks pulkvedis Vācietis, pirmais padomju armijas komandieris, savos memuāros rakstīja par to.

Protams, ka pēc revolūcijas Ļeņins vairs nebūt neuzskatīja, ka Padomju Krievijai būtujāsaškelas, viņš rakstīja, ka vajag aģitēt pret valsts sašķelšanos. Praksē šīboļševiku "aģitācija" visur, Latviju ieskaitot, notika ar uguni un zobenu. Tomēr savā arī loti pazīstamajā darbā "Par nacionalitātēm un 'autonomizāciju' " viņš iebilda pret Staļina plānu par Padomju Savienības izveidošanu uz autonomizācijas pamata un uzskatīja, ka Savienībai jābūt federālai valstij.

Nav ari mazsvarīgi, kā tautu pašnoteikšanās tiesības tiek īstenotas. Viens no padomju juridiskās skolas pamatdokumentiem bija tā saucamais Ļeņina 1917. gada 26. oktobra Dekrēts par mieru, kuru šī darba autors ir daudzkārt izmantojis padomju periodā Latvijas pašnoteikšanās tiesību pamatošanai, jo tajā laikā daudz ko tieši runāt vēl nevarēja un ari šo rindu autors pēc pastāvošās cenzūras tradīcijām, tāpat kā citi, bija spiests daudz ko pamatot ar vadošajiem PSKP materiāliem. Citādi nodrukāt tad vispār neko nebija iespējams.[70]

Tā Dekrēta teikts, ka tiesiskas ir brīvas velēšanas, pilnīgi izvedot pievienojušas valsts vai vispār stiprākās nācijas karaspēku un šādos apstākļos izlemjot 'bez mazākās piespiešanasjautājumuparšīs nācijas valstiskās eksistences formām". Dekrēts nosaka, ka pretējā gadījumā pievienošana ir "aneksija un vardarbība".[71]

Atbildot minētajā darbā uz jautājumu "Kā saprast internacionālismu?", Ļeņins rakstīja: "Galīgi nekur neder jautājuma par nacionālismu abstrakta uzstādīšana vispār. Nepieciešams atšķirt apspiedošas nācijas nacionālismu no... mazas nācijas nacionālisma. Attiecībā pret otro nacionālismu gandrīz vienmēr vēsturiskajā praksē mēs, lielas nācijas nacionāli, izrādāmies vainīgi bezgalīgā vardarbību skaitā..."

Tālāk viņš rakstīja, ka "šī iemesla dēļ apspiedošas vai tā saucamās 'lielās' nācijas (kaut gan tā ir liela tikai ar savu vardarbību, liela tikai tik, cik liels ir "держиморда"[72] ) internacionālismam jāizpaužas ne tikai pilnā formālas nāciju vienlīdzības ievērošanā, bet ari tādā nevienlīdzībā, kas kompensētu no apspiedošas nācijas puses to nevienlīdzību, kas faktiski veidojas dzīvē".[73]

LATVIJAS PIRMĀS PAŠNOTEIKŠANAS VESTURE UN GALVENIE DOKUMENTI

Latvijas VĒSTURES īss apskats

Lai izprastu Latvijas pašnoteikšanās jautājuma būtību, jāņem vērā vairāki vēsturiski atskaites punkti. Pirmais no tiem ir apstāklis, ka baltu etnoss kopš dokumentāli apzinātās vēstures nepieder pie klejotājiem. Tas dzīvo savā tagadējā areālā jau aptuveni 4 tūkstošus gadu un sākotnēji ieņēma loti lielu teritoriju, kas sniedzās gandrīz līdz Melnajai jūrai un tagadējam Maskavas apgabalam.

Romas vēsturnieks Tacits slavēja baltus kā centīgus lauksaimniekus, medniekus un zvejniekus. Balti dzīvoja šajā teritorijā daudzus gadsimtus, pirms tur ieradās slāvu ciltis. Jau mūsu ēras pirmajā gadsimtā baltiem bija augsti attīstīta kosmoloģija, sociālā struktūra un folklora. Balti uzturēja plašus tirdzniecības sakarus ar skandināviem, angļiem, holandiešiem, dāņiem un slāvu tautām.[74]

Baltu apdzīvotais areāls, iestājoties vikingu periodam, jau bija kļuvis nozīmīgs Eiropas tirdzniecībai un ekonomikai^75 kā viens no galvenajiem tirdzniecības ceļiem no Ziemeļeiropas uz Austrumiem. Tomērpamazām baltus no viņu Austrumu teritorijām izspieda un daļēji asimilēja slāvu etnoss. Pastāv arī teorija, ka baltkrievi ir pārkrievoti balti, par ko liecina kā viņu tautastērpi, tā arī daudzas nacionālās tradīcijas.

Lietuviešiem, pateicoties savlaicīgai vairāku cilšu apvienošanai, kuras vēlāk izveidoja lietuviešu tautu, izdevās uz vairākiem gadsimtiem radīt savu vienotu valsti, kas militāri bija pietiekami spēcīga, lai atvairītu slāvu un ģermāņu etnisko grupu, bet vēlāk arī krustnešu uzbrukumus. Zināmā mērā valsts vienotību sekmēja arī kristīgās reliģijas pieņemšana no Romas pāvesta, līdz ar to nebija iegansta organizēt pret Lietuvu krusta karu, kā tas bija Latvijā un Igaunijā.

Galvenais latviešu un igauņu cilšu neatkarības zaudēšanas iemesls bija tas, ka latviešiem, lībiešiem un igauņiem līdz krievu un krustnešu iebrukumam neizdevās izveidot savas centralizētās valstis. Šīs ciltis un feodālās valstiņas pastāvīgi cieta un noasiņoja no nepārtrauktiem savstarpējiem krievu un lietuviešu, vikingu, vāciešu un dāņu laupīšanas uzbrukumiem.

Latviešu feodālās karaļvalstiņas bija izveidojušās jau devītajā gadsimtā. Tomēr to tālāko valstisko attīstību aprāva vācu un dāņu zobenbrāļu iebrukums XIII gadsimta

sākumā, kas ievadīja 700 gadu latviešu pakļautību vācu un 200 gadu Krievijas impērijas  jūga.

LATVIJAS PAŠNOTEIKŠANAS VĒSTURISKIE APSTĀKĻI UN PRIEKŠNOTEIKUMI

Būtiskākā atšķirība starp vācu baronu un Krievijas impērijas režīmu bija tā, ka vācieši netiecās latviešus pārvācot, jo uzskatīja tos par zemākas kategorijas etnosu. Tā vietājau pēc 1905. gada vācieši bija uzsākuši Kurzemes kā teritorijas pārvācošanu un kolonizāciju arvācu kolonistiem, kas saspīlējumu palielināja. Piemēram, Kurmales muižas īpašnieks Silvio fon Brēderihs un Kazdangas barons fon Manteifels uzpirka bruņinieku muižas un domēnus, lai tur nometinātu vācu zemniekus.[76] [77]

Pēdējos gadus pirms Pirmā pasaules kara Baltijas baroni veidoja ap 2% no lauku iedzīvotājiem, bet viņiem piederēja ap 50% no visas lauku zemes.[78] Savukārt tikai Rīgā pirms Pirmā pasaules kara Krievijas pavalstniekiem piederošo uzņēmumu grupā 47% visu akciju kapitāla piederēja vāciešiem. Šajā laikā Rīga bija izveidojusies par Krievijas impērijas lielāko ārējās tirdzniecības centru ar apgrozījumu 195, 8 miljoni rubļu gadā, turpretī Pēterburgas apgrozījums bija 175, 5 miljoni rubļu gadā.[79]

Cars Aleksandrs III 1885. gadā Baltijas provincēs uzsāka rusifikāciju, nosakot krievu valodu par administrācijas, skolu un universitāšu valodu. Primārais skolu uzdevums, kā raksta vēsturnieks J. Seskis, bija pataisīt latviešus par krieviem. Vienlaicīgi tika uzsākta masveidīga latviešu pārvilināšana pareizticīgo reliģijā un to kristīšana krievu vārdos. Tajā laika Latvija dzīvoja 68% latviešu; krievu, ukraiņu un baltkrievu kopā 12%; ebreju 7%, vāciešu 6%, citu etnosu pārstāvju 7%.[80]

Par neatkarīgas latviešu valsts dibināšanas pirmo pamatdokumentu Ādolfs Silde uzskata jaunstrāvnieka Dr. Miķeļa Valtera 1903. gadā Šveices latviešu emigrantu avīzes "Proletārietis" 11. numurā publicēto rakstu "Patvaldību nost, Krieviju nost!". Šī raksta galvenās idejas bija personas atbrīvošana un tautu pašnoteikšanās. Viņš rakstīja:

"Galvenais pamats personiskai brīvībai ir plašs personas neatkarības stāvoklis — demokrātiska piedalīšanās valsts orgānos. Neatkarības stāvoklis aiz tiem pašiem iemesliem nepieciešams ari atsevišķām tautām."

Tālāk viņš rakstīja: "Krievija apgalvo, ka tai ir tiesības uz integritāti, uz pilnīgu neaiztiekamību un patstāvību. Krievijas vergotās tautas nevar šo tiesību atzīt, tāpat kā atsevišķs cilvēks nevar atzīt pasīvo jeb atkarības stāvokli. Pret Krievijas integritātes centieniem vergotās tautas uzstāda prasījumu pēc savas integritātes. Bet atsevišķo tautu neaiztiekamība un neatkarība nozīmē Krievijas izstreijošanu atsevišķos patstāvīgos ķermeņos — valstīs."

Tālāk šajā rakstā programmatiski izskaidrota šī mērķa sasniegšana ar tautas atmodināšanu, līderu stiprināšanu, cīņu pret tautu un cilvēku apspiešanu pašā Krievijā un par Krievijas saskaldīšanu. Tā viņš raksta: "Ja mēs gribētu Krieviju saprast zem jēdziena valsts, tad ar tādu pašu tiesību varētu nosaukt par valsti kuru katru vergu kunga saimniecību... Mēs no šīs valsts negaidām nekādu patiesīgu reformu."

M. Valters rakstīja, ka Latvijas pašnoteikšanās tiesības pieder tās pilsoņu kopībai. Tālāk viņš aicināja uz Satversmes sapulces sasaukšanu.[81]

Liela nozīme Latvijas neatkarības izcīnīšanā bija Latvijas sociāldemokrātijai, kura pirmā kongresa laikā apvienoja 14 000 biedru. Pēc Ļeņina atzinuma, to bija pat 16 000, turpretī Krievijas SDP tajā pašā laikā bija 18 000 krievu mazinieku, 13 000 krievu lielnieku, 33 000 žīdu bundistu, 26 000 polu sociāldemokrātu.[82]

Mēs šeit nevaram neminēt arī tādu ievērojamu Latvijas sociāldemokrātu un vēlāk boļševiku kā Pēteri Stučku, Latvijas pirmās, paldies dievam, loti īsās 1919. gada padomju valdības vadītāju. Viņš daudz rakstīja par nacionālo jautājumu un bija pārliecināts par "nāciju neizbēgamu saplūšanu" tālākā nākotnē.

Balstoties uz KSDSPII kongresā (1903. g.) pieņemtajām programmām un LSDSP programmas materiāliem, vipš iestājās par nāciju pašnoteikšanās tiesībām, bet pret nāciju separātismu un Bunda kulturāli nacionālo autonomiju. Stučka uzskatīja, ka Latvijas nākotne nesaraujami saistīta ar Krievijas nākotni.[83]

Vipš rakstīja par krievu sociāldemokrātu nicīgo attieksmi pret nekrievu sociāldemokrātiem, tomēr atzīmēja, ka "mazo tautiņu organizēto strādnieku skaits ir diezgan liels, salīdzinot ar krievu kustību, un bez viņu līdzdalības Krievijas

atbrīvošana būtu neiespējama, tāpat ka Latvijas darbatautas atbrīvošana bez Krievijas revolūcijas",[84]

Pozitīva loma tālākās neatkarības izcīnīšanā bija latviešu deputātiem Krievijas Valsts domē, kuru vidū no 7 deputātiem 4 bija juristi. Starp viņiem bija advokāts J. Čakste un F. Grosvalds. Dome sāka savu darbu 1906. gada 27. aprīlī. Latviešu deputāts F. Trasunsjau Domes 1. sesijas 3. sēdē pieprasīja soda ekspedīciju apstādināšanu un revolucionāru amnestiju.

Tomēr izšķirošā nozīme Latvijas neatkarības izcīnīšanā bija latviešu strēlniekiem, kuru pulkus sāka dibināt 1915. gada, Pirmā pasaules kara laika, kad Rigaijau draudēja vācu okupācija.

Tajā pašā laikā Latvijas vācieši bija organizējuši Rīgas Vācu ziedošanas biedrības ar lieliem budžetiem, vācu avīzēm, bankām, skolām un baznīcām. Kad Vācijas karaspēks iebruka Latvijā un Igaunijā, tas tur jau atrada priekšā vācu administrācijas kadrus.[85]

Sociāldemokrātu 1918. gada 18. februāra Deklarāciju par Latvijas nākotni bija rakstīts, ka Latvijas proletariāts nekad nepiekritīs Latvijas vardarbīgai sadalīšanai un visas vai tās dalās pievienošanai Vācijai. Tālāk rakstīts: "Mēs atzīstam, ka īpaši proletariāta interesēs ir, lai Latvija būtu vienota. Bet, lai pārtrauktu asiņainā kara turpināšanu un lai atgrieztu atrautās Latvijas dalās Krievijai un izveidotu vienotu Latviju, mēs apstiprinām, ka Latvijas likteņi nedrīkst būt par kara turpināšanas iemeslu, bet ka jautājuma izšķiršana par Latvijas nākotni jānodod pašu Latvijas iedzīvotāju rokās... Mūsu prasības pamatā ir tautu tiesības pašām lemt savu likteni...

Pie balsošanas jāpielaiž visi vietējie iedzīvotāji... Tajā nepiedalās tikai tie iedzīvotāji, kas ievesti Latvijā ģermanizācijas un rusifikācijas nolūkā. Balsošana notiek pilnas politiskas brīvības apstākļos. Pie tam Latvijas teritorija jāatstāj vācu un krievu karaspēkam."[86]

1918. gada 18. novembrī Latvijas Tautas padome pasludināja Latvijas neatkarību. Bet 1918. gada 5. decembri Sarkanā armija iesoļoja Gulbenē, Valkā ieradās Stučka, Daniševskis un Pētersons, vācu okupācijas armija latviešiem ieročus nedeva, 17. decembrī Latvijas pagaidu valdība apstiprināja mobilizācijas plānu,[87] un sākās brāļu karš latviešu vidū.

1919. gada 2. janvārī boļševiki ieņēma Rīgu, un 15. janvārī Apvienotās Latvijas strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1. kongresā pieņēma Latvijas Sociālistiskās Padomju Republikas Satversmi, kurā Latviju pasludināja par sociālistisku republiku, kas pieņēma negrozītus Krievijas SFPR Konstitūcijas noteikumus no 9. līdz 23. pantam (2. p.), deklarēja proletariāta diktatūru, par kuras izpildvaru noteica CIK (4. p.), kuras priekšsēdētājs bija P. Stučka. Viņš ķērās pie darba ar saukli "Man

pieder atriebšana, un es sodīšu" un bija pārliecināts, ka no Latvijas Padomju Krievijai ved ceļš uz Berlīni^88.

Tālāk Stučka par šo periodu raksta: "Mēs no savas puses iestājamies par iekšējo autonomiju (KPFSR). Ja kāds to atrod par separātismu, tad lai mūs sauc par separātistiem...Mūsu īpatnības izskaidrojamas ar mūsu apgabala augstāku kapitālisma attīstības pakāpi un tikai. Šīs īpatnības prasa plašāku nekā vienīgi valodas autonomiju."[89] [90]

Stučkas boļševiku valdības lielākās kļūdas, kāpēc latviešu nacionālie spēki padzina to no Latvijas, bija masu vardarbība pret latviešiem, "autonomizācija Krievijā", tātad neiestāšanās par pilnīgi neatkarīgu Latviju, un varbūt viens no svarīgākajiem jautājumiem — atteikšanās sadalīt muižas, respektīvi, īstenot radikālu zemes reformu.

Stučka Padomju Krievijā bija ievērojams jurists un pat tieslietu ministrs, daudzu lielu likumdošanas aktu un oriģinālu tiesību ideju autors. Tā viņš 1924. gadā rakstīja, ka "tiesības ir sabiedrisko attiecību sistēma (vai kārtība), kas atbilst valdošās šķiras interesēm un ko aizsargā tās (tas ir, šīs šķiras ) organizēts spēks"?*

Viņš atzinīgi citē Jēringu, ka "vara (spēks) nepieciešamības gadījumā var pastāvēt bez tiesībām... Tiesības bez varas ir tukša skaņa." Tālāk jau viņš pats secina, ka "vardarbības vienīgā robeža ir pilnīga paverdzināšana vai bruņots pretspars... Tiesības ir tieši sistēma, bet nevis vienkārši likums... Tiesības nav nekas cits kā aizsargāts likums,"[91]

Padomju varas Latvijā nodibināšanas rezultātā Latvijas pilsoniskās valdības rokās drīz palika vairs tikai Liepāja uz kuģa "Saratova". Bet padomju varai Latvijā neizdevās nostiprināties. Viens no iemesliem tās zemajai popularitātei bija tās izraisītais terors, otrs bija tas, ka muižnieku zeme netika sadalīta, jo Stučka plānoja tur izveidot padomju lielsaimniecības.

Tā D.P.Moinihens rakstīja: "Pašnoteikšanos tiesību kā starptautisko tiesību normas iedibināšana bija amerikāņu plāns... Vudro Vilsons pasludināja Kongresam: "Nacionālie centieni (aspirations) jārespektē; pār tautām tagad var valdīt tikai arto piekrišanu. Pašnoteikšanās vairs nav tukša frāze. Tas ir imperatīvs darbības princips, kuru valstsvīri varēs turpmāk ignorēt tikai paši uz sava riska." "[92] [93] Lielbritānija V. Cērčila personā pret šo procesu un tautu pašnoteikšanās tiesību principa iedibināšanu jau tad izturējās ļoti skeptiski, jo baidījās, ka pašnoteikšanās ideoloģija agri vai vēlu var pārsviesties uz Britu impēriju.

Pirmais pasaules karš tautu pašnoteikšanas tiesības no jauna nostādīja pasaules un starptautisko tiesību uzmanības centrā.[93] D.P.Moinihens vēlāk rakstīja, ka "tautu pašnoteikšanās tiesības ir starptautisko tiesību norma, kura tika ieviesta saskaņā ar amerikāņu projektu,.."[94].

Vecās pasaules impēriju koloniju pašnoteikšanās pieredzei Jaunajā pasaulē patiešām bija milzīga nozīme veco impēriju noārdīšanā. Tomēr, ja ASV ņēma aktīvu dalību šajā procesā, tad tas nebūt nenotika ari bez savtīgām Savienoto Valstu interesēm un to militāras ekspansijas uz veco impēriju un koloniālo lielvalstu rēķina Jaunajā pasaulē.

1919. gada 10. jūnijā Versalas miera konferencē Latvijas delegācija tika oficiāli uzņemta. Taču angli Baltijas neatkarības jautājumu gribēja novilcināt. Tā lords Kerzons (Curzon) Tautu Savienības Padomē iesniegtajā notā rakstīja, ka Latvijas Liepājā un Igaunijas Rēvelē esošo valdību autoritāti viņa majestātes valdība esot provizoriski atzinusi de facto laikā, kad Anglijas ārlietu ministrs bija sers Artūrs Džeimss, vēlākais lords Balfūrs, kas simpatizēja baltiešiem. Tomēr par Krievijas valdību Anglija tajā laikā bija atzinusi Kolčaka valdību, kura piekrita vienīgi Baltijas, Kaukāza un Aiz-kaukāza apgabalu autonomijai.

Tālāk Kerzons rakstīja: "Esam patīkami pārsteigti, kad lasām, ka Augstā padome tomēr ir domājusi par Krievijas nomāju valstu nākotni un Deņikinu atzinusi ar noteikumu, ka viņam jāievēro tautu pašnoteikšanās tiesības. Vairums angļu politiku tomēr vēl aizvien domāja, ka Krievijā iespējams nodibināt mieru un kārtību, iejaucoties svešai, mērķtiecīgai, apzinīgai varai."[95]

J. Seskis raksta, ka savās sarunās ar angļu diplomātiem viņš tiem mēģinājis ieskaidrot, cik milzīgi ir Krievijas plašumi, cik lielas tās tautas pasīvās pretošanās spējas un ka Krieviju iekarot praktiski nav iespējams.

Baltiešu draugs Anglijas vēstnieks Stokholmā Hovards savā dienasgrāmatā rakstīja, ka ari Loida Džordža valdība sākotnēji neatbalstīja baltiešu, poļu un somu centienus pēc neatkarības, labāk dodot ieročus krievu baltgvardu vadoņiem, "kaut gan lielāks efekts būtu bijis, ja tos dotu poliem, igauņiem, latviešiem, lietuviešiem un somiem". Hovards rakstīja, ka "nacionālās gribas atdzimšana, līdz šim pakļauto tautu lepnums uz savu brīvību un viņu naids pret Krieviju radīja pamatus, uz kuriem varēja celt nesalīdzināmi drošāk nekā uz Kārļa Marksa teorijām vai ķeizariskā režīma reminiscencēm, kas bija viss, ko baltie virsnieki varēja piedāvāt. Ja, kā Trockis savā grāmatā par krievu revolūciju raksta, mēreno sociālistu Kerenska valdība būtu izdalījusi Krievijā zemi zemniekiem, tad viņi būtu uzvarējuši. Bet vecie imperiālisti un lielie zemes īpašnieki to novērsa, un no tā laika Krievijā nodibināt mērenu republiku vairs nebija iespējams."[96]

Interesanti atzīmēt, ka Parīzes miera konferencē Baltijas komisijā tomēr atzina, ka vācu karaspēks Baltijā nav pozitīvs mieru un drošību radošs faktors, un iesniedza konferences Četru padomei priekšlikumu vācu karaspēku aizvākt.

Francijas valdība tajā paša laika ilgstoši izvairījās atzīt Latvijas neatkarību de facto, jo Francija pirms kara bija Krievijai aizdevusi 13 miljardus zelta rubļu un tāpēc negribēja pieļaut Krievijas sabrukumu.

Neskatoties uz savu valdību rezervēto attieksmi pret Baltijas jautājumu, Anglijas un ari Francijas Jūras lietu ministrijas bija noskaņotas tās atbalstīt, jo izprata Baltijas kā atklātās jūras statusa stabilitātes saglabāšanas nepieciešamību šajā reģionā. Francijas Jūras lietu ministrija salīdzināja Baltijas jūras nozīmi ar Vidusjūras nozīmi. "Tās līdzsvars būs vajadzīgs visas Eiropas līdzsvaram. Panģermānisms tur atrastu lielu kompensāciju, ja tam izdotos Baltijas jūru padarīt par "vācu ezeru". ... Vācija pie šī darba strādā ar apbrīnojamu metodi un enerģiju."

Tāpēc Vācija mēģināja pārliecināt Baltijas valstu valdības, ka tā būtu to labākais sabiedrotais. Tomēr baltieši atbildēja ar prasību pēc iespējas ātrāk izvākt vācu karaspēku. Nelaimīgā kārtā šos vācu centienus atbalstīja Spa konvencija, kas tika noslēgta pēc pamiera ar Vāciju un ar kuru Antante vācu armijai Baltijā uzticēja žandarma lomu — apturēt ar savu karaspēku lieliniecismu. Spa konvencija uzticēja vācu ģenerālim fon der Golcam ar viņa 7 tūkstošiem karavīru rūpēties par Latvijas drošību.

latviešu strēlnieki atteicās viņam pakļauties, par ko vācieši vairākus nošāva, aizbildinoties ar to, ka viņi esot lielinieki. Tas latviešu tautā radīja nemierus. Šajos apstākļos Lielbritānijas konsuls Bozankē (Bosanquet) parakstīja ar Vācijas pilnvaroto lietvedi Latvijā Vinnigu konvenciju, pēc kuras visiem vāciešiem, kas iestātos fon der Golca armijā, būtujāpiešķir Latvijas pilsonība. Vācu karavīru vervēšanai šim nolūkam Vācijā darbojās desmitiem biroju. Vācieši jau kopš 1917. gada perināja plānus par Kurzemes aneksiju un pievienošanu Vācijai, kā ari par visas Baltijas pārveidošanu par hercogisti ar vācu princi tronī.[97]

Nodrošināta ar Antantes formālu mandātu un uzdodama par mērķi lieliniecisma apkarošanu, kā arī mēģinot sabiedrotos pārliecināt, ka visi latvieši ir lielinieki, Vācija patiesībā šajā aizsegā nostiprināja savas pozīcijas Baltijas valstīs. J. Seska vārdiem, "šim nolūkam viņa konfiscējajaunās nacionālās republikas un nodeva Baltijas baronu rokās".[98]

Latvijas valdība šajā stāvoklī griezās pie Antantes, lai dabūtu vienlaicīgi palīdzību cīņai gan pret vāciešiem, gan lieliniekiem. Tajā pašā laikā ar vācu armijas piekrišanu barons fon Striks gatavoja apvērsumu, vērstu pret Baltijas valstu pilsoniskajām valdībām, lai to vietā nodibinātu Baltijas monarhiju ar Hohencollernu tronī. Baltijas baroni vienmēr tika uzskatīti par "ģermānisma raugu Krievijā". Viņu muižniecība iespiedās Krievijas galmā, diplomātos un valsts pārvaldes iestādēs, uzturot tur Berlīnei labvēlīgu ietekmi un graujot krievu-franču aliansi, kā arī kara laikā radot ap cara nodevīgu atmosfēru. Atstumta no Rietumiem, Vācija meklēja izeju uz Krieviju.

Fon der Golca memuāros rakstīts par viņa plāniem kopā ar krievu baltgvardiem satriekt boļševikus un izplatīt vācu ietekmi Krievijā. Bet Ludendorfs atklāti uzskatīja par nepieciešamu kolonizet cara impēriju. Tā kā Veimaras republikas valdībabija parakstījusi līgumu ar Antanti, tā nedrīkstēja šos plānus atbalstīt. Tāpēc Vācijas smagās rūpniecības un finansu aprindas nodibināja Visvācu apvienību (AlldeutscherVerein), kas nodrošināja ar uzturu, algu un kara materiāliem 150tūkstošu vīru lielu armiju.

Šo mērķu īstenošanu kavēja tas, ka Antante bija pasludinājusi tautu pašnoteikšanās tiesības un bija radušās "neatkarīgās" Baltijas republikas. Arī Vācija bija atzinusi Latviju 1919. gada 27. novembrī, tāpēc par Vācijas aneksionistisko mērķu izpildītāju bija jāmeklē kāds cits.

Tādu sabiedroto vācieši atrada Berlīnē apmetušos krievu monarhistu ģermanofilā spārna vidū. Tieši Baltijā tika gatavots apvērsums Eiropas politiskajā stāvoklī. Fon der Golcs ieradās Liepājā, un 16. aprīlī landesvērs gāza Ulmaņa valdību. Jūnijā Jelgavā ieradās krievu baltgvardu virsnieks Bermonts-Avalovs ar savām krievu karaspēka dalām. 3. augustā Antantes spiediena dēj vācieši bija spiesti atsaukt ģenerāli fon der Golcu.

Formāli viņš atkāpās no virspavēlnieka amata, bet drīz atgriezās no Berlīnes Jelgavā. 23. augustā Antante pavēlēja "Dzelzs divīzijai" atstāt Latviju, un Vācijas valdība nevarēja atteikties izpildīt šo pavēli. Bet divīzijas komandieris Bišofs ar saviem virsniekiem atteicās pildīt valdības pavēli, un 5. septembrī krievu ģenerālis Judeņičs iecēla Bermontu-Avalovu par krievu-vācu karaspēka virspavēlnieku Kurzemē. Pēc franču maršala Foša trešā ultimāta vāciešiem izvākties no Kurzemes visa vācu armija Kurzemē ar vācu valdības atjauju pārgāja krievu dienestā ar Bermonta virspavēlniecību. Vācu "Freikorps” karoja Baltijā visu 1919. gadu. Krievu šajā armijā bija ap 30 000^99, vāciešu — no 100 līdz 200 tūkstošiem. Bermonta armija uzsāka karagājienu uz Rīgu. Krievu-vācu karaspēka apgādi turpināja Vācijas valdība. Latvieši sāka ar viņiem sīvas cīņas.

Latviešu militārajiem spēkiem tajā laikā trūka bruņojuma un virsnieku, tāpēc lūgums pēc to atsūtīšanas tika ar telegrammu nosūtīts uz Sibīriju latviešu strēlnieku pulkiem. Šo pulku pārvešanu uz Latviju kavēja franči, kas koordinēja ieroču un citu karamateriālu piegādi, kā arī atbalstīja Kolčaku.

Tajā laikā divi latviešu pulki, kas izvairījās no dienesta sarkano pusē, atradās Sibīrijā un gribēja atgriezties Latvijā. Kolčaks neatzina Latvijas neatkarību un gribēja tos ar franču palīdzību atbruņot un izformēt.

Sarunā ar J. Sesku Berlīnē krievu emigrantu ģenerālis Gučkovs ir izteicies: "Nākotnes Krievija nevar pielaist nomaļu valstu neatkarību, kas ar savām bagātībām tur rokās visu Krievijas eksporta tirdzniecību un kas pašas atsevišķi nav dzīvotspējīgas. Viņām dos plašu autonomiju, bet tāmjāiestājas lielajā krievu valstī."[100]

Ne krievi, ne vācieši neticēja, ka latviešiem izdosies sakaut Bermonta karaspēku. Tomēr latvieši, kas bija loti slikti apgādāti, 7. novembrī atsita vāciešus no Rīgas, pie Jelgavas smagi tos sakāva un atteica vācu lūgumam pēc pamiera.

20. novembrī Vācijas valdība iecēla majoru Bišofu par virspavēlnieku Latvija un nosūtīja uz turieni papildspēkus. Latvija nonāca karastāvoklī ar Vāciju. Karamateriālus Latvija pirka Francijā, un par tiem latvieši apņēmās samaksāt ar liniem 12 miljonu franku apjomā, jo franči bija gatavi dot karamateriālus tikai pret precēm. Franču strādnieki, kas simpatizēja Krievijas boļševikiem, atsacījās tos pārkraut. Materiāli bija jāiekrauj latviešu karavīriem.

Lajā pašā laikā latviešu diplomāti neatlaidīgi strādāja Parīzē miera konferencē, tiecoties panākt Latvijas atzīšanu de jure. Fur no daudzu Rietumu diplomātu puses argumentācija pret Baltijas neatkarības atmanu bija šāda (gaužām līdzīga tai, kas otrās atbrīvošanās laikā):

* Latvijas neatkarību nevarot dejure atzīt bez Krievijas piekrišanas;

* Krievijai ļoti nepieciešamas Baltijas ostas, ar Pēterpili tai nepietiekot;

» no Amerikas neatkarības atzīšanu nedabūšot, tā esot Vācijas ietekmē;

» kara aizdevumus baltiešiem nedošot, lai griežoties pie privātbankām;

* miera konferencē gaidot uz notikumu attīstību Krievijā un uzskatot, ka latvieši esot pārāk nespējīgi pretoties Krievijas valstij;

• jāsastādot Baltijas konfederācijas projekts;

• amerikāņi baidoties no jauniem Balkāniem Baltijā;

• visas delegācijas atzīstot, ka latviešiem galvenokārtjāpaļaujoties tikai uz saviem spēkiem.

Vārdu sakot, Rietumu lielvalstis pat pēc Tautu Savienības izveidošanas vilcinājās ar Latvijas un Igaunijas atzīšanu līdz pat 1921. gadam, jo tās cerēja, ka tiks atjaunota lielā nebolševistiskā Krievija. Tādā gadījumā Latvija tiktu nekavējoties atkal inkorporēta Krievijā.[101]

Latviešu delegācija Parīzē paziņoja, ka tā nevar vienlaicīgi cīnīties ar vāciešiem un lieliniekiem, tāpēc latvieši uzsākuši ar lieliniekiem miera sarunas. Bet amerikāņi piedraudēja latviešiem, ka pārtrauks visas attiecības, ja Latvija noslēgšot mieru ar lieliniekiem. Arī franču delegācijas pārstāvis Bartelo 1919. gada 13. oktobri piedraudēja atņemt jebkādu palīdzību, ja latvieši noslēgs mieru ar lieliniekiem. Ja būšot noslēgts miers ar lieliniekiem, tad tas notikšot "ar lielās Krievijas un sabiedroto ienaidniekiem, un tad mūs nevarēšot aizstāvēt", franču izteikumus citē J. Sesks, "labāk lai lielnieki jūs padzen no savas zemes, bet tikai mieru ar tiem neslēdziet".[102]

Sabiedrotie pret pilsonisko Latviju vairākkārt nospēlēja visai apšaubāmu lomu. Tā, piemēram, vācieši būtu padzīti no Rīgas daudz agrāk, bet 1919. gada 3. jūlijā sabiedrotie piespieda latviešus ar vāciešiem noslēgt Strazdmuižas pamieru.[103]

Lielvalstu pārstāvji ar Baltijas valstu atzīšanu dejure nesteidzās. Galvenais šķērslis Baltijas valstu atzīšanai bija Krievija, uz ko mēdza aizrādīt Rietumu diplomāti. Visā

pasaule valdīja uzskats, ka Baltijas valstu ostas bija saimnieciski nepieciešamas Krievijai izejai uz Rietumeiropu. Tomēr nevienam neienāca prātā, ka Beļģija un Holande tāpat noslēdza Vācijas pieeju Ziemeļjūrai un kontrolēja tādas lielas ostas kā Antverpeni, Amsterdamu un Roterdamu, bet tas nebūt netraucēja Vācijai tās izmantot tirdzniecībai.

PIRMSKARA LATVIJAS MIERA LĪGUMS AR KRIEVIJU un LATVIJAS neatkarības ATZĪŠANA

Pēc boļševiku izdzīšanas no Latvijas 1920. gada 11. augustā Rīgā tika noslēgts "Miera līgums starp Latviju un Krieviju". kura II pantā teikts:

"Izejot no Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas pasludinātajām visu tautu tiesībām uz brīvu pašnoteikšanos, neizņemot pat pilnīgu atdalīšanos no valsts, kuras sastāvā tās ietilpst, un ievērojot Latvijas tautas noteikti izsacīto gribu uz patstāvīgu valsts dzīvi, Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnajām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi, kā uz bijušās valsts - tiesiskās iekārtas, tā arī uz starptautisko līgumu pamata, kuri še aprādītajā nozīmē zaudē savu spēku uz nākošiem laikiem. No agrākās piederības pie Krievijas Latvijas tautai un zemei neizceļas nekādas saistības attiecībā uz Krieviju."

Līguma III pants noteica valsts robežu ar Krieviju, kas ietvēra Latvijā ari Abrenes apgabalu. Izņemot šo līgumu, nekāda cita tiesiska pamata Latvijas un Krievijas savstarpējai robežai līdz šīs grāmatas sarakstīšanaijoprojām nebija. III pantam pielikumā bija robežas karte.

IV panta 1) dala aizliedza "uzturēties savā teritorijājebkādam karaspēkam, izņemot valdības vai tādu draudzīgu valstu karaspēku, ar kurām viena no līdzējām pusēm noslēgusi kara konvenciju, bet kuras neatrodas faktiskā kara stāvoklī ar otru līdzēju pusi, kā arī aizliegt savas teritorijas robežās līgt un mobilizēt personīgo sastāvu tādu valstu, organizāciju un grupu armijām, kuru nolūks ir bruņota cīņa ar otru līdzēju pusi".

Panta 2) daļā noteikts: "Nepieļaut uz savas teritorijas sastādīties un uzturēties jebkādām organizācijām un grupām, kuras pretendē uz valdības lomu visā otras līdzējas puses teritorijā vai tās daļā, kā arī priekšstāvībām un amata personām no organizācijām un grupām, kuru nolūks ir gāzt otras līdzējas puses valdību."

VIII pants savstarpējo pilsonības jautājuma risinājumu noteica šādi:

"Personas, kuras šī līguma ratifikācijas dienā dzīvo Latvijas robežās, kā arī Krievijā dzīvojošie bēgli, kuri paši vai kuru vecāki līdz 1914. g. 1. augustam bijuši pierakstīti pie pilsētu, lauku vai kārtu sabiedrībām uz teritorijas, kura tagad veido Latvijas valsti, top atzīti par Latvijas pilsoņiem.

(Lai novērstu to, ka Latvijas pilsonību gūst bijušie Krievijas un Vācijas pavalstnieki, kas Latvijā tika ievesti rusifikācijas vai ģermanizācijas nolūkā, šo noteikumu vēlāk attiecināja tikai uz personām, kuru vismaz trīs paaudzes bija pastāvīgi dzīvojušas Latvijā.)

Tas pašas kategorijas, kuras šī līguma ratifikācijas momenta dzīvo Krievijas robežās, izņemot iepriekš minēto bēgļu kategoriju, top atzītas par Krievijas pilsoņiem."

Panta 3. un 4. dala deva personām, kas dzīvo vienā līgumslēdzējā valstī, tiesības brīvi optēt (izvēlēties) otras līgumslēdzējas valsts pilsonību. IX pants atsaucās uz iepriekš, 12. jūnijā, noslēgto bēgļu reevakuācijas līgumu un precizēja to.

No X līdz XIV pantam līgumā bija detalizēti reglamentēti Latvijas valsts, privāto uzņēmumu un fizisko presonu īpašuma reevakuācijas jautājumi, par ko tuvāk nodaļa par valstu tiesību pēctecību.[104]

Jāņem vērā, ka, pēc arhīvu datiem, vācu armijai tuvojoties, 1914.-1915. gadā Krievija tikai no Rīgas vien izveda ap 14 tūkstošus vagonu ar rūpnīcu mašīnām, darbgaldiem, instrumentiem u.c. 107,8 miljonu rubļu vērtībā un 16 tūkstošus vagonu ar izejvielām, pusfabrikātiem, gatavo produkciju 78,4 miljonu rubļu vērtībā. Metālapstrādes un mašīnbūves rūpnīcas evakuēja līdz 100% visu dzinēju, darbgaldu un instrumentu. Pavisam tikai no Rīgas vien evakuēja 142 metālapstrādes un mašīnbūves uzņēmumus kopā ar visiem strādniekiem un inženiertehnisko personālu. Izveda arī skolu, arhīvu un sakaru inventāru. Ievērojamu dalu evakuēto iekārtu rekvizīcijas vai pirkšanas ceļā Krievijā sagrāba tās kara rūpniecības koncerni, militārās iestādes un Krievijas lieluzņēmēji. No Rīgas izveda visas bankas kopā ar to kapitālu, noņēma un izveda tramvaja sliežu ceļus ar visiem vagoniem un vadiem.[105]

Pretēji Miera līguma noteikumiem tikpat kā neko no šī inventāra Latvija vairs atpakaļ nedabūja.

Miera līguma noteikumus par Latvijas valsts, tās juridisko personu un pilsoņu īpašuma, praktiski visa rūpnieciskā potenciāla repatriāciju Krievija un PSRS tā arī nekad nav izpildījusi. Vēl vairāk, Padomju Krievija un vēlāk PSRS visiem spēkiem pretojās arī šo uzņēmumu augsti kvalificēto latviešu kadru repatriācijai. Līdz ar to Latvijai nācās sākt tautsaimniecības atjaunošanu praktiski no nulles.

Salīdzinot šo līgumu ar 1994. gada Latvijas—Krievijas līgumu paketi, visbūtiskākā atšķirība ir tā, ka Miera līguma noslēgšanu tādā visumā goda pilnā redakcijā Latvija panāca, pateicoties latviešu uzvarai bruņotā nacionālās un politiskās atbrīvošanās cīņā divāsfrontēs. Lidz ar to nekādus noteikumus par savu demobilizēto virsnieku un karavīru vai cita veida piektās kolonnas atstāšanu Latvijā un tās tiesiskajām garantijām nevienam no Latvijas bruņotajiem pretiniekiem — ne krieviem, ne vāciešiem — pat nenāca prātā izvirzīt.

Tikai pēc Miera līguma noslēgšanas ar Krieviju zuda formālais šķērslis tam, lai Rietumu lielvalstis Tautu Savienības ietvaros atzītu Latviju de jure 1921. gada 26. janvārī.

Tomēr arī pēc Miera līguma ar KPFSR noslēgšanas, kā savos memuāros atzīmē Itālijas ārlietu ministrs un vēstnieks Parīzē grāfs Sforca, britu pārstāvis lords Kerzons

savas runas Tautu Savienības Augstas padomes sēdes izturējās negatīvi pret Baltijas valstu atzīšanu de jure. Viņš pretojās šai atzīšanai pat tad, kad jautājums pirmo reizi parādījās Augstās padomes dienaskārtībā, izrādot "rūpes par rītdienas Krieviju".

Uz to grāfs Sforca sēdē esot iebildis, ka nevajagot būt krieviskākiem par krievu valdību, kura atzinusi Latviju, Lietuvu un Igauniju.[106]

Tāpēc vēlreiz jāsecina, ka latviešu sarkano strēlnieku līdzdalība pilsoņkarā nebija veltīga. Ja viņi nebūtu apspieduši eserudumpi Maskavā, iznīcinājuši baltgvardu elitārās vienības pilsoņu karā un revolūcija būtu zaudējusi, tad Rietumu lielvalstis nekad nebūtu atzinušas Latvijas neatkarību un neuzņemtu to Tautu Savienībā.

Krievijas impērijas tiesību pēctece bija KPFSR, kas, atguvusi vairumu agrāko cara impērijas robežu, transformējās PSRS, respektīvi, jaunā, vēl agresīvākā un ekspansīvākā komunistiskā impērijā.

STARPTAUTISKĀS DROŠĪBAS SISTĒMA PIRMSKARA PERIODĀ UN LATVIJAS STARPTAUTISKAJAI DROŠĪBAI VELTĪTIE LĪGUMI

Viens no pirmajiem Pirmā pasaules kara šausmas pārdzīvojušās starptautiskās sabiedrības uzdevumiem bija radīt starptautiskā miera un drošības garantijas, lai novērstu jauna kara draudus, kas varētu radīt briesmas jaunizveidoto nacionālo valstu pastāvēšanai.

Šajā nolūkā 1920. gadā tika izveidota Tautu Savienība (League of Nations), par kuras mērķi Statūtos (Paktā) pasludinājoitarptautiisko mieru un drošību. Savienības Statūtu X pantā bija noteikts, ka "Savienības locekli uzņemas respektēt un aizstāvēt pret uzbrukumiem no ārienes visu Savienības locekļu teritoriālo neaizskaramību un politisko neatkarību".

XI panta 1. dala noteica, ka "katrā karā vai kara draudos, kas vai nu tieši aizskar, vai neaizskar kādu Savienības locekli, ieinteresēta visa Savienība, tai jāsper attiecīgi soļi starptautiskā miera aizsardzībai".

XII panta 1. daļā proklamēts: "Visi Savienības locekli vienojās, ja viņu starpā izceltos strīdus jautājumi, kas varētu novest līdz sakaru pārtraukšanai, tad tie jānodod šķīrējtiesai, tiesas izlemšanai vai Padomes izmeklēšanai."[107]

Līdz ar to visu Savienības dalībvalstu, ari Krievijas, pienākums bija attiecināt X panta principu ari uz Latviju.

1928. gada 27. augustā tika noslēgts Parīzes jeb tā saucamais Briāna—Kelopa^108pakts, kurā piedalījās 48 valstis, tajā skaitā: ASV, Francija, Lielbritānija, Vācija,

Itālija, Polija, Čehoslovakija, Japāna un PSRS. Pakta 1. panta valstis nosodīja kara pielietošanu starptautisko pretišķību atrisināšanai un atteicās no kura kā nacionālās politikas metodes. Pakta 2. pants noteica, ka konfliktjāatrisina vienīgi mierīgā ceļā. [109]

Briāna—Keloga pakts stājās spēkā 1929. gada 24. jūlijā. PSRS jau konferences laikā lika priekšā Polijai, Lietuvai, Somijai, Igaunijai, Latvijai un Rumānijai parakstīt Protokolu par tā spēkā stāšanos savstarpējās attiecībās, kas arī vēlāk, 1929. gada 9. novembrī, tika izdarīts Maskavā, tā saucamajā Maskavas protokolā.[110]

Tautu Savienība tā arī netika galā ar miera nodrošināšanu un spēka pielietošanas novēršanu pasaulē. Jau 3 gadus pēc Briāna—Keloga pakta parakstīšanas Japāna okupēja Mandžūriju. Protestējot pret to, ASV valsts sekretārs Henrijs Stimsons 1932. gada 7. janvārī nosūtīja Japānai notu, kas vēlāk ieguva Stimsona doktrīnas nosaukumu un kurā viņš paziņoja, ka Savienoto Valstu valdība nevar atzīt nekādu Ķīnas teritorijā izveidojušos de facto situāciju, ne līgumus, kas noslēgti pretēji 1928. gada Parīzes pakta noteikumiem.

Stimsona doktrīnas starptautiskās atzīšanas kārtībā 1932. gada 11. janvārī Tautu Savienības Asambleja pieņēma rezolūciju, kurā tā deklarēja, ka nekāda Tautu Savienības locekļa teritoriālās integritātes aizskaršana un pārmaiņas tā politiskajā neatkarībā, kas notikušas pretēji Tautu Savienības Statūtu X panta vai Parīzes pakta noteikumiem, nav atzīstamas par spēkā esošām.[111]

Līdz ar to Tautu Savienībā aktuāls kļuva jautājums par to, kas ir agresija. Šajā nolūkā 1933. gada 3.-5. jūlijā Londonā pieņēma Londonas konvencijas par agresijas deūnīciiunēc kurām par agresoru tika kvalificēta ikviena valsts, kas pirmā pieteic karu citai valstij; veic bruņotu iebrukumu svešā teritorijā ar kara pieteikšanu vai bez tās, jūras blokādi un atbalsta svešas valsts teritorijā iebrukušas bruņotas bandas (II p.). Nekādi politiski, ekonomiski un citi apsvērumi nevar kalpot par attaisnojumu agresijai (III p.). Ш panta pielikumā noteikts, ka šos agresijas konstatēšanas noteikumus nedrīkst ierobežot.

Tālāk detalizēts, ka par agresijas attaisnojumu nevar kalpot "A. Dalībvalsts politiskā, ekonomiskā vai sociālā struktūra; pieņēmumi par tās pārvaldes nepilnībām; nemieri, kas notikuši streiku, revolūciju, kontrrevolūciju vai pilsoņkaru rezultātā".

B. punktā noteikts, ka agresiju nedrīkst attaisnot ar otras līgumslēdzējas puses vai tās pilsoņu materiālo vai morālo tiesību pārkāpšanu.[112]

Kā zinām, visus šos principus PSRS 1940. gadā Baltijā pārkāpa.

Londonas konvenciju iniciators bija PSRS ārlietu tautas komisārs Maksims Litvinovs, tāpēc tās dēvē ari par Ļitvinova konvencijām. Tajās citu valstu vidū piedalījās arī Latvija, Lietuva, Igaunija, Afganistāna, PSRS, Polija, Turcija, Cehoslovakija, Rumānija un Somija, starp kurām iepriekšminētās normas tika nostiprinātas ar īpašu dokumentu. Četras minētās valstis vēlāk kļuva par Padomju Savienības agresijas upuriem.

Stimsona doktrīna ieguva konvencionālu raksturu ar 1933. gada 10. oktobri pieņemto Riodezaneiro konvenciju var agresijas noliegumu un strīdu izlemšanu. kas aizliedza jebkuras teritoriālas pārmaiņas, kas nav panāktas miera ceļā, un pasludināja par spēkā neesošu jebkuru okupāciju vai teritorijas iegūšanu ar militāra spēka palīdzību. Konvencijai tūliņ pievienojās 27 valstis, tajā skaitā 15 no Latīņamerikas, kā arī ASV, Bulgārija, Čehoslovakija, Somija, Grieķija, Norvēģija, Itālija, Rumānija, Spānija, Turcija un Dienvidslāvija.57

Tātad var uzskatīt, ka ar Riodežaneiro konvenciju spēka pielietojuma noliegums un ar spēku iegūto teritoriālo pārmaiņu neatzīšana bija jau kļuvusi par atzītu starptautisko tiesību normu un imperatīvo jus cogens principu. Diemžēl 1935. gadā PSRS atzina Japānas izveidoto Mandžūrijas marionešu režīmu.

Toties, kad tā paša gada oktobri Musolīni režīms uzsāka agresīvu karu pret Abesīniju, Maksims Litvinovs PSRS vārdā Tautu Savienībā paziņoja: "Jābūt skaidrībai par to, ka Tautu Savienība netaisās mainīt savu attieksmi kā pret tiešu citu tautu teritoriju sagrābšanu un aneksiju, tā iepretim tiem gadījumiem, kad šāda aneksija tiek maskēta ar marionešu "nacionālo" valdību izveidošanu, kas formāli ir neatkarīgas, bet īstenībā kalpo vienīgi par ārvalstu agresora aizsegu un aģentu."58

Tieši tādus "aizsegus un aģentus" PSRS arī izveidoja pēc aneksijas Baltijas valstīs, neskatoties uz to, ka principi par spēka nepielietošanu savstarpējās attiecībās tika noteikti ari Baltijas valstu un PSRS savstarpēji noslēgtajos divpusējos līgumos. Tā

1932. gada 5. februārī Latvija ar PSRS noslēdza Neuzbrukšanas līgumu, kura 1, pantā puses apņēmās atturēties no jebkura pret otru līgumslēdzēju pusi vērsta agresijas akta un jebkura vardarbības akta, kas būtu vērsts pret otras līgumslēdzējas puses teritoriālo integritāti un politiskās neatkarības neaizskaramību vienalga, vai šāda agresija un šādi akti ir pastrādāti atsevišķi vai kopā ar citām valstīm, ar vai bez kara pieteikšanas.

2. pantā dalībvalstis apņēmās nepiedalīties nekādos militāros, nepolitiskos līgumos, konvencijās vai vienošanās, kas vērstas pret otras puses neatkarību, teritoriālo integritāti vai politisko drošību.59

Kā redzam, ari šo līgumu PSRS pārkāpa. Patiesībā ar šo dokumentu kopā ar

1933. gada Londonas konvencijām par agresijas definīciju jau pilnīgi pietiek, lai

57 Treaty ofNon-Aggression and Conciliation. — League ofNations Treaty Series, Vol. 163, pp. 393— 405. Sk. ari - Briggs, "Non-Recognition of Title by Conquest and Limitations on the Doctrine", 35 American Society of International Law, Proc. 72 (1940).

58 League ofNations.O.J. 340 (1938).

59 Valdības Vēstnesis. - 1929. — Nr. 146, 174. Sk. ari —League ofNations Treaty Series, Vol. 148, p. 123.

kvalificētu PSRS militāro iebrukumu Baltijas valstīs ka agresiju un, balstoties uz Rio-dežaneiro konvencijā ietverto Stimsona doktrīnu, kuru, kā redzam, 1935. gadā Tautu Savienībā atbalstīja ari PSRS, neatzītu šos Padomju Savienības spēka politikas pielietošanas rezultātā sagrābtos teritoriālos ieguvumus. Pastāv vēl arī citi PSRS vainu pastiprinoši dokumenti.

1934. gada 4. aprīlī Latvija ar PSRS parakstīja Protokolu par 1932. gada 5. februārī noslēgtā Latvijas un PSRS neuzbrukšanas līguma termina pagarināšanu līdz 1945., gada 31. decembrim^60, tātad pagarinājums nosedza tieši PSRS agresijas gadus.

1939. gada 29. martā PSRS ārlietu tautas komisārs Ļitvinovs savā paziņojumā Latvijas sūtnim PSRS F. Kociņam rakstīja: "Kā Padomju un Latvijas 1920. g. 11. augusta Miera līgums, tāpat arī 1932. g. 5. februāra Neuzbrukšanas līgums izgāja no prezumpcijas, ka Latvijas tautai ir dota iespēja saņemt un saglabāt tiesības uz pilnīgu patstāvīgu un neatkarīgu valstiskumu, kas atbilst Latvijas tautas gribai... Jebkādi nolīgumi, lai tie būtu brīvprātīgi vai zem ārēja spiediena noslēgti un kuru rezultāts būtu Latvijas Republikas neatkarības ierobežošana..., to visu Padomju valdība atzītu par nepieļaujamu un nesavienojamu ar Latvijas noslēgto minēto līgumu un vienošanās garu."[113] [114] ’

LATVIJAS REPUBLIKAS OKUPĀCIJA UN NEATKARĪBAS ZAUDĒŠANA

PSRS un Vācija 1938. gada 23. augustā noslēdza Neuzbrukšanas paktu ar tā Slepeno papildu protokolu^115, ko dažkārt dēvē par Hitlera—Staļina vai Molotova— Rībentropa paktu. Slepenā protokola 1. punktā bija noteikts, ka "to rajonu, kas ietilpst Baltijas valstīs (Somija, Igaunija, Latvija, Lietuva), teritoriāli politisku pārkārtojumu gadījumā Lietuvas rietumu robeža vienlaicīgi ir interešu sadales robeža starp Vāciju un PSRS ".

Līdzīgi "interešu sfēras" sadales noteikumi attiecībā uz Poliju bija ietverti 2. punktā, kura 2. daļā bija teikts: "Jautājumu par to, vai Polijas valsts neatkarības saglabāšana ir abu pušu interesēs un kādas būs šīs valsts robežas, var atrisināt tikai tālāko notikumu gaitā." 3. punktā līdzīgi noteikumi bija par Besarābiju.

Tā paša gada 28. septembrī starp Vāciju un PSRS tika noslēgts Līgums par draudzību un robežām ar tā Slepeno papildu protokolu. Ar to parakstīšanu PSRS un Vācija vienojās sadalīt Poliju, Somiju un Baltijas valstis, tā rupji pārkāpjot visus iepriekš

minētos Tautu Savienības līgumus un arī līgumus ar attiecīgajam valstīm, ari Baltijas valstim.63

28. septembra Slepenajā protokolā bija noteikts, ka 28. augusta Slepenais protokols tā 1. punktā tiek izmainīts tādējādi, ka "Lietuvas valsts teritorija tiek ietverta PSRS interešu sfērā, jo Ļubļanas vojevodiste un Varšavas vojevodistes dalās tiek iekļautas Vācijas interešu sfērā. (Sk. karti Līguma par draudzību un robežām pielikumā.) Tiklīdz PSRS Lietuvas teritorijā veiks īpašus pasākumus savu interešu aizsardzībai, tad dabisku un vienkāršu robežu noteikšanas nolūkos esošā Vācijas un Lietuvas robeža tiks izlabota tādējādi, ka Lietuvas teritorija, kas atrodas uz dienvidrietumiem no kartē norādītās līnijas, tiks atdota Vācijai."64

Šeit būtu vēlams atcerēties arī, ko veselā rakstu sērijā Mavriks Vulfsons rakstīja LPSR presē. Tā 1987. gadā, kad latviešu sabiedrība sāka atklāti apspriest pakta slepenos pielikumus, M. Vulfsons par paktu rakstīja: "Noslēdzot šo līgumu, PSRS pēc neskaitāmiem, neveiksmīgiem mēģinājumiem nodrošināt Baltijas valstu neaizskaramību ar triju valstu garantijām... uzņēmās savdabīgu garanta lomu."65

Pēc pavisam neilga laika viņš sāka runāt un rakstīt pavisam pretējo.

LATVIJAS NEATKARĪBAS ZAUDĒŠANA UN PSRS NOZIEGUMU BALTIJAS VALSTĪS JURIDISKĀ KVALIFIKĀCIJA

PSRS spiediens 28. septembra protokola īstenošanai bija nekavējošs. Padomju Savienība piespieda Latviju 1939. gada 5. oktobri noslēgt Savstarpējās palīdzības paktu,66 kas Latvijas nomierināšanai preambulā "pamatojās uz otras puses valstiskās neatkarības atzīšanu un neiejaukšanos tās iekšējās lietās" un kura IV pantā "puses apņēmās nenoslēgt nekādas savienības un nepiedalīties nekādās koalīcijās, kas vērstas pret vienu no tīdzējām pusēm".

Kā zinām, PSRS jau bija paspējusi piedalīties pret Latviju vērstā koalīcijā ar Vāciju.

Saskaņā ar pakta III pantu "Latvijas Republika nolūkā nodrošināt Padomju Savienības drošību un savas pašas neatkarības nostiprināšanai" apņēmās ielaist "stingri ierobežotu padomju bruņoto sauszemes un gaisa spēku daudzumu", kas tika ievests nekavējoties un izrādījās 30 tūkstošus vīru liels, respektīvi, lielāks par Latvijas armiju.

M. Vulfsons turpretim jau iepriekš minētajā rakstā par 1939. gadā Baltijas valstīm uzspiestajiem Savstarpējās palīdzības līgumiem turpina: "Šie līgumi Latvijas

63 Par to tuvāk sk. Izidors Vizulis, "The Molotov-Ribentrop Pact of 1939, The Baltie Case", New York (1988).

“Tekstu oriģinālā sk. Osteuropa, Zeitschrift fiirGegenwartsfragendes Ostens, Sonderdruck, (1989) Stuttgart, S 442-443.

65 Sk. Rudens pārdomas. — Cīna. — 1987. — 20. aug.

66 Padomju varas atjaunošana..., 107.—108. lpp.

visplašākajā sabiedrība tika uzņemti ar gandarījumu... valdīja nesalaužama pārliecība, ka Latvijas vieta izšķirošajā divkaujā starp Padomju Savienību un nacistisko Vāciju var būt tikai Padomju Savienības pusē!"

Mēnesi vēlāk Vulfsons jau rakstīja, ka 1939. gada 5. oktobra līgums "neapšaubāmi nostiprināja Latvijas drošību... Vai 5. oktobra līgums bija saistīts ar 23. augusta paktu un protokoliem, kuri it kā šim līgumam pievienoti? Kas attiecas uz protokoliem, tad manā rīcībā to nav... Ja šie dokumenti tādā veidā un formā ir bijuši, tie nosaka tikai Baltijas valstu vietu Otrā pasaules kara pirmajā posmā—kopā ar Padomju Savienību.... Politiski nostāties pret līgumu varēja un var tikai tie, kas vēlējās, lai Latvija būtu bijusi hitleriskās Vācijas sabiedrotā karā."67

Protams, Vācija labi zināja, kas notiks ar Latvijas iedzīvotājiem pēc PSRS karaspēka ienākšanas. Tāpēc 1939. gada 28. septembrī tā ar Padomju Savienību noslēdza vēl vienu Konfidenciālo protokolu, pēc kura PSRS valdība apņēmās nelikt "šķēršļus Vācijas pilsoņiem un citām vācu izcelsmes personām, kas dzīvo teritorijās, kuras atrodas tās interešu sfērā, ja viņas vēlēsies pārcelties uz Vāciju vai Vācijas interešu sfērā atrodošajām teritorijām".68

1940. gada 14. jūnijā pēc armijas koncentrācijas pie Baltijas valstu robežām PSRS iesniedza ultimātu Lietuvai un 15. jūnijā okupēja to. 16. jūnijā Molotovs izsauca uz Maskavu Latvijas ārlietu ministru Munteruun iesniedza viņam ultimātu, kurā "norādīja uz 1939. gada 5. oktobra savstarpējās palīdzības pakta pārkāpumiem, pieprasījajaunas valdības sastādīšanu, kas šo paktu godīgi pildītu un atļautu Sarkanās armijas papildu daļām ienākt Latvijas teritorijā".69

No Muntera atbilde tika pieprasīta jau astoņos vakarā, un viņam piedraudēja, ka tās nesaņemšanas gadījumā PSRS karaspēks vienalga ieies Latvijā un ar spēku apspiedīs jebkuru pretestību. Tātad bija skaidri izteikti spēka pielietošanas draudi. Jau 16. jūnija vakarā 200 tūkstoši vīru liels padomju karaspēks iebruka Latvijā.

Tādējādi PSRS, kas bija KPFSR tiesību pēctece, rupji pārkāpa gan visus agrāk minētos, gan daudzpusējos Tautu Savienības ietvaros noslēgtos starptautiskās drošības līgumus, gan divpusējos līgumus, kas bija noslēgti ar Baltijas valstīm, Somiju, Poliju un Rumāniju. Saskaņā ar Londonas 1933. gada konvencijām par agresijas definīciju un 1932. gada 5. februārī noslēgtā Latvijas un PSRS Neuzbrukšanas līguma noteikumiem PSRS iebrukums Baltijas valstīs 1940. gadā pēc vairākām pazīmēm nešaubīgi ir kvalificējams kā agresija.

Vēl skaidrāk Krievijas darbība pret Baltiju kvalificējama par agresiju, ja pielietojam Agresijas deftnīciiukas pieņemta 1974. gada 14. decembrī ANO Ģenerālās asamblejas XXIX sesijā.70 PSRS tiesību doktrīnā tika uzskatīts, ka arī šī dokumenta iniciators bija Padomju Savienība. Šīs definīcijas 1. pantā noteikts, ka "agresija ir valsts bruņotā

67 Sk. Vulfsons M. Tiem, kas zina, un tiem, kas nezina// Cīņa. — 1987. — 12. aug.

68 Protokola tekstu sk. - Latvijas okupācija un aneksija 1939—1940. : Dokumenti un materiāli. Rīga, 1955.

69 Padomju varas atjaunošana..., 74. lpp.

70 Международное право в flOKyMCHTax. — МосКВа, 1982. — С. 671'—674.

speķa pielietošana pret citas valsts suverenitāti, teritoriālo neaizskaramību vai politisko neatkarību vai jebkurā citā veidā pretrunā ar ANO Statūtu noteikumiem".

3. pantā detalizēts, ka agresija ir valsts bruņoto spēku iebrukums citas valsts teritorijā, tās militāra okupācija, citas valsts teritorijas vai tās daļas aneksija, pielietojot spēku, vai bruņotu bandu iesūtīšana citas valsts teritorijā un virkne citu prettiesisku darbību.

5. panta 1. daļā noteikts, ka "nekādijebkura rakstura apsvērumi, lai tie būtu politiska, ekonomiska, militāra vai cita rakstura, nevar kalpot par agresijas attaisnojumu".

M. Vulfsona padomju laika izteikumi par to, kā viņš ir skūpstījis ienākošos padomju tankus, ir zināmi. Bet daudzi ir aizmirsuši, ka pat vēl 1988. gada 7. jūlijā viņš rakstīja: "Vienīgi Padomju Savienība spēja pasargāt Latviju no draudīgās hitleriskās agresijas un Latvijas pārvēršanas hitleriskās Vācijas kolonijā... 1940. gada 21. jūnijā izteikta valdības stingrā pārliecība, ka lielās Padomju Savienības un Latvijas Republikas tautu nesatricināmā draudzība arī uz priekšu būs varens un reāls spēks, kas nodrošinās Latvijas valsts neatkarību..."[116] [117] Diemžēl "varenais un reālais spēks" Latviju no Vācijas agresijas nepaglabā.

Patiesībā, pielietojot 1974. gada Agresijas definīciju un ņemot vērā tālāk teikto, PSRS, bez šaubām, okupēja Latviju ar militāru spēku.12 PSRS neīstenoja Latvijā okupācijas režīmu, kā tas noteikts 1949. gadaŽenēvas konvencijās. Tā gāja pa viltīgāku ceļu, izveidojot Latvijā to pašu pusautonomo, Ļitvinova minēto marionešu režīmu, kas tika noformēts pasaulei kā republikas brīvprātīga iestāšanās PSRS.

Somija līdzīgos apstākļos nolēma pretoties un saglabāja neatkarību. Baltijas valstis nepretojās un neatkarību zaudēja. Nepretojoties Latvija tikai ar abās — Vācijas un PSRS — armijās kritušajiem vien zaudēja ap 300 tūkstošus vīru, bieži vien karojot latvietim pret latvieti. Somu zaudējumi bija tikai 25 tūkstoši. Protams, Somijas robeža bija daudz grūtāk pieejama, labāk nocietināta, un somi bija labāk bruņoti. Ne mazāk svarīgi bija tas, ka Somijā tajā laikā nebija diktatūras kā Latvijā. Bet ari Latvijā bija karamateriāli vismaz trīs mēnešu ilgam karam. Visus tos sagrāba PSRS.

1939. gada 12. decembrī Tautu Savienības Asambleja nosodīja padomju iebrukumu Somijā, bet Padome Tautu Savienības Statūtu 16. panta 4. paragrāfa kārtībā PSRS no Tautu Savienības i/slēdza.

Tālāk PSRS Latvijā sarīkoja "brīvas vēlēšanas" un ar "brīvprātīgu lūgumu" uzņēma Latviju Padomju Savienībā. Vai šie divi akti varētu būt spēkā?

Pēc padomju tiesību doktrīnas pirmajā augstu vērtētajā pamatdokumentā —

1917. gada 28. oktobra (7. novembra) tā saucamajā Ļeņina Dekrētā par mieru — "par aneksiju vai svešu zemju sagrābšanu saskaņā ar strādājošo šķiru demokrātijas tiesību apziņu valdība uzskata jebkuru vājas vai mazas tautas pievienošanu lielai vai

stiprai valstij bez precīzi, skaidri un brīvprātīgi izteiktas piekrišanas un šīs tautas vēlēšanās, neskatoties uz to, kad šī pievienošanās notikusi".73

Pēc tā paša Dekrēta par mieru brīvu vēlēšanu tiesiskuma kritērijs pašnoteikšanās vai valstiskas pievienošanas jautājumā ir "pievienojušās vai vispār stiprākās valsts karaspēka pilna izvešana". Lieta jāizlemj 'Ъег mazākās piespiešanas jautājumā par valsts formu, pretējā gadījumā šī pievienošana ir aneksija, respektīvi, sagrābšana un vardarbība". Tātad pēc pašiem padomju tiesību klasikas kritērijiem Baltijas valstu pievienošana bija aneksija un vardarbība un šīs vēlēšanas nebija spēkā. Prettiesiski anektējusi Baltijas valstis ar militāru spēku, PSRS šajās valstīs pēc iepriekš minētajiem Litvinova kritērijiem izveidoja tipiskus marionešu režīmus.

Arī pec 1969. gada Vīnes konvencijas par starptautiskajam tīgumtiesībam 52. panta līgums ir spēkā neesošs, ja tā noslēgšana notikusi spēka vai spēka draudu pielietošanas rezultātā pretēji starptautisko tiesību normām. Tātad nav uzskatāms par brīvprātīgu un nebija spēkā ab initio^74 neviens no Latvijas—PSRS līgumiem par padomju karaspēka ievešanu un arī pats "brīvprātīgās pievienošanās" akts.

Nobeidzot šo aneksijas prettiesiskuma izvērtējumu, jāatzīmē, ka Baltijas valstu "brīvprātīgo pievienošanu" Padomju Savienībai tūlīt atzīt atteicās ASV. Lielbritānija 1941. gadā gatavoja līgumu pievienošanas atzīšanai, tomēr ass ASV protests britus atturēja. Taču 1968. gadā, piekāpjoties PSRS baltiešu zelta jautājumā, angli faktiski slepeni atzina pievienošanu. Pievienošanu kara laikā atzina Zviedrija. Baltijas pievienošanu pēc kara atteicās atzīt Vācija, Īrija, Kanāda, Austrālija, Dānija, Beļģija, Spānija, Portugāle, Vatikāns, Malta, Grieķija, Itālija, Luksemburga, Šveice, Turcija, Norvēģija, Nīderlande un Somija. Pat Mao Kina 1964. gadā kvalificēja Baltijas valstu pievienošanu kā aneksiju.

1951. gada 29. jūlijā Josifs Brozs Tito paziņoja: "Krievu valsts rīcībai pret ne-krievu tautām ir bijušas briesmīgas sekas. Dažas no šīm nācijām bija neatkarīgas valstis, un tās ir pilnīgi novāktas no zemes virsas ar tādu nežēlību, ka pats Hitlers būtu to apskaudis. Kur ir simti tūkstoši igauņu, latviešu un lietuviešu? To vairs nav tie ir aizsūtīti uz Sibīriju. Kas tādā gadījumā ir noziedznieks? Kas īsteno genocīdu? Kas iznīcina veselas tautas un pastrādā masu slepkavības? ,,7S

Masu represijas Baltijas valstīs ir dokumentēts fakts. Sergeja Zotova, Krievijas delegācijas vadītāja Latvijas—Krievijas sarunās, apgalvojumam, ka krievi arī esot cietuši no represijām,76 nav praktiskas nozīmes jautājuma par Latviju juridiskajā kvalifikācijā. Zotova atrunāšanās bija liekulīga. Krievi savas sistēmas ietvaros nekad netika represēti pēc nacionālās pazīmes kā jau 1937.—1938. gadā latvieši, bet kara laikā — čečeni, inguši, kalmiki, Krimas tatāri, vācieši un daudzas citas tautas.

73 Международное право В документах, с. 24—25.

74 Latin. — no paša sākuma.

75 William J.H.Hough, III, ibid., p. 431.

76 Intervija ar Sergeju Zotovu, Krievijas delegācijas vadītāju Latvijas—Krievijas sarunās//Neatkarigā Ciņa. - 1994. — 8. sept. — 2. lpp.

Ka no starptautisko tiesību viedokļa kvalificējama agresija, aneksija, genocīds, masu represijas un masu slepkavības? Par šo jautājumu plašāk jau 1988. gadā šī darba autors ir publicējis analīzi rakstā "Vai staļinisma represijas pielīdzināmas noziegumiem pret cilvēci?"77.

Saskaņā ar 1948. gada 8. augusta Nimbergas Starptautiska kara tribunāla Statūtu

6. panta a) punktu agresīva kara sagatavošana, plānošana un vešana ir kara noziegums.

Saskaņā ar 6. panta b) punktu kara noziegumi ir šādi kara likumu un paražu pārkāpumi: okupētās teritorijas mierīgo iedzīvotāju slepkavības, spīdzināšana, aizvešana verdzībā (par ko var uzskatīt koncentrācijas nometnes — J.B.) vai citos nolūkos, karagūstekņu slepkavošana vai spīdzināšana, ķīlnieku slepkavošana, kā arī sabiedriskā vai privātā īpašuma izlaupīšana.78

Kā zinām, ar to Latvijā nodarbojās gan krievi, gan vācieši, un šie noziegumi ir dokumentēti. Pēc Nirnbergas Statūtu 6. un 7. panta sodāmi ir vadītāji, valsts vadītājus ieskaitot, organizatori, kūdītāji un izpalīgi.

Nirnbergas Statūti, protams, tika radīti fašistu kara noziedznieku sodīšanai, taču tagad tiejau kļuvuši par starptautisko tiesību pamatprincipu apkopojumu, kas, kā tālāk redzēsim, tiek piemēroti nebūt ne tikai pret fašistiem.

Bet kas ir genocīds? Saskaņā ar ANO 1948. gada 9. decembra Konvenciju par genocīda nozieguma novēršanu un sodu par to genocīds ir darbības, kas vērstas uz to, lai daļēji vai pilnīgi iznīcinātu nacionālo, etnisko, rases vai reliģisko grupu un kas izpaužas šo grupu pārstāvju slepkavībās; tādu dzīves apstākļu radīšanā, kas aprēķināti to pilnīgai vai daļējai iznīcināšanai (par ko var kvalificēt deportāciju uz rajoniem ar smagiem klimatiskajiem apstākļiem — J.B.); dzimstības kavēšanā (II P.).79

Latvieši PSRS tika represēti pēc nacionālās pazīmes, jo Krievijā praktiski visi latviešu ciemi tika likvidēti un deportēti uz attāliem rajoniem, bet ap 70 tūkstoši pieaugušo vīriešu tika nogalināti 1937.—1938. gada represiju laikā, tātad latvieši PSRS bija pirmie no nacionālajām grupām, kam nācās izbaudīt genocīdu. ,.

Saskaņā ar ANO 1968. gada 26. novembra Konvenciiunar noilguma nepiemērošam attiecībā uz kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēcību noilgums pēc Konvencijas I panta, neskatoties uz to, kad šie noziegumi ir pastrādāti, nav piemērojams atiecībā uz

a) kara noziegumiem, kā tie definēti 1948. gada 8. augusta Nimbergas Starptautiskā kara tribunāla Statūtos, īpaši smagiem noziegumiem, kā tie izdalīti 1949. gada 12. augusta Ženēvas konvencijās par kara upuru aizsardzību;

b) noziegumiem pret cilvēcību neatkarīgi no tā, vai tie pastrādāti kara vai miera laikā, kā tie definēti Nimbergas Starptautiskā kara tribunāla Statūtos, attiecībā uz apar-teīdu, genocīdu, kā tas definēts Konvencijā par genocīda nozieguma novēršanu un

77 Sk. Padomju Jaunatne. — 1988. — 19. aug.

78 Международное право В документах, с. 828.

79 Human Rights. A Compilation of International Instruments, Vol. I (Sec. Part), United Nations, New York (1993), pp. 669, 670.

sodu par to, pat ja šie noziegumi neveido nozieguma sastavu saskaņa ar tas valsts likumdošanu, kur tie pastrādāti.[118] [119]

Visbeidzot, 1948. gada 8. augusta Nirnbergas Starptautiskā kara tribunāla Statūtos noteikts, ka nodegumi pret cilvēcību ir slepkavības, iznīcināšana, paverdzināšana, izsūtīšana vai cita veida nežēlība, kas pastrādāta pret civiliedzīvotājiem pirms k^ra vai kara laikā, vai vajāšana pēc politiskiem, reliģiskiem vai rases motīviem.9"’

Vēlreiz jāatgādina, ka šiem četriem pēdējiem minētajiem dokumentiem (uzskatot četras Ženēvas konvencijas par vienu dokumentu) ir atpakaļejošas darbības raksturs un tie darbojas attiecībā uz jebkuriem noziegumiem, kas pastrādāti gan pirms, gan pēc šo starptautisko aktu pieņemšanas.

Tagad atliek izskatīt dažus 1949. gada 12. augusta Zenevas konvencijas par civiliedzīvotāju aizsardzību (jeb tā saucamās Ceturtās Ženēvas konvencijas) kara laikā noteikumus. Visas četras Zenēvas humanitārās konvencijas šeit pilnībā izskatīt nav iespējams, jo tās aizņem vairāk par 250 lappusēm. Kaut gan to vajadzētu, jo krievi jau apšāva arī latviešu virsniekus, īpaši Litenē, tāpat kā viņi to izdarīja ar polu virsniekiem Kātiņā, un tā jau ir citas Zenēvas konvencijas kompetence. Bet Ceturtās Ženēvas konvencijas 49. panta 1. dala aizliedz piespiedu kārtā individuāli vai masveidā deportēt okupētās valsts civiliedzīvotājus no okupētās teritorijas uz okupējušās valsts teritoriju vai citu valsti, neņemot vērā nekādus okupējošās valsts motīvus.[120]

Bet 49. panta 6. daļā noteikts, ka "okupējošā valsts nedrīkst deportēt vai pārvietot dalu savu civiliedzīvotāju uz okupētās valsts teritoriju"[121]. Kā zinām, PSRS pastrādāja gan 1., gan 6. daļā definēto noziegumu.

Saskaņā ar ANO Statūtu II panta principu, kas noteic valstu "suverēno vienlīdzību", visas neatkarīgās valstis neatkarīgi no to lieluma, kā arī militārās un ekonomiskās varenības savās tiesībās un pienākumos ir vienlīdzīgas. Tādas kategorijas kā "lielo valstu un tautu īpašās tiesības un ģeopolitiskās intereses" nekādā veidā nav pamatotas mūsdienu starptautisko tiesību pamatprincipos, tās ir reālās spēka politikas prakses un politisko zinātņu, nevis demokrātisko starptautisko tiesību kategorijas. Pat pašreizējās ANO pastāvīgo locekļu - lielvalstu veto tiesības Drošības padomē būtībā balstās uz veco imperiālisma perioda starptautisko attiecību spēka politikas principu, un veto tiesību attaisnotību pastāvīgi apstrīd pārējās ANO dalībvalstis.

Protams, gan PSRS, gan tagad Krievija oficiālās doktrīnas līmenī paziņo, ka nekāda okupācija nav bijusi, jo tagadējā Krievija ir PSRS tiesību pēctece, un, ja oficiāli starptautiski tiks atzīts, ka PSRS okupējusi Baltijas valstis, kas ir kara noziegums, tad Baltijas valstīm automātiski iespējams tikpat oficiāli izvirzīt jautājumu par okupanta starptautisko atbildību. Starptautiskajās tiesības starptautiskais noziegums ir neizbēgami saistīts ar atbildību.

Bet valstu starptautiskā atbildība ir viena no sarežģītākajām starptautisko tiesību problēmām, kas kā tāda tiks izskatīta tālāk.

Pabeigt šo tematu gribētos ar atskatu uz 1994. gada vasaras notikumu, kad Varšavā svinīgi atzīmēja 1944. gada Varšavas sacelšanās piecdesmito gadadienu.

Kā zināms, PSRS armija kara nogalē straujā triecienā bija pietuvojusies Varšavai, kad prorietumnieciski noskaņotā polu Varšavas pagrīde, gribēdama izdarīt pēdējo, izmisīgo mēģinājumu glābt Poliju no komunisma režīma, organizēja sacelšanos, lai padzītu vāciešus un iedibinātu tur savu valdību. To uzzinājusi, PSRS armija apstājās Varšavas pašā pievārtē un mierīgi vairākas nedēļas vēroja, kā vācieši iznīcināja "nepareizo" polu pretošanos. Kad vācieši bija sacelšanos apspieduši, padomju armija ieņēma Varšavu un iesēdināja tur savu marionešu valdību. Padomju armija ne tikai neturpināja uzbrukumu Varšavai, aizbildinādamās ar kara resursu apsīkumu, bet pat aizliedza Rietumu sabiedrotajiem izmantot savus aerodromus degvielas uzpildei pēc palīdzības sniegšanas poliem.

Uz sacelšanās pusgadsimta svinībām Varšavā Valensa bija uzaicinājis Eiropas lielāko valstu, tajā skaitā arī Krievijas un Vācijas vadītājus. Vācijas prezidents ieradās un savā oficiālajārunā šajā pasākumā atzina, ka Vācija ir pastrādājusi noziegumu pret polu tautu, lūdza par to polu tautas piedošanu un no jauna apstiprināja, ka Vācija nekad vairāk nebūs agresors. Tādējādi Vācija kārtējo reizi veica morālās šķīstīšanās aktu.

Krievijas prezidents neieradās. Savā vietā viiļš atsūtīja trešās šķiras amatpersonu, kas atceres pasākumā nolasīja bezsaturīgu runu. Polu gaidītā morālā šķīstīšanās no krievu puses izpalika. Skaidrs, ka latviešiem nevar būt nekādas uzticības pret Krieviju, kamēr tā nav publiski atvainojusies tās dēļ cietušajām tautām, tā veicot Vācijai līdzīgu morālās šķīstīšanās aktu.

TAUTU PAŠNOTEIKŠANAS TIESĪBAS STARPTAUTISKAJĀS TIESĪBĀS PĒC OTRĀ PASAULES KARA

ANO Statūtu 1. panta 2. dala nosaka divus starptautisko tiesību pamatprincipus, aicinot attīstīt draudzīgas attiecības starp tautām, kuras balstās uz tautu pašnoteikšanās tiesībām.

Tātad pašnoteikšanās tiesības Statūtos definētas visai nenoteikti. Holandietis Leo Gross uzskata, ka par pašnoteikšanās tiesībām nevar runāt kā par Satūtos noteiktām tiesībām.84

Tautu pašnoteikšanās tiesības noteiktas arī ANO 1960. gada Deklarācijā var neatkarības piešķiršanu koloniālajām zemēm un tautām, kas pieņemta ar ANO

84 Leo Gross, "Esseys on International Law and Organization", Vol. I, Hague, Boston, Lancaster (1983)

pp. 260, 263.

rezolūciju 1514 (XV), kuras preambula, kur minēts "tautu vienlīdzības un pašnoteikšanās princips", atzīta visu atkarīgo tautu dedzīgā tieksme pēc brīvības un šo tautu izšķirošā loma savas neatkarības sasniegšanā.

Deklarāciju pieņēma, 89 valstīm nobalsojot par, nevienai nebalsojot pret, bet 8 koloniālajām valstīm — Austrālijai, Beļģijai, Francijai, Portugālei, Spānijai, Lielbritānijai, Dienvidāfrikai un ASV — atturoties.

Deklarācijā pasludināts, ka: "1. Tautu pakļaušana ārvalstu jūgam un kundzībai ir cilvēka pamattiesību noliegums, ir pretrunā ar ANO Statūtiem un liek šķēršļus sadarbības attīstībai un miera nodibināšanai visā pasaulē;

1. visām tautām ir pašnoteikšanās tiesības; saskaņā ar šīm tiesībām tās brīvi nosaka savu politisko statusu un realizē savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību...;

4. jebkāda karadarbība vai represīvi pasākumi pret atkarīgajām tautām ir pārtraucami...

Pašnoteikšanās tiesības noteiktas arī ANO 1965. gada ĢA rezolūcijā 2131 (XX), kuras 3. punkts aizliedz lietot spēku, lai atņemtu tautām to nacionālo identitāti. Rezolūcijas 5. punkts sakrīt ar iepriekšminētās deklarācijas 1. punkta 2. dalu.

Rezolūcijas 6. punktā teikts, ka "visām valstīm jārespektē citu tautu un nāciju pašnoteikšanās tiesības, kurām jātop brīvi īstenotām bez jebkāda ārvalstu spiediena un absolūti ievērojot cilvēka tiesības un vispārējās brīvības".86

Abu 1966. gada Starptautisko cilvēka tiesību paktu 1. panta 1. daļā redakcija ir līdzīga: " 1. Visām tautām ir pašnoteikšanās tiesības; pamatojoties uz šīm tiesībām, tās brīvi nosaka savu politisko statusu un brīvi nodrošina savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību.”87

ANO 1969. gada Deklarācijas par sociālo progresu un attīstību 3. pantā primāro

priekšnoteikumu sociālajam progresam un attīstībai vidū kā pirmais tiek minēts: "(a) nacionālā neatkarība, kas balstās uz tautu tiesībām uz pašnoteikšanos."

1970. gada 24. oktobra ANO Deklarācija par starptautisko tiesību principiem. kas skar draudzīgas attiecības un sadarbību starp valstīm saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem, neiejaukšanās principā noteikts, ka "neviena valsts nedrīkst ne pielietot, ne sekmēt ekonomiskas, politiskas vai citas metodes, lai pakļautu sev citu valsti, kas īsteno savas suverēnās tiesības...

Spēka pielietošana, lai atņemtu tautām to nacionālās eksistences formas, ir to neatņemamo tiesību un neiejaukšanās principa pārkāpums."

Tautu suverenitātes un pašnoteikšanās principa saturs Deklarācijā noteikts šādi:

"Pamatojoties uz vienlīdzības un pašnoteikšanās principu, katrai tautai ir neatņemamas tiesības izvēlēties savu politisko, ekonomisko, sociālo un kultūras sistēmu bez

85 Tekstu sk. — Cilvēka tiesības: Starptautisko dokumentu krājums/ Profesora J. Bojara zinātniskajā redakcijā. — R.: Zvaigzne, 1992. — 49.—50. lpp.

86 Bishop William. Jr., "International Law, Cases and Materiāls", Third ed„ Boston and Toronto (1971), pp. 909—910.

87 Cilvēka tiesības: Starptautisko dokumentu krājums, 23. lpp.

jebkādas iejaukšanas no jebkuras citas valsts puses. Katras valsts pienākums ir cienīt šīs tiesības saskaņā ar Statūtu noteikumiem... "

"Katrai valstij jāsekmē tautu pašnoteikšanās tiesību īstenošana ar individuālu un kolektīvu pasākumu palīdzību atbilstoši Statūtu noteikumiem..."

Pašnoteikšanās tiesību formas, kā noteikts Deklarācijā, ir "suverēnas un neatkarīgas valsts izveidošana, brīva pievienošanās neatkarīgai valstij vai apvienošanās ar to, vai jebkura cita politiska statusa noteikšana, ko tauta brīvi iedibina. . ."

"Katrai tautai jāatturas no jebkuras spēka pielietošanas, kas atņem tautām... iespēju konkretizēt šo principu, to tiesības uz pašnoteikšanos, brīvību un neatkarību."

Tomēr rindkopu zemāk noteikts šāds, pretrunā ar agrāk teikto esošs princips, kas patiesībā var neitralizēt iepriekš noteikto: "Nekas no tā, kas minēts izklāstītajās rindkopās, nedrīkst tikt tulkots kā jebkuru tādu darbību sankcionēšana vai atbalstīšana, kuras var novest pie to suverēno valstu teritoriālās sašķelšanas vai daļējas vai pilnīgas politiskas vienotības pārkāpšanas, kas rīkojas saskaņā ar vienlīdzības un tautu pašnoteikšanās principu..."[122]

1981. gada 9. decembra Deklarācijas par iejaukšanas valstu iekšējās lietas ne-pielauiamibu.kas pieņemta ar ANO Ģenerālās asamblejas rezolūciju 36/103 (XXXVI), III b) daļā noteikts, ka "valstu tiesības un pienākums ir pilnībā atbalstīt pašnoteikšanās tiesības, to tautu brīvību un neatkarību, kuras ir koloniālā pārvaldē, ārvalstu okupācijā vai rasistisku režīmu apspiestībā, kā arī šo tautu tiesības vest kā politisku, tā bruņotu cīņu ar šo mērķi saskaņā ar Statūtu mērķiem un principiem".[123]

PAŠNOTEIKŠANĀS TIESĪBU JAUTĀJUMI EDSO DOKUMENTOS

1975. gada Helsinku Nobeiguma aktā tautu pašnoteikšanās tiesības nav minētas.

1989. gada Vīnes Nobeiguma dokumentā tautu pašnoteikšanās tiesības kā termins nav minētas, tomēr ir izvērsti atreferēts to saturs — tiesības "brīvi izvēlēties un attīstīt savas politiskās, sociālās, ekonomiskās un kultūras sistēmas, tāpat arī tiesības noteikt savus likumus, administratīvos noteikumus, praksi un nosacīt politiku..."

Šie principi varētu arī būt attiecināti tikai uz EDSA tā laika dalībvalstīm, turpretī par tālāko to nevar teikt, jo tālāk dokumentā seko šādu vienošanās vispārīgo principu apstiprinājums:

dalībvalstis apstiprina, ka tās vadās no "tautu līdztiesības un tiesībām noteikt savu likteni un saskaņā ar attiecīgiem Nobeiguma akta noteikumiem visām tautām vienmēr ir tiesības pilnas brīvības apstākļos, kad tās grib noteikt savu iekšējo un ārējo politisko

statusu, bez iejaukšanas no ārienes īstenot pec sava prata savu politisko, ekonomisko, sociālo un kultūras attistibu".[124]

1990. gada 21. novembra Parīzes hartasiaunaiai Eiropai pieņemšanā, kad Latvija jau bija atjaunojusi savu neatkarību, Baltijas valstis kā pilntiesīgas dalībnieces M. Gorbačova kategoriskās iebildes dēļ nepielaida.

Arī Hartas redakcija tur bija attiecīgi koriģēta nodaļā "Ekonomiskā brīvība un atbildība", tikai īsi minot "tautu līdztiesību un to tiesības noteikt savu likteni atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem", bet kā pretsvars šim principam tūlīt un arī tālākajā tekstā nodaļā "Drošība" jautājumā par "neatkarību un suverēnu vienlīdzību" bija piekabināta "teritoriālā nedalāmība"[125], jo šajā laikā PSRS sāka loti uztraukt tās sabrukuma sākums. Skaidrs, ka pašnoteikšanās principu nav iespējams īstenot, stingri ievērojot teritoriālās nedalāmības principu, jo šīs maksimas viena otru izslēdz.

1992. gada Helsinku dokumentā "Pārmainu izaicinājums ''ievada dalās 5. p. jau minēta vairāku jaunu, suverēnu valstu parādīšanās un izteiktas rūpes par to transformāciju demokrātijās un tirgus ekonomikas valstīs (9. p.). EDSO valstu loka paplašināšanās tiek apsveikta.

12. punktā konstatēts "ekonomiskais kritums, sociālā spriedze, agresīvs nacionālisms, neiecietība, ksenofobija un etniskie konflikti, kas apdraud stabilitāti EDSO". Tomēr šo negatīvo parādību īstenais iemesls — agrākā nacionālā apspiestība, kā to dažas desmitgades iepriekš rakstīja attiecībā uz koloniālajām valstīm, — acīm redzot, Krievijas ietekmes rezultātā nav minēts. Toties daudz runāts par mieru un toleranci tajā laikā, kad bijušās PSRS teritorijā vairākās vietās bija karš.

Ievada dalās 15. punktā tomēr noteikts, ka "dažu valstu suverenitāte un neatkarība joprojām jāatbalsta. Mēs izsakām māsu atbalstu EDSO dalībvalstu centieniem novākt mierīgiem līdzekļiem sarunu ceļā pagātnes atstātās problēmas, tādas kā ārvalstu karaspēka izvietošana Baltijas valstīs." Šī tēze, protams, bija liela Baltijas valstu uzvara.

Līdzīgas tēzes ietvertas ari 1994. esAnEDSO Вudaoeštasdokumenta "Uzpatiesu partnerību jaunajā ērā" IX nodaļā "Cilvēka dimensija".

LATVIJAS OTRA NACIONĀLĀ ATBRĪVOŠANAS SAGATAVOŠANAS PERIODS PIRMS NEATKARĪBAS ATJAUNOŠANAS

Pēc Otrā pasaules kara Latvijā ilgstoši turpinājās bruņota pretošanās kustība, kas sešdesmito gadu beigās tika salauzta. Tomēr pretošanās turpinājās dažādās nevardarbīgās formās un strauji pastiprinājās astoņdesmito gadu beigās.

Viena no agrākajām politiskās pretestības formām bija Vides aizsardzības klubs (VAK), kas nodibinājās 1987. gadā.

Latvijas jaunas — trešās — atmodas laikmets sakas astoņdesmito gadu nogale ar Helsinku grupas demonstrāciju pie Brīvības pieminekļa 1987. gada 14. jūnijā, latviešu masu deportācijas dienā, Rīgā un vēlāk saistībā ar Molotova—Rībentropapaktu. Tie patiesībā bija pirmie lielākie trešās atmodas pasākumi.

Mavriks Vulfsons uz tiem atbildēja ar veselu rakstu sēriju, kurus vērts citēt. Tā rakstu "Vairāk demokrātijas nozīmē vairāk sociālisma"[126] viņš iesāka ar šādiem ievada vārdiem: "Notikumi pie Brīvības pieminekļa dziļi kaitē mūsu sabiedrības atklātības procesam, tam Latvijas inteliģences auglīgajam darbam, ko tā veic, attīstot nacionālo pašapziņu..."

Turpat tālāk viņš raksta: "Pie šī neparastā un varbūt arī nepieņemamā varētu pieskaitīt arī pilsoņu grupas rīcību 14. jūnijā. Tās būtība ir šāda: sekojot vairāku — Padomju Savienībai naidīgu un ASV Centrālajai izlūkošanas pārvaldei pakļautu — radiostaciju aicinājumam, šie pilsoņi nolika pie Brīvības pieminekļa ziedus..."

Tālāk viņš jau brīdina: "Katra rīcība, kas būs vērsta pret sociālismu, pret progresu, pret pastāvošo kārtību un tātad pret tautas un valsts interesēm, tiks kvalificēta kā likuma pārkāpums ar visām no tā izrietošajām sekām."

Nav ne mazāko šaubu, ka Baltijas valstu otrā nacionālā atbrīvošanās nebūtu iespējama bez PSRS, komunisma ideoloģijas un visas sociālisma sistēmas sabrukuma, kura viens no pamatiemesliem bija neefektīvas ekonomikas bankrots, ko paātrināja nespēja izturēt militāro un ekonomisko sacensību ar NATO un ekonomiski

attīstītajām valstīm.

Viens no nākamajiem Latvijas demokratizācijas un nacionālās atbrīvošanās atskaites punktiem bija radošās inteliģences sagaita 1988. gada 1. un 2. jūnijā, kad pirmo reizi tika atklāti izteikta izvērsta kritika esošajam režīmam un paziņots, ka Latvijā īpaši aktuāla ir pamatnācijas situācija, kas pati savā etnoģenētiskajā teritorijā bija kļuvusi par minoritāti.[127]

1988. gada oktobrī tika izveidota Latvijas Tautas fronte (LTF). Pirmie Tautas fronti izveidoja igauņi, tad latvieši un tad lietuvieši. LTF dibināšanas, koncepcijas, pamatdokumentu — Programmas un Statūtu — juridiskās sadalās izveidošanā piedalījās šo rindu autors. Strādāts tika caurām naktīm. LTF dibināšanas laikā bija milzīgs tautas atbalsts. Tūkstošiem cilvēku nesa nodot savus ietaupījumus LTF. To vidū bija daudzi pensionāri, kas ar asarām acīs atdeva pēdējo. Kāda veca sieviete atnesa un nodeva Sandrai Kalnietei pat ģimenes relikviju — zelta pulksteni ar briljantiem. Žēl, ka šie cilvēki savās cerībās Godmaņa, LC un vēlāk arī 6. Saeimas izveidotās koalīcijas valdības laikā tika nodoti un pamesti trūkumā.

7. oktobrī Dziesmu svētku estrādē, Mežaparkā, sakarā ar LTF dibināšanu notika milzīga manifestācija ar LKP CK liberālās vadības dalās līdzdalību. 8. oktobrī notika LTF dibināšanas kongress, kurā vēlu naktī pieņēma LTF I Programmu un Statūtus.[128]

Diemžēl kongress nenotika bez pārsteigumiem. Kamēr juristi cita telpa strādāja а dokumentiem, tikmēr J. Peters pretēji agrāk saskaņotajam LTF veidotāju viedoklirr ka ITFbūs "rotējošais" priekšsēdētājs, panāca to, ka kongress nobalsoja par vienper sonisku priekšsēdētāja koncepciju un kā kandidātu šim amatam izvirzīja Daini īvānu Kongress par to ari nobalsoja. Patiesības labad jāpasaka, ka D. īvāns nebija IIP "tēvi dibinātāju" vidū. Viņš nepiedalījās IXFpamatdokumentu sagatavošanā pirms kongres; un ari TV diskusijās par IIP koncepcijas apspriešanu. Mums jau pašā sākumā bij: skaidrs, ja ITFbūs vienpersonisks priekšsēdētājs, tad viņš automātiski un nepamatot iegūs milzīgu personisko varu un kļūs par Latvijas neatkarības simbolu. Ne tajā laiki bija, ne ari tagad ir tāds cilvēks, kam Latvijā varētu tik lielā mērā uzticēties. Tāpē< LTF veidotāju darba grupā, kurā bija autors, I. Bišers, J. Skapars, V. Steins, J. Peters S, Kalniete u.c., tika plānoti 4—5 "rotējošie " priekšsēdētāji, kuri vadītu organizāciji tikai īsu laiku. LTF no šīs idejas atteicās, bet to vēlāk īstenoja Interfronte.

LTF dibināšana, protams, bija LKP un PSKP reformatoru sankcionēta un atbalstīta jo LTF pirmās programmas mērķis bija "Latvijas radikāla pārbūve uz demokrātiski sociālisma un humānisma principiem". LKP atbalsts bija izteikts LKP CK biroja sēdē jau pirms LTF nodibināšanas.95 Domājams, ka režīms plānoja izmantot LTF kā PSKf regulētas fasādes demokratizācijas instrumentu. Šis uzdevums viņiem izdevās tika. daļēji.

Latvijas pašnoteikšanās tiesību īstenošanai un neatkarības atjaunošanai bija nepieciešams liels sagatavošanas darbs. Sabiedrībai absolūtā vairākumā nebija nekāda priekšstata par starptautisko tiesību normām tautu pašnoteikšanās tiesībujautājumos. Tāpēc sagatavošanas perioda laikā šo rindu autors publicēja šajā jomā vairākus darbus.

1988. gadā tika publicēta agrāk minētā brošūra "Par nacionālo jautājumu Latvijā..."96 ;"Par tautu pamattiesībām"97; "Par ekonomisko migrāciju un pilsonību"98; "Par tautu suverenitāti un pašnoteikšanās tiesībām"99. Pēdējo rakstu iztulkoja un pārpublicēja ari Armēnijā, jo tajā tika analizēts ari Kalnu Karabahas pašnoteikšanās jautājums armēņiem labvēlīgā garā. Vairākos šajos pašos pirmajos rakstos nācās joprojām "maksāt zināmas nodevas" režīmam, argumentēt ar marksisma-leņinisma klasikas un partijas pamatdokumentu citātu palīdzību. Citādi toreiz vispār neko nedrukāja. Tad par tautu pašnoteikšanās tiesībām no starptautisko tiesību viedokļa Latvijā vēl neviens cits nerakstīja.

Atbildot uz LTF izveidošanu, 1989. gada 7. un 8. janvārī Rīgā tika izveidota pro-sovjetiska krieviski runājošo organizācija—Interfronte, kas nekavējoties noorganizēja vairākas diezgan lielas demonstrācijas. Par Interfrontes ruporu Rīgā kļuva avīze "Sovetskaja Latvija".

95 Sk. — Latvijas Komunistiskās partijas Centrālajā komitejā// Cīņa. — 1988. — 1. okt.

96 Бояре Ю. О национальном вопросе в Латвии В свете Ленинского творческого наследия. — Rīga: Zinību b-as izdevniec. — 96. lpp.

97 Padomju Latvijas Komunists. — 1988. — Nr. 12. — 67—79. lpp.

98 Rīgas Balss. — 1988. — 23. sept.

99 Literatūra un Māksla. — 1988. —9. septembris.

Atbildot uz to, notika otra lielāka latviešu tautas speķa demonstrācija pec 1TF

1988. gada kongresa un manifestācijas Mežaparkā — milzīga demonstrācija 1989. gada 12. martā Rīgā, Daugavmalā, kurā sapulcējās 250 000 cilvēku no visas Latvijas. Pēdējās spēka demonstrācijas iniciators bija šo rindu autors.

Vēl lielāks, ap pusmiljona cilvēku gājiens uz Brāļu kapiem tika organizēts tā paša gada pavasarī — 1949. gada 25. martā — latviešu deportācijas pieminas dienā.

1989. gada 26. martā LTF, kurā tajā gadā jau bija apmēram 250 000 biedru, uzvarēja PSRS Tautas deputātu kongresa (TDK) vēlēšanās Latvijā ar 70% mandātu. Šo deputātu vidū no Dobeles rajona diviem kandidātiem tika ievēlēts ari šo rindu autors. Tautas frontes uzvarēja vēlēšanās visās Baltijas valstīs. Līdz ar to bija iespējams pārnest Latvijas neatkarības tālākās izcīnīšanas, nostiprināšanas un nodrošināšanas smaguma centru uz Maskavu, sadarbojoties ar demokrātiski noskaņoto PSRS TDK mazākumu, kurš baltiešus loti augstu vērtēja. Neatkarības atjaunošana bija jāturpina uzmanīgi, soli pa solim, tā, lai impērijai nedotu iespēju pret Latviju lietot spēku. Tomēr jau pašā sākumā PSRS vadība izrādīja satraukumu par notikumiem Baltijā. Latvijā izpētes un pārliecināšanas braucienos pabija PSKP CK Politbiroja locekli Medvedjevs, Jakovlevs un beidzot pats M. Gorbačovs.

Baltiešu tautas fronšu aktīvistus mēs sūtījām ari uz citām republikām, kur izveidoja tautas frontes pēc mūsu parauga. 1989. gada martā Padomju armija ar militāru spēku apspieda mierīgu demonstrāciju Tbilisi. Bija daudz upuru, īpaši sieviešu vidū. Demokrātiskais TDK mazākums nekavējoties šajā jautājumā ierosināja izmeklēšanu, kuras rezultātā faktus gan noskaidroja, tomēr neviens vainīgais pie atbildības netika saukts, tāpat kā Baku, Vilnas un Rīgas 1991. gada janvāra asinsizliešanā.

Tautas nacionālās atmodas ietekme uz vecās varas institūcijām kļuva loti iespaidīga. Tāpēc 1989. gada 6. maijā vecā, vēl padomju laikā vēlētā LPSR AP pieņēma likumu, kas pasludināja latviešu valodu par valsts valodu. Šo procesu labvēlīgi ietekmēja tas apstāklis, ka LPSR AP pēc toreiz pieņemtajiem noteikumiem 65% no deputātiem bija latvieši.

13. un 14. maijā Tallinā notika Baltijas asamblejas (visu triju tautas fronšu pārstāvju) sagaita, kuras laikā tika pieņemti trīs dokumenti. Deklarācijā par Baltijas valstu tiesībām bija pasludināts, ka Baltijas nācijas balsta savas tiesības uz vispāratzītām starptautisko tiesību normām, kas ietvertas ANO Statūtos, Vispārējā cilvēka tiesību deklarācijā, Deklarācijā par neatkarības piešķiršanu koloniālajām zemēm un tautām, Starptautiskajos cilvēka tiesību paktos, kā ari EDSA dokumentos.

Deklarācija konstatēja, ka PSRS ir iznīcinājusi Baltijas valstu valstiskumu, īstenojusi tur genocīdu un darījusi visu, lai iznīcinātu to nacionālo identitāti. Deklarācija aicināja atzīt Baltijas valstu tiesības uz pašnoteikšanos "neitralizētā un demilitarizētā Baltoskandijā".

1989. gada 18. maijā Lietuvas PSR AP pasludināja valsts suverenitāti un savu likumu prioritāti, bet Igaunijas PSR AP pieņēma likumu vienīgi par valsts ekonomisko autonomiju.

31. maijā LTF no 100 cilvēkiem sastāvošā Padome ar balsu vairākumu nobalsoja par Latvijas neatkarību kā LTF mērķi.

1989. gada bija īpaši svarīgi sagatavot Molotova—Rībentropapakta ka starptautiski prettiesiska dokumenta atmaskošanu, kas dotu iespēju tālāk argumentēt padomju varas nodibināšanas prettiesiskumu Baltijas valstis un pierādīt šo valstu militāras okupācijas faktu, apgāžot padomju melus par brīvprātīgu pievienošanos PSRS. Tāpēc šī paša gada 30. jūnijā Tallinā tika sasaukta starptautiska zinātniskā konference "PSRS un Vācijas 1939. gada 23. augusta un 28. septembra paktu tiesiskā analīze", kuras viens no organizatoriem bija baltvācu profesors Lēbers, bet Latviju pārstāvēja un konferences rezolūciju darba grupā sagatavoja un parakstīja šo rindu autors.

Rezolūcijā bija teikts, ka šie pakti bija vērsti pret trešo valstu suverenitāti, politisko neaizskaramību un teritoriālo nedalāmību. Saskaņā ar tajā laikā esošajām starptautiskajām tiesībām tie bija prettiesiski, jo vērsās pret trešajām valstīm. Pamatojoties uz to, konferences dalībnieki aicināja līgumslēdzējas puses atzīt slepenos protokolus par spēkā neesošiem kopš to parakstīšanas brīža (ex tunc), uzskatot to par starptautiskās drošības jautājumu. Rezolūcija tika nosūtīta visām galvenajām Eiropas un pasaules starptautiskajām organizācijām, ANO Ģenerālsekretāru ieskaitot.[129]

Baltiešu deputātu spiediena rezultātā 1. jūnijā Gorbačovs izveidoja PSRS Tautas deputātu kongresa komisiju Molotova—Rībentropa pakta izpētes jautājumā.

Aptuveni tajā pašā laikā šī darba autors uzrakstīja savu "Vai spēks rada tiesības? Molotova—Rībentropa pakta un tā seku starptautiski tiesiskā analīze"[130], kas nav zaudējis savu nozīmi arī šodien un kura materiāls ietverts iepriekšējā apakšnodaļā.

24. jūnijā pēc ilga pārtraukuma padomju laikā Jāņi tika atjaunoti par valsts svētkiem.

Patiesībā pirmais Latvijas likumdošanas akts ceļā uz neatkarību bija LPSR Augstākās Padomes 1989. gada 28. jūlija "Deklarācija par Latvijas valsts suverenitāti ". Šīs deklarācijas pieņemšanas procedūru LPSR AP vadīja toreizējais LKP CK pirmais sekretārs Jānis Vagris, kas bija AP Prezidija loceklis, jo AP Prezidija priekšsēdētājs A. Gorbunovs tobrīd bija slims. Deklarācijas pieņemšana notika loti karstā dienā. Plenārsēdes zālē bija vēl karstāk, jo visu sēdes norisi raidīja TV un zālē bija ieslēgti prožektori. J. Vagris visu procedūru lielajā karstumā novadīja godam.

Deklarācijas teksta veidotāju vidū bija šo rindu autors, kas atbildēja par tās juridisko dalu. Teksta dalu par LR valstiskuma izveidošanas vēsturisko pusi veidoja akadēmiķis A. Drīzulis un V. Millers. Tā beidzās ar šādu konstatāciju:

"1940. gadā, balstoties uz 1939. gada 23. augusta Neuzbrukšanas pakta Slepeno papildu protokolu, ko bija parakstījusi Vācija un Padomju Savienība, staliniskās noziedzīgās ārpolitikas rezultātā Latvijas Republikas valstiskā suverenitāte tika zaudēta, Latvijas Republika tika iekļauta PSRS sastāvā."

Deklarācijas juridiskā daļa sākās ar preambulu, kurā bija noteikts:

"Latvijas PSR Augstākā Padome, pamatojoties uz to,

* ka politiskās, ekonomiskās un kulturālās patstāvības neatzīšana latviešu nācijai radīja nelabvēlīgus apstākļus tās turpmākajai eksistencei,

* ka visiem cilvēkiem un tautām ir neatņemamas tiesības, pie kuram pieder tiesības uz dzīvību, uz brīvību un centieni pēc laimes, sociālā progresa un dzīves apstākļu uzlabošanas,

• ka saskaņā ar mūsdienu starptautisko tiesību normām, ko sev par juridiski obligātām atzinusi ari Padomju Savienība, visām tautām ir pašnoteikšanās tiesības un atbilstoši šīm tiesībām tās var brīvi noteikt savu politisko statusu un brīvi nodrošināt savu ekonomisko, sociālo un kulturālo attīstību,

* ka visas tautas šo mērķu sasniegšanai var brīvi rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem un nevienai tautai nedrīkst liegt tai piederošos eksistences līdzekļus,

• ka izeja no pašreizējās nelabvēlīgās demogrāfiskās, ekoloģiskās un ekonomiskās situācijas Latvijas Padomju Sociālistiskajā Republikā iespējama tikai tādējādi, ka tiek atjaunota republikas reālā valstiskā suverenitāte, pildot Latvijas tautas gribu, Augstākā Padome pasludina:

1. Kopš šī brīža, pēc šīs deklarācijas pieņemšanas, Latvijas PSR attīstība notiek reālas valstiskas suverenitātes apstākļos šīs suverenitātes valstiski tiesiskajā un starptautiski tiesiskajā izpratnē.

2. Latvijas PSR suverenitāte ir vienota un nedalāma. Latvijas tauta savā teritorijā patstāvīgi īsteno likumdošanas, izpildu un tiesu varu, kas garantē tiklab latviešu nācijas, kā arī visu Latvijas teritorijā dzīvojošo nacionālo un etnisko grupu uzplauksim."

Deklarācijas 3. punkts pasludināja par Latvijas tautas īpašumu un nacionālo bagātību zemi, tās dzīles, mežus, ūdeņus un citus dabas resursus.

4. punkts noteica, ka "Latvijas PSR valsts statusu Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā nosaka līgumattiecības", bet 5. punkts pasludināja, ka "Latvijas PSR teritorijā tiek atzīta Latvijas PSR likumu augstākā vara. PSRS likumi Latvijas teritorijā stājas spēkā tikai pēc tam, kad tos ratificējis Latvijas PSR augstākais varas orgāns."

5. punkts paziņoja, ka "Latvijas PSR attiecības ar citām valstīm tiek dibinātas uz līguma pamata".[131]

Tobrid šai Deklarācijai bija milzīga politiska nozīme. AP Deklarācijas pieņemšanas procedūrai sekoja 60 000 cilvēku liela demonstrācija, kas dokumenta apstiprināšanu sveica ar ovācijām.

Maskavā turpretim deklarācija izraisīja sašutumu, jo pēc tam visā PSRS sākās tā saucamā "suverenitāšu parāde". Vēlāk M. Gorbačovs pārmeta PSRS tautas deputātiem no Latvijas, ko viņi esot izdarījuši, jo Suverenitātes deklarāciju 1990. gada 12. jūnijā pieņēma pat KPFSR, kuras deklarācijā tā, respektīvi, KPFSR Augstākā padome, pasludināja savu likumu prioritāti, suverenitāti un augstāko varu visā savā teritorijā, izņemot jautājumus, "kurus tā brīvprātīgi bija nodevusi PSRS".[132]

Tas, protams, radīja sacensību par varu starp KPFSR varas institūcijām un vadītājiem un Padomju Savienības vadību, kas sekmēja PSRS sabrukumu.

Atgādināsim, ka tas notika PSRS starptautiskas politiskas un militāras varenības unM. Gorbačova starptautiskās reformatora slavas virsotnē. Baltijā aizsāktā republiku suverenitāšu parāde bija PSRS sagruvuma sākums.

Jūlija beigās baltiešu deputātu spiediena rezultātā PSRS Augstākā Padome, kas atšķirībā no TDK bija pastāvīgas darbības likumdošanas institūcija, nobalsoja par ekonomiskās autonomijas piešķiršanu Baltijas republikām.

23. augustā baltiešu tautas frontes noorganizēja ap 2 miljonu cilvēku "Baltijas ceļa" dzīvu ķēdi cauri visām Baltijas valstīm, kas ieguva ļoti lielu publicitāti visā pasaulē.

26. augustā PSKP CK lēmumā "Par stāvokli Baltijas valstīs" brīdināja baltiešu nacionālistus par to separātiskās darbības varbūtējām katastrofiskām sekām.

27. augustā sanāca LTF Padome un ar PSRS tautas deputātu no Latvijas līdzdalību pieņēma protesta telegrammu PSKP, PSKP CK un M. Gorbačovam. Divu dienu laikā pret šo PSKP CK lēmumu tika savākti 204 085 paraksti.

31. augustā visas baltiešu tautas frontes kopā Rīgā pieņēma protestu pret šo PSKP CK lēmumu, aicinot uz Baltiju ANO komisiju.

19. septembrī ASV valsts sekretārs Beikers laikā, kad notika preses konference ar Sevardnadzi, izsacīja atbalstu Baltijas valstu neatkarības atjaunošanai mierīgā ceļā.

22. septembrī Lietuvas kompartija pieņēma jaunu, no PSKP neatkarīgu programmu un patiesībā iestājās par neatkarīgu valsti.

1. oktobrī baltiešu PSRS tautas deputāti Maskavā izveidoja savu parlamentāro frakciju, kura ar 11. decembri sāka izplatīt PSRS TDK un AP Molotova—Rībentropa pakta dokumentu kopiju paketi uz 30 lpp.[133]

7. un 8. oktobrī 1152II LTF kongresa deputāti pieņēma radikālu programmu par neatkarīgās Latvijas Republikas, parlamentārās demokrātijas un tirgus ekonomikas atjaunošanu.

12. novembrī Maskava brīdināja Baltijas republikas un Moldāviju atteikties no jaunpieņemtajiem patstāvīgajiem likumiem, kas ir pretrunā ar PSRS Konstitūciju. Atbildei tajā pašā dienā Igaunijas AP pasludināja padomju okupāciju par prettiesisku.

Latvieši atsacījās no iesaukšanas Padomju armijā un 18. novembri par godu Latvijas neatkarības pasludināšanas dienai sasauca lielāko demonstrāciju Rīgā, Daugavmalā, — ap 550 000 cilvēku.

25. novembrī PSRS AP apstiprināja Baltijas republiku ekonomiskās autonomijas koncepciju pēdējā lasījumā.

Tika noorganizēta PSRS TDK komisija Molotova—Rībentropa pakta izvērtēšanai ar Politbiroja locekli A. Jakovlevu un igauņu deputātu, akadēmiķi Lipmaa priekšgalā. Komisija parakstīja savu slēdzienu 1989. gada 23. oktobrī.

10. decembri LTF uzvarēja vietējās varas vēlēšanās ar 70% vietu.

20. —22. decembri Lietuvas KP XX kongresā LKP pasludināja neatkarību no PSKP. Janvārī Gorbačovs apmeklēja Lietuvu, lai lietuviešus atrunātu no virzības uz neatkarību, bet nesekmīgi.

Baltiešu PSRS tautas deputātu spiediena rezultāta un Interfrontes lielas pretdarbības apstākļos 1989. gada 24. decembri PSRS Tautas deputātu kongress pēc PSKP Politbiroja locekļa Aleksandra Jakovļeva pozitīva referāta ar 2939 balsīm no 3000 pieņēma Lēmumu par PSRS un Vācijas neuzbrukšanas pakta izvērtējumu, kura

6. punktā tika atzīts, ka Molotova—Rībentropa pakta Slepenie papildu protokoli pastāvēja. Iepriekš to eksistenci PSRS kategoriski noliedza.

7. punktā kongress atzina, ka Slepenajiem protokoliem nav tiesiska pamata un tie nav spēkā jau no paša sākuma. Tālāk tajā pašā punktā bija pateikts, ka, balstoties uz šiem protokoliem, PSRS citām nācijām iesniedza ultimātus un izdarīja uz tām lielu spiedienu, tādējādi pārkāpjot ar tām noslēgtos līgumus.[134]

Diemžēl tālākus secinājumus Lēmums neizdarīja, bet ari tā bija milzīga baltiešu deputātu uzvara, jo pirmo reizi visā PSRS un pat Krievijas impērijas vēsturē tā oficiāli atzinās starptautisko tiesību pārkāpumā pret citām valstīm. Ar to Baltijas valstu okupācijas fakta prettiesiskums arī bija pierādīts. Šīs kongresa sēdes laikā interfrontietis un viens no lielākajiem baltiešu neatkarības ienaidniekiem, PSRS tautas deputāts Viktors Alksnis brīdināja, ka baltieši ir uzsākuši PSRS noārdīšanu. Šī procesa starptautisko publicitāti loti sekmēja lielais ārvalstu korespondentu skaits PSRS TDK.

28. decembrī LPSR AP ar 250 pret 50 balsīm atcēla LPSR konstitūcijas 6. un

7. pantu par kompartijas vadošo lomu^135, tomēr alternatīvas politiskas partijas tā vēl nelegalizēja. Tā pati LPSR AP atjaunoja arī neatkarīgās Latvijas ģerboni un

himnu.[136]

Neizpalika arī PSRS reakcionāro spēku konsolidācijaun pretdarbība. Artajā laikā vēl PSRS AP priekšsēdētāja pirmā vietnieka A. Lukjanova, Interfrontes galvenā atbalstītāja, palīdzību tika izveidota PSRS TDK deputātu grupa, kas iestājās par PSRS vienotību—"Sojuz".[137] Viens no tā veidotājiem un vadītājiem bija "melnais pulkvedis" Viktors Alksnis.

Lielā steigā tika pieņemti arī demokrātiskās tiesības ierobežojoši, reglamentējoši^138un represīvi likumi^139. Tā pieņēma Likumu par iekšējā karaspēka pienākumiem un tiesībām sabiedriskās kārtības sargāšanā.[140] Šim karaspēkam bija ļoti negatīva loma daudzos 1991. gada notikumos un arī 1994./95. gadā Čečenijā. Apsprieda arī pret pašnoteikšanos vērstu likumprojektu par "pilsoņu nacionālās vienlīdzības apdraudējumu un PSRS teritorijas vienotības vardarbīgu pārkāpšanu”.[141] Steidzīgi tika

centralizēta vara un izveidots PSRS prezidenta postenis, kura pilnvaras vairākkārt pastiprināja.113 Slepeni tika gatavota prezidentālā pārvalde.

1990. gada 3. aprīlī PSRS lielā steigā pieņēma galvenokārt pret Baltijas republikām vērstu likumu "Par kārtību, kādā risināmi jautājumi, kas suistīti ur savienotās republikas izstāšanos no PSRS". Savā runā PSRS AP 21.3.90. šī darba autors likumprojekta par izstāšanos koncepciju, kad pašnoteicošās republikas likteni nosaka TDK, nosauca nevis par "pašnoteikšanos, bet gan svešnoteikšanu (не самоопределение, а чужеопределение)"114 un pašu likumu — par "neizstāšanās likumu", jo pēc tā no PSRS izstāties praktiski nebija iespējams. Pēc šī likuma izšķirošā institūcija bija nevis tauta, kas lēma par savu pašnoteikšanos, bet gan PSRS Tautas deputātu kongress, tātad augstākstāvošā tās valsts institūcija, no kuras tauta, kura pašnoteicas, grib izstāties. Kā savā runā toreiz — PSRS AP — minēja šī darba autors, likumprojekts pat neietvēra skaidru pašnoteikšanās definīciju.115

Vienlaicīgi PSRS AP loti aktīvi tika strādāts pie likumprojekta par kompetences sadali starp PSRS un savienotajām republikām. 26.4.90. likums tika pieņemts.116

1990. gada 21, aprīlī notika Vislatvijas deputātu sanāksme, kurā piedalījās 8086 visu līmeņu Latvijas deputāti. No tiem 8003 nobalsoja par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu.117

NEA TKARĪBASa tja UNOSANA UN REĀLĀS NEA TKARĪBAS IZCĪNĪŠANA PĒC 1990. GADA 4. MAIJA

1990. gada 3. maijā jaunievēlētā Latvijas PSR (jo tā tika ievēlēta, kad Latvija vēl nebija atjaunojusi savu neatkarību) Augstākā Padome sanāca savā pirmajā (divpadsmitā sasaukuma) sesijā, apstiprināja deputātu pilnvaras, par priekšsēdētāju ievēlēja Anatoliju Gorbunovu, par pirmo vietnieku—Dainiīvānu (LTF priekšsēdētāju), bet par vietnieku— Andreju Krastiņu (LNNK). Šis vietu sadalījums bija izlemts jau iepriekšējā dienā LTF sagaitā Zinātņu akadēmijas konferenču zālē, kad D. Ivāns atteicās no AP priekšsēdētāja amata.

1990. gada 4. maijā, 138 deputātiem no 201 balsojot "par" un vienam atturoties, pulksten 19.20 tika pieņemta Deklarācija par Latvijas neatkarības atjaunošanu.ui Tās teksta pēdējās redakcijas sagatavošanā pāris dienas iepriekš Zinātņu akadēmijas

113 Верховный Совет СССР. Третья сессия заседания Совета Союза//Бюллетень. — № 5, 16.2.90., с. 3—38.

114 Sk. ŠI darba autora runas stenogrammu — Верховный Совет СССР. Третья сессия. — Бюллетень. — N- 4, заседания Совета национальностей, 23.3.90., с. 9—12.

115 Там же, с. 32—34.

1,6 ТаМ же, с. 3—28; Бюллетень, — N- 3, заседания Совета национальностей, № 33; там же, № 34, с. 3—26.

117 Ciņa. - 1990. - 29. maijā.

118 LR AP Ziņotājs. - Nr. 21.

prezidija zāle piedalījās ari šo rindu autors. Tomēr jāsaka, ka Deklarācija visuma jau iepriekš bija sagatavota LNNK un deputāta R. Rikarda redakcijā.

Deklarācijas redakcija bija asāka nekā Igaunijā, bet "maigāka" nekā Lietuvā. Deklarācijas teksts dažos aspektos bija visai neparasts. Tās 3. punkts atjaunoja Satversmes darbību visā Latvijas teritorijā, bet 4. punktā bija noteikts: "Līdz Satversmes jaunās redakcijas pieņemšanai apturēt Latvijas Republikas Satversmi, izņemot tos pantus, kuri nosaka Latvijas valsts konstitucionāli tiesisko pamatu un kuri saskaņā ar Satversmes 77. pantu ir grozāmi tikai ar tautas nobalsošanu, proti:

1. pants — Latvija ir neatkarīga, demokrātiska republika;

2. pants — Latvijas valsts suverēnā vara pieder Latvijas tautai;

3. pants — Latvijas valsts teritoriju starptautiskos līgumos noteiktās robežās sastāda Vidzeme, Latgale, Kurzeme un Zemgale;

6. pants — Saeimu ievēlē vispārējās, vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās un proporcionālās vēlēšanās."

Deklarācijas 5. punkts noteica pārejas periodu Latvijas Republikas valsts varas de facto atjaunošanai.

Tajā pašā dienā AP pieņēma Deklarāciju par pievienošanos starptautisko tiesību dokumentiem cilvēktiesībi jautājumos.™ To sarakstā bija 51 dokuments. Šīs deklarācijas pieņemšanas iniciators un teksta sastādītājs bija šo rindu autors.

Deklarācijas pieņemšanu uz ielas gaidīja daudzu simtu tūkstošu liela latviešu demonstrācija un to uzņēma ar ovācijām un milzīgu demonstrāciju Daugavas krastmalā pēc sēdes beigām. Diemžēl vēlāk viņu cerības lielā mērā tika piekrāptas.

PSRS reakciju ar savu uzstāšanos Latvijas TV izteica A. Rubiks, kas ari bija ievēlēts gan par PSRS TDK, gan LR AP deputātu no Interfrontes. Rubiks paziņoja, ka Gorbačovs uzskatot Latvijas statusa maiņu par nelikumīgu. 88% krieviski runājošo Daugavpils tautas deputātu savā sesijā pieņēma lēmumu, ka viņiem esot tiesības apturēt Daugavpils teritorijā LR AP likumu un valdības lēmumu darbību, kas ierobežojot šīs pilsētas iedzīvotāju tiesības un brīvību. Rīgā vismaz 75% krieviski runājošo milicijas darbinieku sapulcē Deklarāciju "apsveica" ar svilpšanu, naidīgiem kliedzieniem un ieroču pielietošanas draudiem.

7. maijā par Ministru Padomes priekšsēdētāju ievēlēja Ivaru Godmani, bet par viņa vietnieku — Ilmāru Bišeru.

14. maijā PSRS prezidents M. Gorbačovs pieņēma dekrētu par Latvijas neatkarības deklarācijas nelikumību, neskatoties uz to, kāpēc PSRS Konstitūcijas noteikumiem viņam nebija šādu tiesību.119 [142] [143] Balstoties uz šo dekrētu, 15. maijā interfrontieši un Rīgas padomju armijas karaskolu kursanti, pārģērbti privātās drēbēs, mēģināja ieņemt AP, atspieda latviešu jauniešu ķēdes līdz pašai AP un būtu to ieņēmuši. Šo rindu autors tobrīd piezvanīja LU rektoram J. Zaķim, lūdzot pārtraukt lekcijas un nosūtīt studentus

aizstāvēt AP, lai stiprinātu to jauniešu rindas, kas atturēja interfrontiešu demonstr; cijas spiedienu. J. Zaķis atteicās to darīt. Vēlāk Interfrontes demonstrāciju iztrenkā tobrīd vēl nepolitizētie Rīgas omonieši. Iekšlietu ministrs tad vēl bija Bruno Steinbrik

17. maijā Rīgas iekšlietu dabinieku sapulcē tika pieņemts draudu lēmums, kui tika aicināts "nepakļauties provokatīviem LTF Domes lēmumiem, nestāties Augstāki Padomes aizsardzībā un neformēt pašaizsardzības vienības".

28. maijā LR AP pieņēma izvērstu un LR neatkarību pamatojošu Paziņojum sakara ar PSRSprezidenta M. Gorbačova 1990. gada 14. maija dekrētu "Par Latvija PSR Augstākās Padomes Deklarāciju par Latvijas Republikas neatkarības atjāt nošanu". Paziņojumā juridisko dalu sagatavoja šo rindu autors. Vairums no Paz nojūma argumentiem ir tik labi juridiski pamatoti, ka Latvijas pašnoteikšanās vēsture iemūžināšanai tos vērts īsumā atcerēties.

Šajā dokumentā AP paziņoja, ka

1) tā ir vienīgā Saeimas tiesību pārmantotāja un tāpēc ir tiesīga atcelt Saeima

1940. gada 21. jūlija lēmumu par iestāšanos PSRS, kas bija pretrunā ar Satversrr (kura pieprasīja šajā jautājumā referendumu);

2) Gorbačova atsauce uz PSRS izveidošanos "nāciju brīvas pašnoteikšanās u republiku brīvas pievienošanās rezultātā" attiecībā uz LR nav pamatota, jo L] pievienošana PSRS 1940. gadā notika spēka pielietošanas rezultātā.

2. Piemērot pret Latviju PSRS 1990. gada 3. aprīļa likumu "Par kārtību, kād risināmi jautājumi, kas saistīti ar savienotās republikas izstāšanos no PSRS" bij prettiesiski, jo Latvija šo likumu nebija ratificējusi, bet ar 1989. gada Suverenitāte deklarāciju Latvija paziņoja, ka PSRS likumi tai būs turpmāk saistoši tikai pēc t ratifikācijas LPSR AP. Tāpēc "izstāšanās likums" bija pretrunā ar LPSR Konstitūcija 97. panta 5. punktu un Latvijas teritorijā nebija spēkā.

Šis likums bija pretrunā arī ar LPSR Konstitūcijas 69. pantu un PSRS Konstitūcija 72. pantu, kuri noteica savienoto republiku tiesības brīvi izstāties no PSRS. Saskan; ar minēto PSRS likumu pašnoteikšanās tiesību īstenošana bija pilnībā atkarīga ш Latviju anektējušās lielvalsts likumdošanas un augstākās varas orgānu lēmuma, kas i pretrunā ar pašu pašnoteikšanās ideju.

4. Prasība par PSRS referenduma par izstāšanos sarīkošanu Latvijā nebija n< politiski, nejuridiski pamatota, jo

• PSRS 1940. gadā pievienoja Latviju bez referenduma, lai gan to pieprasīja taj; laikā spēkā esošais Satversmes 77. pants;

• LR nevis izstājās no PSRS, jo nekad nebija taja brīvprātīgi iestājusies, bet gai atjaunoja savu pirmskara neatkarīgās valsts statusu;

• par neatkarību bija nobalsojusi arī Vislatvijas visu līmeņu deputātu sapulce.

5. Ne PSRS Konstitūcijas 74., ne 127. pants, ne tās labojumi par PSRS prezidente kompetenci nedeva M. Gorbačovam, kas tajā laika bija PSRS prezidents, tiesības ne vērtēt, ne pasludināt par spēkā neesošiem savienoto republiku augstāko padomju aktus

"Tādā kārtā," bija teikts LR AP Paziņojumā, "PSRS prezidenta 1990. gada 14. maijs dekrēts no valsts tiesību viedokļa bija PSRS Konstitūcijas pārkāpums — prettiesiski augstākas kompetences piesavināšanās, nekā noteikts prezidenta konstitucionālajā

pilnvaras. No starptautisko tiesību viedokļa 14. maija dekrēts ir prettiesiska iejaukšanas Latvijas Republikas iekšējās lietās — tās politiskās pašnoteikšanās procesā."

8. punktā LR kā suverēna valsts ierosināja veidot savas turpmākās attiecības arPSRS un savienotajām republikām, pamatojoties uz 1970. gada Deklarāciju par starptautisko tiesību principiem, kas skar draudzīgas attiecības un sadarbību starp valstīm saskaņā ar ANO Statūtiem. Tālāk paziņojumā bija uzskaitīti tie galvenie Deklarācijas principi, kurus LR lika priekšā PSRS ņemt par pamatu attiecībām ar Latviju.[144]

13. jūnijā AP pieņēma likumu par agrāro reformu, kas paredzēja zemes denacionalizāciju,

10. jūlijā LR AP izveidoja pirmo LR delegāciju sarunām ar PSRS. Tās sastāvā bijaA. Krastiņš, J. Āboltiņš, J. Bojārs, A. Kiršteins, V. Zeile.

1.8.90. Jeļcins uzstājās LR AP ar visai draudzīgu runu. Augustā notika vairākas Latvijas un Krievijas delegāciju tikšanās, kura laikā tika izstrādāts līguma teksts par savstarpējo attiecību pamatiem.

23. augustā notika pasaules sabiedrības uzmanību piesaistījusī "Baltijas ceļa"akcija.

21. novembrī LR AP nosūtīja notu PSRS AP un PSRS prezidentam M. Gorbačo-vam, kurā bija pieprasīts pārtraukt PSRS militāro spēku iejaukšanos LR politiskajā dzīvē, izvākt no Rīgas OMON, pārtraukt PSRS militāro vienību pārvietošanos Latvijā un aizliegt padomju militārpersonām nēsāt ieročus ārpus garnizoniem, uzsākt sarunas ar Latvijas kompetentām amatpersonām jautājumā par LR neatkarības pilnu atjaunošanu, pakāpeniski izvest PSRS armiju no Latvijas.[145]

1. decembrī Viļņā notika unikāla trīs Baltijas republiku AP kopsēde, kurā pieņēma vairākus dokumentus, to skaitā Aicinājumu PSRS Tautas deputātu 4. kongresam, kurā tās aicināja uzsākt samnas par Baltijas republiku neatkarīgā valstiskuma atzīšanu, pārtraukt tirdzniecības embargo, atteicās piedalīties jaunā Savienības līguma izstrādē un parakstīšanā, protestēja pret padomju militāro spēku atrašanos Baltijas republiku teritorijā un to iejaukšanos šo valstu iekšējās lietās. Baltijas republiku augstākās padomes aicināja PSRS izvākt savus militāros spēkus un atzīt mūsu neatkarību.

Decembri Rīgā sākās PSRS speciāldienestu organizētu sprādzienu sērija, lai destabilizētu situāciju.[146] Tajā pašā laikā PSRS AP tika drudžaini gatavots jauns PSRS līguma teksts. Par dažādām jaunā PSRS līguma redakcijām šī darba autors tika publicējis kritisku rakstu sēriju LR presē, piemēram: "Kuru ceļu izvēlēsimies? Trīs jaunu PSR Savienības līgumu projekti"[147]; "Šī koncepcija nebūt nav jauna. Jauna oficiāla Savienības līguma koncepcija"[148] un "Kā izturēties pret Savienības līgumu?"[149].

PSRS speķa institūcijas apzināti kāpināja spriedzi Latvija. Tā 21. decembrī Rīga notika Baltijas kara apgabala militārās sabiedrības pārstāvju kongress, kurā tika pieņemts "cīņubiedriem" adresēts aicinājums "atjaunot padomju funkcijas, veidojot tās kā strādnieku, zemnieku un kareivju padomes". Sajājautājumā šo rindu autors kā LR AP un PSRS TDK deputāts nosūtīja M. Gorbačovam savu deputāta pieprasījumu, kurā tika jautāts: vai viņš kā PSRS prezidents kontrolē PSRS militāros spēkus Latvijā un vai viņš gatavojas "pieļaut asinsizliešanu un ar spēku pakļaut latviešu tautu, kas ar mierīgiem līdzekļiem atjauno savu neatkarību"?[150] Atbilde netika saņemta.

23.11.90. PSRS AP lēmumu laboja tādējādi, ka PSRS prezidents M. Gorbačovs ieguva tiesības vienpersoniski ievest ārkārtējo stāvokli republikās bez konsultācijām ar to vadību. Tajā pašā dienā sarunā ar M. Vulfsonu viņš izteicās, ka pielietos visus viņa rīcībā esošos līdzekļus, lai nepieļautu Baltijas valstu izstāšanos no PSRS, un pieļāva iespēju, ka mēģinājumi atjaunot šo valstu neatkarību varot likt ieviest represīvu režīmu, kas neizslēdz asinsizliešanu.

Šie izteikumi liecina, ka asinsizliešana Lietuvā un Latvijā 1991. gadā notika ar M. Gorbačova piekrišanu, ko viņš gan vēlāk noliedza.

5.12.90. "Washington Post" izteica bažas, ka brīdi, kad ASV gatavojas Persijas līča karam, PSRS var izmantot prezidenta pārvaldes ieviešanai un varas sagrābšanai republikās, ja tās līdz 30. decembrim neparakstīs Savienības līgumu.

13.12.90. uz Maskavu aizveda Latvijā savāktos 911 086 parakstus pret LR pievienošanos Savienības līgumam. 17.12.90. pret līgumu bija savākti jau 1 002 829 paraksti.

19.12.90. "Washington Post" un Zviedrijas izlūkdienests paziņoja, ka PSRS jebkurā brīdī var pasludināt karastāvokli. Tajā pašā dienā LR AP pēc A. Krastiņa iniciatīvas pārsteidzīgi pieņēma lēmumu par Latvijas deputātu atsaukšanu no PSRS TDK.

18.12.90. 16 NATO valstu ārlietu ministri aicināja Gorbačovu nelietot vardarbību Baltijas valstīs, uzsverot, ka šis jautājums jārisina sarunu ceļā. Jāatzīmē, ka visa 1990. gada laikā Latviju starptautiski vēl nebija atzinusi neviena suverēna valsts, izņemot kādu mazu džungļu karaļvalsti Vjetnamā.

PSRS vadība tajā pašā laikā slepeni gatavoja diktatūru.

22.12.90. Baltijas kara apgabala militāro aprindu pārstāvju kongresā izstrādāja plānu, kā X stundā neitralizēt LR AP. Laikā no 26. 9. līdz 27. 12. Latvijā bija organizēti 20 provokatīvi sprādzieni, kuru mērķis bija destabilizēt situāciju.

1990. gada 20. decembrī PSRS Tautas deputātu 4. kongresā Ševardnadze uzstājās ar savu slaveno runu, kurāfaktiski brīdināja par gatavošanos militāram apvērsumam. Ševardnadze no kongresa tribīnes teica: "Es ar visu atbildību paziņoju, tuvojas diktatūra!" Protestējot pret to, Ševardnadze paziņoja par aiziešanu no amata.[151] Arī Latvijas delegācijai bija konfidenciālas ziņas par asinsizliešanas gatavošanu.

Uzstājoties tajā paša TDK sēdes diena neilgi pec Ševardnadzes pilnīgi negaidītas runas, šī darba autoram nācās izmest sagatavotās uzstāšanās konspektu dienas kārtības jautājumā par Savienības līguma projektu un improvizēt no TDK tribīnes. Savā runā šī darba autors teica, ka Savienības līguma projekts "nedod jaunus mehānismus pašos pamatos pārveidot PSRS nacionālo attiecību sistēmu. Paliek tā pati vertikālā struktūra, un tās demontāža netiek paredzēta. Labi savā laikā teica Sensimons —janācija kļūdās un ļauj sevi piekrāpt konstitūcijas izstrādāšanā, tad tas nekad nepaiet nesodīti. Ko mums liek priekšā? Mums jau trešo reizi mazāk nekā gada laikā liek priekšā pastiprināt varu. Bet tā jau tāpat ir stiprāka nekā jebkura prezidenta vara ikvienā demokrātiskā valstī."

Tālāk šī darba autors teica, ka uzstāsies republikas vārdā un pacentīsies izskaidrot, "kāpēc mūsu republika atteicās no pievienošanās šim Savienības līgumam. Par nožēlu mūsu dzīves pieredze PSRS ietvaros nedod nekādu pamatu ticēt tam, ka tas, kas ierakstīts līgumā, jebkad tiks izpildīts... Galu galā rodas jautājums par to, vai mēs esam suverēni vai ne. Ja suverēni, tad pret mums nedrīkst pielietot spēku."[152]

Šeit rodas jautājums par to, vai varbūt Latvijas delegācijai vajadzēja samērā agri pamest pēc balsu vairākuma reakcionāro PSRS TDK, kā to izdarīja Lietuva, kur AP delegāciju vadīja V. Landsberģis. Uz šādu rīcību mūs aicināja arī LNNK, kuras pārstāvji TDK nebija ievēlēti. Tā būtu bijusi rupja kļūda. Stāvoklī, kad PSRS vēl bija ļoti spēcīga, bet Latvijai praktiski nebija nekāda militārā spēka, lai aizstāvētos, bija loti svarīgi iegūt informāciju par padomju valdošo aprindu plāniem no pirmavotiem, sekmēt PSRS demokratizāciju un balstīt Krievijas demokrātisko spēku mazākumu TDK, kas bija pret to, lai pret Baltijas republikām pielietotu spēku, un bija par to, lai nosodītu Molotova—Rībentropapaktu. Vienlaicīgi būdams an LR AP deputāts, J. Bojārstajā laikā stingri aizstāvēja viedokli, ka Latvijas deputātiem tik ilgi jāpaliek TDK un jāturpina tur konstruktīvs darbs par labu PSRS demokratizācijai un Latvijas neatkarībai, arī darbs ar ārvalstu masu mediju, kamēr esam pilnīgi nodrošinājušies pret spēka pielietošanu no PSRS puses.

Krievijai, kas bija daudzus gadsimtus audzināta imperiālisma garā, bija jādod iespēja pamazām pierast pie domas par Baltijas valstu neatkarību un, pēc amerikāņu izteikuma, ari iespēja "saglabāt seju".

2.1.91. Preses namu Rīgā pārņēma OMON "melnās beretes".

Tajā pašā dienā PSRS iekšlietu karaspēks pārņēma Lietuvas kompartijas CK ēku un Vilnas Preses pili. Baltijā pēc Jazova pavēles tika ievesta desantnieku brigāde, "lai veicinātu jauniešu mobilizāciju".

8.1. Viļņā 20 000-25 000 liela Interfrontes demonstrācija pieprasīja atkāpties Lietuvas AP.

9.1. sakarā ar vispārējo ekonomisko krīzi demisionēja Lietuvas K. Prunskienes valdība. ASV valdība asi nosodīja PSRS nodomu ievest karaspēku neatkarību alkstošajās Baltijas valstīs un citās republikās.

10.1. M. Gorbačovs nosūtīja Lietuvas AP aicinājumu "nekavējoties atjaunot PSRS un Lietuvas PSR Konstitūciju un atcelt Lietuvas AP antikonstitucionālos aktus", kuru Lietuvas AP priekšsēdētājs V. Landsberģis nosauca par ultimātu.

Tajā pašā dienā pie LR MP notika 10 000 cilvēku liels Interfrontes mītiņš, kas pieprasīja valdības atkāpšanos. Notika mēģinājums ielauzties MP.

11.1. Jazovs un ģenerālštāba priekšnieks N. Moisejevs apstiprināja, ka tiks paplašināts PSRS bruņoto spēku kontingents Latvijā.

Sevardnadzes pareģojums piepildījās. 1991. gada 13. janvārī PSRS vadības organizētajā militārajā pučā tanki aplenca Lietuvas AP ēku Vilnā, ieņēma Lietuvas TV, radio un telegrāfu. 14 cilvēki tika nogalināti un 110 ievainoti.

13.1. 91. B. Jelcins Tallinā Krievijas PFSR vārdā ar Latviju parakstīja Līgumu par Latvijas Republikas un Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas starpvalstu attiecību pamatiem, kurā puses viena otru atzina par suverēnām valstīm un starptautisko tiesību subjektiem, apņēmās savstarpējās attiecības celt uz labu kaimiņattiecību pamata un atturēties no rīcības, kas var kaitēt otras puses suverenitātei.

B. Jelcins parakstīja aicinājumu Krievijas dienestā iesauktajiem kareivjiem, seržantiem un virsniekiem nepiedalīties akcijās pret mierīgajiem iedzīvotājiem, lai likvidētu valsts orgānus, kas aizstāv savus demokrātiskos iekarojumus.

Ap Vecrīgu, AP, MP, Radio un TV tika uzceltas barikādes. Latvijas TDK aktīvākie deputāti tūlīt pēc Vilnas asinsizliešanas nākamajā rītā nekavējoties izbrauca uz Maskavu, kur tika sasaukta apzināti uz to laiku atlaistās PSRS AP ārkārtas sēde, kurā deputāti, arī šo rindu autors, izsauca un sēdē "nopratināja" visu galveno PSRS spēka struktūru vadītājus — aizsardzības ministru Jazovu, iekšlietu ministru Borisu Pugo (pēc izcelsmes latvietis, pirms tam LKP pirmais sekretārs, pēc augusta puča, pēc oficiālās versijas, nošāvās, patiesībā tika nošauts kopā ar sievu) un VDK priekšsēdētāju Krjučkovu. Šis pasākums ļāva apturēt spēka pielietošanas eskalāciju Viļņā, kur Jura Podnieka grupai izdevās uzņemt notikumus filmā, izvest materiālus no Lietuvas un steidzīgi nodot tos pasaules TV.

PSRS TDK deputātiem no Latvijas izdevās aizturēt uz nedēļu tūlītēju pēc Vilnas spēka pielietošanas sākumu Rīgā, izsaucot uz Latviju PSRS deputātu izpētes delegāciju AP deputāta Deņisova vadībā, jo Latvijā jau bija zināms par gaidāmo PSRS militāro spēku triecienu Latvijā un bija skaidrs, ka PSRS AP deputātu delegācijas vizītes laikā Rīgā spēku pret mums pielietot būs neērti. Pa to laiku Rīgā paspēja uzcelt barikādes. AP nodibināja deputātu diennakts dežūras.

LR AP nekavējoties pieņēma LR AP Aicinājumu Latvijas tautai, kurā nosodīja asinsizliešanu Viļņā, atbalstīja Lietuvu, apstiprināja savu augstāko varu, aicināja pildīt vienīgi LR likumus, visiem iespējamiem līdzekļiem paralizēt Rubika vadītās kompartijas darbību, aizstāvēt savas ģimenes un izvairīties no provokatīvām sadursmēm ar PSRS militārajiem spēkiem.[153]

14. janvārī LR AP ratificēja Līgumu par savstarpējo attiecību pamatiem ar Krieviju, balsojot 105 deputātiem par, 5 pret un 2 atturoties.

Tikmēr PSRS mēģināja nodibināt Latvijā divvaldību. 15. janvārī Interfrontes rīkotajā mītiņā tika nolasīts Vislatvijas sabiedriskās glābšanas komitejas lēmums par varas pārņemšanu, likumdošanas un izpildvaras uzņemšanos. Komiteju vadīja LKP priekšsēdētājs A. Rubiks, tā vietnieks bija O. Potreki, piedalījās ari Alberts Kauls un Anatolijs AJeksejevs.

20. janvārī vēlu vakarā Rīgas OMON ieņēma un atbruņoja LR Iekšlietu ministriju un Policijas akadēmiju. Uzbrukuma laikā tika nogalināts milicijas leitnants V. Gomonovičs, iekšlietu dalās inspektors S. Konoņenko, Rīgas kinostudijas režisors A. Slapiņš, skolnieks E. Riekstiņš, ievainoja kinooperatoru G. Zvaigzni, kas mira slimnīcā. Bijajūtama PSRS speciāldienestu līdzdalība. Gadījuma pēc visu notikumu izdevās uzņemt Somijas TV reportierim, un jau pēc pusstundas šos kadrus redzēja pasaules TV. Ieroču pielietošana gan Tbilisi, gan Baku, gan Viļņā, gan Rīgā pret civiliedzīvotājiem bija pretrunā ar esošo PSRS likumdošanu, 1949. gada Zenēvas humanitāro tiesību konvencijām un EDSA dokumentiem, kuru dalībniece bija PSRS.[154]

22.1. preses konferencē M. Gorbačovs paziņoja, ka notikumi Baltijā nav prezidenta līnijas izpausme, bet gan "asas krīzes un cilvēktiesību pārkāpumu sekas".

4.2. В. Pugo saņēma ģenerālpulkveža pakāpi.

9.2. tautas aptaujā par Lietuvas neatkarību nobalsoja 90,47% iedzīvotāju.

3. martā Latvijā notika visas tautas aptauja jautājumā par demokrātisku un neatkarīgu Latviju. 6. martā AP apstiprināja šo visu Latvijas iedzīvotāju, izņemot militārpersonas, aptaujas, kura notika ārvalstu novērotāju uzraudzībā, rezultātus. Par demokrātisku un neatkarīgu Latviju bija iestājušies 73,68% no 87,57% iedzīvotāju, kuri tajā piedalījās.[155] Visiem par brīnumu pat Daugavpils bija nobalsojusi par neatkarīgu Latviju.[156]

18.-19. augusta naktī Maskavā sākās nākamais, šoreiz jau daudz labāk organizētais, pēc pučistu liecībām Krievijas tiesā, ar M. Gorbačovu saskaņotais militārais pučs, kad notika uzbrukums KPFSR Augstākajai padomei. KPFSR prezidents Jelcins, KPFSR Augstākā padome un valdība pasludināja pučistu valdību ārpus likuma.[157]

Augusta militārā puča laikā 21. augustā AP pieņēma Konstitucionālo likumu par LatviiasRepuhlikas tiesisko statusu, kurš pasludināja LR par pilnīgi neatkarīgu valsti un atcēla pārejas periodu. Loti īpatnēji, ka pēc AP balsošanas datora izdrukas šī balsojuma laikā zālē no 201 deputāta reģistrējušies bija tikai 132, nebija reģistrējušies 69, no reģistrētajiem par balsoja 109 jeb tikai 54% no 201 vai 82% no reģistrētajiem.

No reģistrētajiem un zālē klātesošajiem par pilnu Latvijas neatkarību nebalsoū Ārlietu komisijas priekšsēdētājs Mavriks Vulfsons un šis komisijas loceklis Induli; Bērziņš. Nesaprotamu iemeslu dēl šādā svarīgā balsojumā vispār nebija klāt ur nebalsoja toreizējais Ministru Padomes priekšsēdētājs Ivars Godmanis, tolaik Aī deputāts, kā ari vēlākais "Latvijas ceļa" pirmās valdības ministru prezidents Valdi; Birkavs un LC frakcijas priekšsēdētājs Andrejs Pantelējevs.135

Diemžēl Latvijas ceļā uz brīvību bija daudz nodevības. Daudzos gadījumos tikt atbruņotas mums padevīgās spēka struktūras, nodoti ieroči OMON, darīts viss, la aplenktā AP būtu pretoties nespējīga. Neapbruņoja pat tos AP deputātus, kas dežurēji ēkā un bija gatavi paši to aizstāvēt. Tajā laikā šī darba autors pieprasīja, lai deputātien izdod ieročus AP aizsardzībai, bet tas netika izdarīts. Par to plaša analīze ir šī darbi autora rakstā "Par to, ko Latvijas deputāti darīja Maskavā, un par Latvijas politikas galvenajām problēmām".136

Pēc 1992. gada augusta militārā puča sagrāves pirmās Latvijas neatkaribu26.8.90. atzina Islande un Dānija. 27.8. Latviju atzina Austrālija un Norvēģija, 28.8. Vācija un Zviedrija, 29.8. Somija, 30.8. Polija, Grieķija, 2.9. Ungārija, 3.9. Slovēnija. ASV. Lielbritānija, Lietuva un Šveice atzina Latviju tikai 5.9.9 L, Igaunija 6.9., Čehoslovakija 9.9., Ķīnas TR21.9., Korejas TR26.9., Vatikāns 1.10., Portugāle 2.10., Īrija un Spānija 9.10. Krievija atzina Latvijas neatkarību 4.10.91., Japāna 10.10., Jaunzēlande un Mongolija 15.10.91. Francija atzina Latviju tikai 8.9.92. Līdz 1995. gada oktobra beigām Latviju bija atzinušas 100 valstis.

Gorbačovam tika gatavoti un vairākkārt iesniegti dokumentu projekti Latvijas neatkarības atzīšanai. To sagatavošanā Maskavā piedalījās šo rindu autors. Dokumentu projektus M. Gorbačovam iesniedza LR ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks Maskavā Jānis Peters.

1991. gada 9. septembrī PSRS Valsts Padome pieņēma Lēmumu par Latvijas Republikas neatkarības atzīšanu.'37 Pēc LR Ārlietu ministrijas datiem, diplomātiskās attiecības ar PSRS nodibinātas 15.10.91.

8.12.91. Minskā Krievijas, Baltkrievijas un Ukrainas vadītāji vienojās izveidot NVS, līdz ar to pārtraucot PSRS pastāvēšanu. 12.12. Krievija ratificēja NVS līgumu.

20. decembrī Krievija pieņēma lēmumu par 1 lOOpreču eksporta uz Baltiju licencēšanu.

21. decembrī 11 valstis parakstīja NVS nolīguma protokolu.

25.12. PSRS prezidents M. Gorbačovs nolika savas pilnvaras. Virs Kremļa PSRS karoga vietā pacēla Krievijas karogu.

8.1.92. LR AP pieņēma lēmumu par Krievijas neatkarības atzīšanu.

1992. gada 5. janvārī Baltijas padome Rīgā pieņēma dokumentu, kas aicināja nekavējoties sākt padomju karaspēka izvākšanu no Baltijas valstīm. 6. janvāri šajā sakarā notika Latvijas un Krievijas pārstāvju tikšanās, kuras laikā tika pieņemts

135 Sk. AP balsošanas datora izdruku 21.8.91. jautājumā "Par LR tiesisko statusu".

136 Literatūra un Māksla. - 1991. - 13. septembris.

137 Rīgas Balss. — 1991. — 9. septembris.— 1. lpp.

lēmums izpētīt jautājumus, kas saistīti ar Latvija izvietoto bijušo padomju armiju, kas, starp citu, 13. janvāri bija plānojusi mācības Rīgā. 21. janvārī Ziemeļrietumu grupas komandieris ģenerālis Mironovs paziņoja, ka bijušais padomju karaspēks esot tiesīgs palikt Baltijas valstīs kara bāžu statusā, jo tā izvešanai būtu vajadzīgi vismaz 5 gadi. 27. februārī Mironovs paziņoja, ka viņam Baltijā ir 120 000 vīru liels karaspēks.

1992. gada 1. februārī Rīgā ieradās Krievijas Federācijas delegācija ar Sergeju Sahraju priekšgalā, ar kuru bija panākta vienošanās par Krievijas armijas izvešanas sākumu 1992. gada martā.

3. martā sākās padomju karaspēka izvešana no Lietuvas.

Tātad savās attiecībās ar Baltijas valstīm Krievija ir lauzusi ikvienu no agrāk ar to noslēgtajiem politiskajiem līgumiem. Pat tagadējā Krievija nebūt nav īpaši demokratizējusi savu attieksmi pret Baltijas valstīm. Tā joprojām nav ratificējusi visumā līdztiesīgo un demokrātisko 1991. gada Līgumu par Latvijas un Krievijas starpvalstu attiecību pamatiem, kaut gan Latvija to ir izdarījusi.

Krievija nebūt nesteidzās izvest armiju no Latvijas, dalu no tās pretēji 1994. gada līguma noteikumiem demobilizēja Latvijā, sarunu gaitā vienmēr ieturēja augstprātīgu pozīciju un bieži pat draudēja Latvijai. Tā nesteidzās pirmā ratificēt pat sev tik izdevīgos 1994. gada četrus līgumus un augstprātīgi uzstāja, ka Latvijai tas jādara pirmajai.[158]

Līgumi par Krievijas armijas izvešanu no Latvijas tiks izskatīti vēlāk.

Kam gan Latvijā negribētos labas kaimiņattiecības ar Krieviju, taču visa mūsu attiecību iepriekšējā pieredze ar šo valsti no paša XIII gadsimta nedod ne mazāko pamatu ne ticībai šīs valsts godprātībai, ne stingrai starptautisko tiesību pamatprincipa pacta sunt servanda^159 ievērošanai.

Šī nacionālās atbrīvošanās perioda laikā sarunās ar Krieviju Latvijas pusei tika nepārtraukti atgādināts, ka Krievija nav zaudējusi karā un ir vēl pietiekami spēcīga, lai vajadzības gadījumā ar militāriem līdzekļiem panāktu sev vēlamo rezultātu.

Bez šaubām, noslēgt 1994. gada līgumus ar Latviju un Igauniju esošajās redakcijās Krievijai izdevās, pateicoties Baltijas valstu sašķeltībai deokupācijas sarunu laikā. Lietuva noslēdza savu līgumu ar Krieviju 1993. gadā, balstoties uz savu labvēlīgo demogrāfisko situāciju, pilnīgi nerēķinoties, kā tas ietekmēs Latvijas un Igaunijas iespējas to stipri atšķirīgajā stāvoklī. Lietuvas vienošanās ar Krieviju deva iespēju Krievijai pieprasīt, lai arī Latvija atļauj demobilizētajiem virsniekiem palikt pie mums.

Latvijas puses juridiski analfabētiski sastādītajā, demogrāfiski un politiski mums ļoti neizdevīgajā līgumā Latvija piekrita dot plašas tiesiskās garantijas savai bijušajai, esošajai un nākamajai piektajai kolonnai, no kuras vēlāk nezināsim, kā tikt vaļā. Okupācijas armijas demobilizēšana anektētajā valstī ir Makjavelli aprakstīta seno romiešu metode.[160] Bez tam Latvija noslēdza savu līgumu, nerēķinoties ar Igauniju

un pametot to vienatne ar Krieviju. Neskatoties uz to, Igaunija izcīnīja sev labākus līguma noteikumus nekā Latvija. Protams, līgumi ar Krieviju būtu pavisam citādi, ja Baltijas valstis vai nu būtu vedušas sarunas ar Krieviju 3 pret vienu, vai vispirms būtu vienojušās par vienotiem principiem, no kuriem neviena nedrīkstētu atkāpties. Krievija tad būtu bijusi spiesta ieņemt piekāpīgāku nostāju.

Šajā situācijā jāuzskata, ka līgumu slēgšanā ar Baltijas valstīm vinnējusi Krievija. Nevar uzskatīt, ka Krievijas karaspēka izvākšanano Austrumeiropas ir "kompromiss", kā to apgalvo krievi un šīs līgumu paketes aizstāvji no varas institūciju puses. Krievijas karaspēka formāla (vairums no virsniekiem patiesībā tika demobilizēti Latvijā) izvākšana no Austrumeiropas ir laikmeta Conditio sine qua non^161 un absolūtais imperatīvs, nevis kompromiss. Krievijas armijas izvešanu jau 1992. gadā Helsinkos kategoriski pieprasīja EDSA.

Ja Krievija būtu varējusi, tā noteikti paturētu savu karaspēku gan Vācijā, gan citās bijušajās sociālistiskajās, gan Baltijas valstīs. Taču tā to vairs nespēja ne ekonomiski, ne politiski. Rietumu pasaule ultimatīvi pateica krieviem, ka kam beidzies 49 gadus atpakaļ un laiks aizvākties, nosakot deokupāciju kā ekonomiskās palīdzības priekšnoteikumu. Ir arī versija, ka rietumnieki piedraudējuši atteikšanās gadījumā atklāt vadošo Krievijas amatpersonu valūtas rēķinus Rietumos. Skaidrs, ka Krievijas armija būtu vienalga atkāpusies no Baltijas valstīm, arī ja tās nepiekāptos jautājumā par demobilizētajiem virsniekiem, kaut arī varbūt nedaudz vēlāk.

Amerikāņi, kā zināms, līgumu paketes par Krievijas armijas izvākšanu no Latvijas noslēgšanas laikā ASV izsauktajiem 5. Saeimas deputātiem piedraudēja: "Ja jūs nepiekāpsities, tad mēs atstāsimjūs divatā ar Krieviju!"

Krievijai vienalga būtu bijiijāizvāc sava armija no Latvijas un Igaunijas drīzāk agri nekā vēlu, pat ja mēs nepiekāptos. Kopromiss varēja būt sīkumos, bet ne jautājumā par armijas un demobilizēto virsnieku izvākšanos vai neizvākšanos. Krievijas delegācijas vadītāja Latvijā Zotova arguments, ka Krievija izvākusi armiju nesagatavota, nebija pieņemams. Krievijas tradicionālā neorganizētība, korupcija un kroņa izlaupīšana bija pašas Krievijas problēma. Četri gadi bija pilnīgi pietiekami, lai gan sagatavotos, gan uzbūvētu dzīvokļus. Kā zinām no Krievijas TV, ģenerāli savrupmājas uzbūvēt paspēja.

Latvijas valdības mīkstmiesības dēļ Latvijā tika izplatīta koncepcija, ka mēs neesam PSRS tiesību pēcteči un pārmantotāji, jo Latvija ir bijusi okupēta valsts. No tā loģiski izrietēja, ka Latvijai nebija tiesību uz savu PSRS valsts īpašuma daļu.

Pie tam netika ņemts vērā, ka Latvija visus šos okupācijas gadus bija viena no viscentīgākajām PSRS nodokļu maksātājām. Respektīvi, daļano PSRS valsts īpašuma, tajā skaitā bruņojuma, bija veidota no Latvijas nodokļu maksātāju līdzekļiem, un šis īpašums pēc neatkarības atjaunošanas pienācās mums. Šādu viedokli J. Bojārs savā laikā aizstāvēja no AP tribīnes.

Ka raksta bijušais 19. atsevišķas pretgaisa aizsardzības armijas izlūkošanas priekšnieks V. Simonovs, Kaukāza republikas praktiski pārņēma visu Krievijas bruņojumu, kas bija to teritorijās, vairāku tūkstošu dzelzceļa vagonu apjomā.142 Latvija ne cīnījās par to, ne dabūja to.

Protams, ka "Latvijas ceļa" valdība loti steidzās parakstīt deokupācijas līgumu paketi ar Krieviju, lai par katm cenu ierakstītu to savu nopelnu sarakstā, neņemot vērā, ko par to nāksies samaksāt vēlāk.

Vēl vairāk, Latvijas valdības delegācijas sarunas ar Krieviju bija tik neefektīvas, ka tā no Krievijas pat nedabūja piekrišanu atstāt Latvijā tādu bruņojuma dalu, kas pēc mūsdienu mērogiem atbilstu tai, ko PSRS nolaupīja Latvijas armijai 1940. gadā. Kā zināms, piemēram, abas zemūdenes bija būvētas Francijā un savam laikam modernas. Varētujau teikt, ka mēs taisāmies pāriet uz NATO standartiem un tāpēc krievu ieroči tam neatbilst. Bet vai tad labāk turēt neapbruņotus aizsardzības spēkus un zemessargus?

PAŠNOTEIKŠANAS JAUTĀJUMI JAUNĀKAJOS ANO DOKUMENTOS

Kad vecās, globālās koloniālās impērijas jau bija praktiski noārdītas, līdz ar pēdējās un vislielākās impērijas sabrukuma jaunu eskalāciju, kura iesākās ar Baltijas valstu neatkarības atjaunošanu un Dienvidslāvijas sašķelšanos, Krievija izmainīja savu attieksmi pret tautu pašnoteikšanās tiesībām tik diametrāli pretēji, ka uzsāka 1994./95. gada karu pret Čečeniju, kas pasludināja pašnoteikšanos un izstāšanos no Krievijas.

Šajos apstākļos Krievija sāka arvien noraidošāk izturēties pret pašnoteikšanās tiesību īstenošanu gan EDSA, gan ANO. Šīs tendences pauž ari daži Rietumu zinātnieki.

Zināmi pašnoteikšanās tiesību jautājumi tika izskatīti ANO EKOSOP Cilvēka tiesību komisijas ietvaros. Viena no tēmām šajā sakarā bija "Tautu tiesības uz pašnoteikšanos, to pielietošana attiecībā uz tautām, kas atrodas koloniālā vai ārvalstu varā vai okupācijā".143 Jautājumā tika norīkots speciālais ziņotājs, kas nolasīja savu ziņojumu^144 Cilvēka tiesību komisijā, kurā tika izskatīta Indijas sūdzība par to, ka Pakistāna infiltrē savus algotņus Džammu un Kašmiras štatos nolūkā graut Indijas teritoriālo vienotību, aizbildinoties ar pašnoteikšanās tiesībām. Tajā pašā laikā Pakistāna sūdzējās, ka Indija iesūtot graujošus elementus Sindas teritorijā.145

Jautājums par algotņiem Cilvēka tiesību komisijā tika izvirzīts ari tādā aspektā kā algotņu vervēšana cīņai pret valstu teritoriālo vienotību un tautu pašnoteikšanās tiesībām. Pēc Indijas datiem, minētajos štatos arestēti 57, bet nogalināti 214 šādi algotņi, kas

142 Симонов В. Кавказ: кровь, слёзы и деньги//Совершенно секретно. — 1994. — N^2 8. — С. 3.

143 Tēma analizēta ANO Dokumentā E/CN. 4/1995/29, 21. dec. 1994.

144 Sk. Doc. UN E/CN. 4/1994/23.

145 Sk. Doc. E/CN. 4/1995/29, 21. dec. 1994, p. 4.

146 Ibid, p. 10.

nodarbojas ar ķīlnieku laupīšanu, piemēram, 1994. gada nolaupījuši divus britu pilsoņus.146

Pēc speciālā ziņotāja savāktajiem datiem, Horvātijas teritorijā izveidotajā, tā saucamajā "Serbu Krainas republikā" darbojas krievu, rumāņu un vācu algotņi, kas militāri organizējuši šo, no horvātu viedokļa prettiesisko valstisko veidojumu. Kad situācija Horvātijā stabilizējās, algotņi pārvietojās uz Bosniju un Hercegovinu, kur sākās karš. Turpretī Bosnijas serbi speciālajam ziņotājam apgalvoja, ka Bosnijā musulmaņu pusē darbojas algotņi un islama modžahedi, kuru statuss nav skaidrs. Serbu varas iestādes nodevušas attiecīgo valstu pārstāvjiem serbu notvertos algotņus — ASV, Vācijas, Francijas un Nīderlandes pilsoņus. Pēdējais Johanness Tilders beidzis Nīderlandes Kara akadēmiju un ieguvis desantnieka un izlūka specialitāti franču ārzemnieku leģionā. Serbi nosauca arī vairākus gūstā saņemtus krievu algotņus, kuri karojuši horvātu armijā. 147

Iepriekš minētā pašnoteikšanās dienaskārtības jautājuma ietvaros ANO Cilvēka tiesību komisijā izskatīts arī apakšjautājums — 'Cilvēka tiesību pārkāpumi okupētajās arābu teritorijās,ieskaitotPalestinu'ļ4. tēma (item 4)].148 Tēmas apspriešanas laikā Austrālijas pārstāvis izteica savas valdības pārliecību, ka Izraēla turpina savu apmetņu celtniecību okupētajās arābu teritorijās un palestīniešu mitekļu iznīcināšanu ar militāru spēku. Austrālijas pārstāvis atbalstījagan Izraēlas pastāvēšanu drošās un atzītās robežās, • gan arī palestīniešu pašnoteikšanās tiesības, ieskaitot tiesības uz neatkarīgas valsts izveidošanu.

Pievēršoties dienaskārtības 9. punktam, viņš atzīmēja, ka vienlīdzīgu tiesību un pašnoteikšanās princips ir pareizi pielietots dekolonizācijasperiodā, garantējot kolonizēto teritoriju neatkarību. Domas dalījās jautājumā par to, vai pašnoteikšanās tiesības turpināja pastāvēt arī pēc tam, kad bija iegūta neatkarība no koloniālā jūga. Austrālijas delegācijas izpratnē pašnoteikšanās tiesības ir visaptverošs cilvēka tiesību jēdziens, kura īstenošana bija īpaši svarīga nedrošajā politisko pārmaiņu stāvoklī esošajā pasaules (transitional world) daļā. Šī pašnoteikšanās, no Austrālijas viedokļa, izprotama ne tikai ārēji, bet ari iekšēji jautājumā par pārvaldes formām.

Austrālijas pārstāvis uzskatīja, ka Starptautisko tiesību deklarācijas un ANO Statūtu izpratnē pašnoteikšanās tiesības tomēr "normālos apstākļos nevar aptvert tautu tiesības izstāties no suverēnām valstīm un tās nevar attaisnot daudznacionālu valstu saskaldīšanu aizvien sīkākās un sīkākās vienībās vai mazākumtautību kampaņas par izstāšanos no suverēnām un neatkarīgām valstīm".149

Vardarbīgi valstu iekšējie konflikti neiet mazumā, tāpēc pasaules valstu sabiedrībai bija jāatrod visaptveroša un konstruktīva pašnoteikšanās tiesību koncepcijas interpretācija. Vairums pasaules valstu ir daudznacionālas, un katras "pašdefinētas" (self-defined) grupas suverēna neatkarība nav bijusi vēlama. Ideāla, etniski tīra valsts

147 Sk. Doc. UN E/CN. 4/1995/29, 21. dec. 1994, pp. 26,31 - 33.

148 Piem., UN doc. E/CN. 4/1995/3.

149 UN doc. E/CN. 4/1995/SR.5, p. 5.

bija ne tikai nerealistiska, ta neatbilda starptautiskas sabiedrības vispārējai gribai... Valdībām bija jāatrod celi tautu prasību apmierināšanai, iekšējās pašnoteikšanās iedzīvināšanai, kas izpaužas vēlmē saglabāt savu kultūras identitāti, valodu un ticējumus. Austrālijas valdība šajā lietā veicot pasākumus daudzkultūru sabiedrības un iedzimto pašpārvaldes iedzīvināšanai, kā arī viņu ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību nodrošināšanai.

Austrālijas delegācijas izpratnē pašnoteikšanās tiesības nevarot izvirzīt augstāk par citām pamattiesībām un izmantot to pārkāpšanai.[162]

Izraēlas pārstāvis diskusiju laikā slavēja Izraēlu kā demokrātisku valsti, kas stingri ievēro cilvēka tiesību standartus, pēla palestīniešu terorismu un nespēju patstāvīgi dzīvot saskaņā ar šiem standartiem.[163] [164]

Turpretim novērotājs no Senegālas Deguene Ka kā "Palestīniešu tautas neatņemamo tiesību īstenošanas komitejas" priekšsēdētājs un "Speciālāslzraelasprakses izpētes komitejas Palestīnas tautas un citu okupēto teritoriju arābu cilvēka tiesību jautājumos "izteica savu atzinību ANO institūcijām. Viņš izteicās, ka ar terorismu un vajāšanu okupētajās teritorijās nodarbojas abas puses. Par to vajadzētu sodīt. Zemes un ēku konfiskācija, ko piekopj Izraēla, būtu jāaptur. Pretējāgadījumā okupēto teritoriju iedzīvotāji var izmisumā ķerties pie vardarbības.

Jemenas pārstāvis apgalvoja, ka miers un stabilitāte Vidējos Austrumos nav iespējama apstākļos, kad Izraēla 28 gadus okupē arābu zemes, un apspiestajām tautām ir tiesības uz pašaizsardzību pret apspiedējiem. Kā to ziņo daudzas ANO institūcijas, "Izraēlas agresivitāte pret palestīniešu tautu, Dienvidlibānā un Golanas augstienē dzīvojošajiem arābiem ir kļuvusi vēl bezatbildīgāka jautājumā par starptautisko tiesību ievērošanu". Represijas pieaug, palestīniešu zemju konfiskācija turpinās. Notiek ebreju apmetņu paplašināšana. Tiek pielietoti kolektīvie sodi un etniskā tīrīšana. Tās patiesībā esot metodes, ar kuru palīdzību Izraēla izveidota no paša sākuma. Palestīniešu tautas tiesības nevar nošķirt no tās tiesībām uz zemi un savu dzimteni. Tāpēc starptautiskajai sabiedrībai jāpieprasa, lai Izraēla atbrīvo okupētās zemes.

Vides starptautiskās koalīcijas (Habitat International Coalition) pārstāvis Kotharī tās pašas diskusijas laikā apgalvoja, ka 1967. gada tautas skaitīšanas laikā Austrumjeruzalemē dzīvoja 66 000 palestīniešu un tikai daži simti ebreju. Bet 1993. gadā Izraēlas valdība paziņoja, ka tur sasniegts ebreju vairākums — 155 000 pret 150 000 arābu. Tas, starp citu, panākts ar palestīniešu diskrimināciju dzīvokļu jautājumā.

"Lielās Izraēlas" politikas īstenošanas rezultātā patlaban ebreji draudot piespiedu kārtā izdzīt no savas vēsturiskās teritorijas Jūdejas tuksnesī beduīnu Jahalnas cilti. Tos Izraēla piedāvā pārvietot pie vietējās mēslu izgāztuves, kur, pēc pašas Izraēlas vides plānošanas ekspertu datiem, dzīvot nav iespējams. Arābu mitekļu demolēšana un zemes konfiskācija ir pretruna ar daudziem starptautiskajiem cilvēka tiesību aktiem, kurus ratificējusi Izraēla. No 1993. gada 30. marta Izraēla slēgusi Jeruzalemi arābiem, kristiešus ieskaitot. Kopš 1967. gada Izraēla konfiscējusi 73,6% no Rietumkrasta arābu zemēm, kas atņem arābiem tiesības uz iztiku.[165]

Hovens (Howen) no Starptautiskās amnestijas arī apgalvoja, ka Izraēla okupētajās teritorijās rupji pārkāpjot cilvēka tiesības Gazāun Jerihonā. Spīdzināšana, ko piekopj Izraēlas drošības dienesti, tiek pastiprināta. Slepenas Izraēlas vienības slepkavo arābus. 30 libānieši, no kuriem daudzi ir nolaupīti Libānā, tiek turēti apcietinājumā Izraēlā. Daudzi arābi tiek turēti kā ķīlnieki. Cilvēka tiesības pārkāpj arī Palestīnas opozīcijas grupas Hamaz un Islamik džihad.[166]

Pēc Starptautiskās juristu komisijas pārstāvja Dienga (Dieng) ziņojuma, tikai 1994. gadā Izraēlas militāristi un ebreju apmetņu iedzīvotāji nogalinājuši 143 palestīniešus. 16 cilvēkus nogalinājusi palestīniešu policija. Bet, pēc Izraēlas datiem, nogalināti 46 ebreju civilisti un 16 drošības spēku pārstāvji. Pēc katra ebreja nogalināšanas Izraēla īsteno bargus kolektīvo sodu pasākumus pret palestīniešiem. Izraēlas varas iestādes pat neslēpj, ka tās spīdzina ieslodzītos. Konfiscē aizvien vairāk arābu zemes, mitekļus unkokus.[167]

Vairāki ziņotāji aicināja Izraēlu ievērot ne tikai cilvēka tiesības, bet arī 4. Ženēvas konvenciju.

Grafas kundze, kas vada Starptautisko līgu tautu tiesību un atbrīvošanas aizstāvībai (International League for Rights and Liberation of Peoples) teica, ka viņas organizācija, kas izveidota 1976. gadā, daudz uzmanības veltījusi pašnoteikšanās tiesībām, tajā skaitā tiesībām, kas ne vienmēr ietver jaunu valstu radīšanu. Šī organizācija daudzkārt centusies vērst uzmanību uz 35 miljonu kurdu tautas tiesībām, kurai liegta pašnoteikšanās un kuru etniskā teritorija sadalīta starp piecām valstīm, kas tos apspiež. Turcijā nogalināti pat kurdu ievēlētie parlamentārieši. Seši parlamenta deputāti notiesāti uz 7—15 gadiem. Kopš 1990. gada kurdu ciematu iznīcināšana kļuvusi par turku oficiālo politiku. Visi kurdu lūgumi par sarunām un uguns pārtraukšanu ir ignorēti. Tas ir legalizēts genocīds un kurdu masveida izdzīšana no dzimtenes. Turku 7 miljardu militāro budžetu subsidē NATO valstis. Pašnoteikšanās tiesības tiek liegtas arī Rietumsa-hāras tautai.[168]

Šāda ir galvenā ANO Cilvēka tiesību komisijā aktuāli apspriestā tautu pašnoteikšanās tiesību problemātika un viedokļi pēc jaunākajiem 1995. gada materiāliem.

V nodaļa. VALSTS TERITORIJAS IEDALĪJUMS

Tāda starptautisko tiesību subjekta kā valsts trīs nepieciešamie elementi ir virsbūve, respektīvi, valsts varas institūcijas^1, teritorija un iedzīvotāji.

Valsts teritorija ir tā zemeslodes dala, kas atrodas noteiktas valsts suverenitātē^169 [170], teritoriālajā virsvadībā un jurisdikcijā. Valsts teritorijā ietilpst sauszeme, iekšējie un teritoriālie ūdeņi, zemes dzīles zem un gaisa telpa virs tiem.

Valsts teritoriju norobežo sauszemes, ūdens un gaisa robežas.

Valsts sauszemes teritorijā ietilpst visa valsts sauszemes daja, kuru aptver tās robežas.

Valsts ūdeņu teritorija sastāv no tās robežu aptvertajiem iekšējiem (iekšzemes) un teritoriālajiem ūdeņiem.

Zemes dzīles, kas atrodas zem valsts sauszemes un ūdeņu teritorijas, ir tās īpašumā tik lielā dzijumā attiecīgajā segmentā, cik tālu šīs tiesības iespējams tehniski īstenot.

Valsts gaisa teritorijā ietilpst troposfēra, stratosfēra, kā ari zināma dala izplatījuma, kas atrodas virs valsts sauszemes un ūdens teritorijas.

Troposfēra (grieķ. tropos — pagrieziens) ir atmosfēras apakšējais slānis, ko visvairāk ietekmē Zemes virsma. Tās augstums — 8-10 km polāros un 16-18 km tropu rajonos.

Stratosfēra (latiņ, stratum — segums) ir atmosfēras slānis starp troposfēru un mezosferu no 6-16 līdz 45-55 km augstumā.

Mezosfērdr atmosfēras slānis, kas atrodas virs stratosfēras 50-80 km augstumā.

VALSTS TERITORIJAS TIESISKAIS STATUSS

Savas teritorijas robežās (un zināmos gadījumos arī ārpus tās) valsts īsteno savu teritoriālo virsvadību, kas ir viens no suverenitātes elementiem.

Pazīstamajājūras kuģa "Lotus" precedentā Starptautiskās justīcijas pastāvīgā tiesa nosprieda: "Viss, ko var pieprasīt no valsts, ir, lai tā nepārkāptu tos ierobežojumus,

kurus tas jurisdikcijai uzliek starptautiskas tiesības. Šajos ietvaros valsts tituls īstenot jurisdikciju savā teritorijā balstās uz tās suverenitāti."[171]

Vienas no galvenajām valsts tiesībām ir teritoriālājurisdikcija. Saskaņā ar starptautiskajās tiesībās vispāratzīto (general principle of law) teritoriālās jurisdikcijas principu (kas savukārt izriet no valsts suverenitātes principa) valstij ir absolūta, bet ne obligāti ekskluzīva^172 vara noteikt fizisko, juridisko personu un citu valstu rīcības normas savā teritorijā un iedzīvināt tās.

Valsts vara nav ekskluzīva pat savā teritorijā gan tāpēc, ka starptautiskie līgumi, kā, piemēram, 1992. gada Māstrihtas līgums, vai līgumi par tiesisko sadarbību var noteikt zināmus valsts varas ierobežojumus, piemēram, noteikumus par savu pilsoņu izdošanu valstij, kur tie izdarījuši noziegumus, gan tāpēc, ka vienas valsts vēstniecība otras teritorijā bauda eksteritorialitātes tiesības.

Valsts jurisdikcija pār nekustamo īpašumu (zeme, ēkas u.c.) savās robežās ir teritoriāla, bet jurisdikcijā pār saviem pilsoņiem, firmām un kustamo īpašumu ir personāla. Respektīvi, neskatoties uz savu pilsoņu, firmu, kuģu vai lidmašīnu atrašanās vietu, valsts saglabā personālo jurisdikciju pār tiem.[173]

Kā teritoriālā, tā personālā jurisdikcija var būt ekskluzīva, konkurējoša (concurrent) un ierobežota. Ekskluzīvo jurisdikciju parasti īsteno attiecībā uz savu teritoriju un pilsoņiem savā teritorijā, konkurējošo, piemēram, uz pirātu kuģiem starptautiskajos ūdeņos un saviem pilsoņiem citā valstī, bet ierobežoto jurisdikciju zināmās teritorijās paredz starptautiskie līgumi.[174]

Vienas valsts teritoriālās jurisdikcijas pārkāpums no otras valsts puses, ja tas nav kvalificējams kā agresija, ir iejaukšanās otras valsts iekšējās lietās, kas ir starptautisko tiesību pārkāpums.

Bez spējām vadīt un kontrolēt procesus savā teritorijā valsts nevar pastāvēt kā starptautisko tiesību subjekts. No šī principa izriet vispāratzītā, t.s. kontroles teorija, pēc kuras valdības (īpaši jaunas vai krīzes situācijā esošas) starptautiskās atzīšanas kritērijs ir tās spējas efektīvi kontrolēt savu teritoriju. Piemēram, kā Starptautiskā šķīrējtiesa konstatēja "Island of Palmas" lietā^175, teritoriālais princips kalpo kā tam, lai ierobežotu valsts varu telpā, tā ari lai sadalītu kompetenci starp starptautiskās sabiedrības locekļiem.

Valstīm jāpaļaujas uz pārējo valstu spējām un atbildību īstenot tiesisku, demokrātisku režīmu savā teritorijā.

Starptautisko tiesību ietvaros valstij ir ari tiesības noteikt un iedzīvināt (enforce) tiesību normas attiecībā uz juridiskām un fiziskām personām par nodarījumiem, kas pastrādāti ārpus valsts teritoriālās jurisdikcijas, bet kuru rezultāti tomēr izpaužas valsts teritorijā (objective territoriality principle). Šis princips tika atzīts "S.S Lotus"

lietā^176, kad tiesa konstatēja, ka noziedzīgajai neuzmanībai uz franču kuģa atklātajā jūrā (high seas) bija negatīvas sekas Turcijas teritorijā, tāpēc lieta bija jāiztiesā un jāsoda pēc Turcijas likuma. Tiesas spriedumā šajā lietā bija rakstīts, ka "noziegumi, kuru subjekti kriminālā nodarījuma brīdī atradušies citas valsts teritorijā, neskatoties uz to, jāuzskata par pastrādātiem nacionālajā teritorijā, ja viens no elementiem, kas veido nozieguma sastāvu un it sevišķi tā sekas, respektīvi, kaitējums, rodas nacionālajā teritorijā".

Saskaņā ar šo teoriju, ja valstis nevarētu regulēt tādas norises ārpus savas teritorijas un citu valstu teritorijās, kuru sekas izjūtamas nacionālajā teritorijā, tad nācijai nebūtu iespēju aizsargāt savus pilsoņus un domicilētos ārvalstniekus, kas ir valstiskuma sine qua non^177.

Teritoriālās jurisdikcijas princips dod valstīm tiesības nepieļaut savā teritorijā tādus aktus, kas varētu radīt kaitējumu otrai valstij.[178]

Tā, piemēram, Latvijas 1920. gada Miera līguma ar Krieviju IV panta 2) daļā pieprasīts "nepieļaut uz savas teritorijas sastādīties un uzturēties jebkādām organizācijām un grupām, kuras pretendē uz valdības lomu visā otras līdzējas puses teritorijā vai tās daļā, kā arī priekšstāvībām un amata personām no organizācijām un grupām, kuru nolūks ir gāzt otras līdzējas puses valdību".[179]

Līdzīgs noteikums ietverts ari Latvijas un Krievijas 1991. gada Līgumā par savstarpējo attiecību pamatiem^180, kuru Latvijas puse ir ratificējusi, bet Krievija ne. Tā

8. pantā noteikts, ka "augstās līgumslēdzējas puses apņemas likumdošanas kārtībā aizliegt tādu organizāciju un grupu izveidošanu un darbību savā teritorijā, kuru mērķis ir otras līgumslēdzējas puses neatkarības un suverēnā valstiskuma vardarbīga iznīcināšana un vardarbīga varas sagrābšana. Puses apņemas sadarboties cīņā ar organizēto un starptautisko noziedzību."

Imunitāte pret teritoriālo jurisdikciju vai tās ierobežojumi noteikti starptautiskajās paražās un līgumosjautājumos parvēstniecību, starptautisko organizāciju, diplomātiskā un konsulārā personāla un ārvalstu karakuģu statusu.[181]

VALSTS ROBEŽAS UN TO TIESISKAIS STATUSS

Valsts robeža ir līnija dabā un pa šo līniju izvietota vertikāla plakne, kas nosaka valsts sauszemes, jūras, zemes dziju, gaisa telpas un valsts teritoriālās suverenitātes izplatību.

Līnija, kas atdala vienas valsts sauszemes teritoriju no otras valsts sauszemes teritorijas, ir sauszemes robeža.

Līnija, kas atdala valsts teritoriālojūru no otras valsts teritoriālās jūras un atklātās jūras, ir jūras robeža.

Plakne, kas veido vertikāli virs valsts sauszemes un jūras robežas, ir valsts gaisa telpas robeža.

Izšķir orogrāfiskās robežas, kas nospraustas pa upēm, kalnu grēdām, aizām, ūdensšķirtnēm un citiem ģeogrāfiskiem pieturas punktiem, un ģeometriskās robežas, kuras veido taisnas līnijas starp noteiktiem ģeogrāfiskiem punktiem, pa paralēlēm (piem., Āfrikā un starp ASV štatiem), meridiāniem (piem., Krievijas arktiskās teritorijas).

Valsts teritorijas robežas un to režīmu parasti nosaka valsts likumos un starptautiskajos līgumos, kuru vidū vispirms jāmin miera līgumi. Noteikumus par valsts robežām var ietvert arī starptautisko organizāciju un starptautisko šķīrējtiesu

lēmumi.

Tā vienīgais starpvalstu līgums, kas šo rindu sarakstīšanas brīdī noteica robežu starp Latviju un Krieviju, ir minētais 1920. gada 11. augusta Miera līgums starp Latviju un Krieviju. Robeža noteikta Līguma III pantā, bet detalizēti tā nosprausta kartē šī panta pielikumā.

Ari robežu izmaiņas parasti nosaka starptautiskajā — bieži miera — līgumā. Tā, piemēram, Zviedrija ar 1645. gada 13. augusta Bromsebro miera līgumu ieguva no Dānijas Gotlandi, Herjadalenu un Jemtlandi, bet ar Roskildes miera līgumu 1658. gada 26. februāri — Skones, Hallandes, Blekinges un Bohūsas Ienes cum omnibus juribus terra marique.14

Starptautiskos līgumos bieži vien nosaka arī anklāvus. Anklāvs ir vienas valsts izolēta teritorijas dala, kura atrodas otras valsts teritorijā. Anklāva piemērs ir bijusī Portugāles kolonija Goa Indijā, būtībā Azerbaidžānas Nahičevāna Armēnijā un Kaji-ņingradas apgabals, ko no Krievijas atdala Baltkrievija, Lietuva un Polija.

Valstu robežas ir neaizskaramas, ārvalstu likumiem un starptautiskajiem līgumiem tām noteikts īpašs robežu režīms. Tas, piemēram, bija noteikts 1924. gada Nolīgumā starp Latviju un Lietuvu par Latvijas—Lietuvas robežas pāriešanas noteikumiem pierobežas joslā dzīvojošiem šo valstu pilsoņiem.15

Robežas režīmu nosaka ari tādi līgumi kā Latvijas—PSRS 1926. gada 22. jūlija Nolīgums par konfliktu izmeklēšanu un izšķiršanu, kuri rodas uz Latvijas un PSRS robežas.16

No Latvijas likumdošanas aktiem robežas režīmu reglamentē LR 1990. gada 20. decembra Likums par Latvijas Republikas valsts robežu.

Parasti robežu var šķērsot tikai noteiktos caurlaides punktos, kur kontroli veic robežsargi, muitas un imigrācijas dienesti. Šajos punktos caurbraucējus nepieciešamības gadījumos var pakļaut ari sanitārās karantīnas un fitosanitārajai kontrolei. Tomēr

14 Latīn. - ar visam likumīgajam zemēm un ūdeņiem.

15 Likumu un valdības rīkojumu krājums. — 1924. — Nr. 192. — 267. lpp.

16 Valdības Vēstnesis. — 1926. — 2. aug., Nr. 168.

Eiropas Savienības un Ziemeļu padomes valstu ietvaros attiecīgo līgumslēdzēju valstu pilsoņiem ir noteikts atvieglots režīms. Gan vienas, gan otras kopienas dalībvalstu pilsoņi var šķērsot robežu jebkurā vietā.

Robežas delimitācija ir robežas nospraušana uz kartes pēc starptautiskā līguma noteikumiem, detalizēti aprakstot pielikumā robežas atrašanās vietu un piesaistes dabā.

Demarkācija ir robežas nospraušana dabā. To veic robežvalstu jauktās komisijas, iezīmējot robežu ar speciālām robežu zīmēm. Robežas demarkācija tiek fiksēta speciālā protokolā ar aprakstiem, shēmām un fotouzņēmumiem.

Redemarkācijah valsts robežas atjaunošana dabā saskaņā ar esošajiem līgumiem, bojāto robežzīmju atjaunošana un nomaiņa, jauna robežas apraksta un protokola izstrādāšana.

Kuģojamās robežupēs robeža parasti iet pa talvegu (vāc. — Thalweg) vai fārvateru, respektīvi, dziļāko kuģojamo vietu. Ja fārvateravieta mainās, upes gultnei mainoties, tad attiecīgi līdz ar talvega vidu pārvietojas ari robežas līnija. Šis princips ASV nostiprināts ar Kanzasa pret Misūri precedentu^17. Nekuģojamās upēs robeža tiek nosprausta pa vidu, ko sauc par Grocija likumu. Ņemot vērā šos noteikumus, robežvalstis nedrīkst patvaļīgi mainīt pierobežas upju ūdens režīmu. Robežupes ūdens izmantošanai var noteikt īpašu servitūtu. Šos jautājumus, hidroelektrostaciju celtniecību uz robežupēm ieskaitot, pasaulē reglamentē vairāk nekā 100 starptautisko līgumu. Robežlīgumi nosaka arī kuģniecības un kokmateriālu pludināšanas noteikumus robežupēs.

Robežu robežupēs var novilkt ari pēc robežupes tilta vidus principa, neskatoties uz to, kur atrodas talvega galvenais kanāls.

Pierobežas zonas vai joslas (border zone) parasti nosaka vai nu noteiktas administratīvās teritorijas robežās, vai arī noteiktā attālumā no robežas, ieviešot tur stingrāku administratīvo režīmu, ārvalstnieku un bezvalstnieku pārvietošanās un dzīvesvietas izvēles tiesību ierobežojumus.

Latvijas Republikai ar 1990. gada 10. decembra Likuma par Latvijas Republikas robežu 8. pantu noteikta 15 kilometrus plata pierobežas zona kā uz sauszemes, tā jūras. Salīdzinājumam pēc 1924. gada 10. janvāra Nolīguma starp Latviju un Igauniju par Latvijas—Igaunijas robežas pāriešanas noteikumiem pierobežas joslas iedzīvotājiem bija noteikta 17 kilometru plata pierobežas josla.18 Pēc līdzīga Nolīguma starp Latviju un Lietuvu par Latvijas—Lietuvas robežas pāriešanas noteikumiem pierobežas joslā dzīvojošajiem šo valstu pilsoņiem bija noteikta 10 km plata josla.19

Atbilstoši abiem pēdējiem līgumiem pierobežas joslas iedzīvotāji varēja šķērsot robežu ar īpašām leģitimācijas kartītēm. Tagad tas notiek ar nacionālajām pasēm bezvīzu režīmā. LR ir vairāki starpvaldību līgumi par atteikšanos no vīzām, piemēram, ar Lielbritāniju, Poliju, Ungāriju^20 u.c.

17 Kansas v. Missouri, U.S. Supreme Court, 1944, 322 U.S. 213.

18 W, 1924, 69. p.

19 W, 1924, 192. p.

20 Pēdējais noslēgts 07.08.92., sk.— AP MP. — 1993. — 15. janvāris. — 1. lpp.

Pierobežas josla ir šaurāka, parasti paris kilometrus plata, un tur nosaka īpašu, vel stingrāku administratīvo režīmu.

Robežas režīma pārkāpumu un robežkonfliktu kārto diplomātiskā kārtībā, bet ikdienas jautājumus risina īpašas pušu robežsardzes pilnvarotas amatpersonas, kuras padomju praksē dēvēja par robežu komisāriem.

Pēc LR 1926. gada 19. jūlija Nolīguma par konfliktu izmeklēšanu un izšķiršanu, kuri rodas uz Latvijas un Padomju Sociālistisko Republiku Savienības robežas bija noteikts, ka robežincidenti un strīdi tiek izlemti diplomātiskā ceļā. Pēc nolīguma 3. panta sīkos robežincidentus un strīdus izskatīja "administratīvās varas vietējie pārstāvji" — no LR puses apriņķa priekšnieks, bet no PSRS puses — "valsts apvienotās politiskās pārvaldes robežas daļas priekšnieks" vai viņu pilnvarotas personas.21

Patlaban, piemēram, Latvijas un Igaunijas robežas kontroles režīmu reglamentē Vienošanās starp Latvijas Republikas valdību un Igaunijas Republikas valdību par kopējas robežkontroles organizēšanu, kuras 2. pants nosaka "atbildības zonu", kurā veic šo kopējo kontroli, tajā skaitā kaimiņvalsts teritorijā.22

Pēc Latvijas Republikas valdības un Igaunijas Republikas valdības vienošanās par pilnvaroto robežu pārstāvju darbību ir izveidots šādu pārstāvju institūts, kuriem ir palīgi un sekretāri, kas ir robežapsardzes dienestā. Saskaņā ar vienošanās 4. pantu viņu uzdevums ir analizēt situāciju un problēmas uz robežas, izstrādāt priekšlikumus, koordinēt robežapsardzības darbību, apmainīties ar informāciju, izmeklēt incidentus, nodrošināt karantīnas pasākumus, pieņemt lēmumus par izdarītajiem zaudējumiem un par to kompensāciju.23

Robežas režīma galvenais starptautiskais princips ir robežu neaizskaramība, kas, piemēram, deklarēta 1975. gada Helsinku Nobeiguma akta III principā, kur dalībvalstis

pasludina, ka

"... uzskata par neaizskaramām kā visas savstarpējās robežas, tā arī visu valstu robežas Eiropā, tāpēc tagad un nākotnē tās atturēsies no jebkādiem mēģinājumiem uzbrukt šīm robežām.

Dalībvalstis attiecīgi atturēsies arī no jebkādām prasībām vaijebkādas rīcības, kuru mērķis būtu sagrābt un uzurpēt jebkuras dalībvalsts teritorijas dalu vai visu teritoriju."24

VALSTS TERITORIJAS IEGŪŠANAS UN IZMAINU VEIDI

Fon Glāns uzskaita septiņus galvenos teritorijas iegūšanas veidus: teritorijas atklāšana, okupācija, pieaugums, noilgums, brīvprātīga cesija, miera līgumi, piespiedu cesijajeb sagrābšana ar spēku (discovery, occupation, accretion, prescription.

21LV, 02.08.1926, Nr. 168.

22 LV, 03.09.94.

23 LV, 03.09.94.

24 Latviski tekstu sk. - Miera, drošības un sadarbības vārdā//Apspriedes par drošību un sadarbību Eiropā rezultāti. Helsinkos, 1975. gada 30. jūlijs—1. augusts. — R.: Liesma, 1975. — 16. lpp. .

voluntary cession, treaties of peace, forced cession or conquest). Pastāv vel ari dažas citas teritorijas izmaiņu metodes, bet par tām runāsim nedaudz vēlāk.

Viņš uzskata, ka visvecākais un vissvarīgākais teritorijas titula (title) iegūšanas veids ir atklāšana. Šī metode līdz pat astoņpadsmitajam gadsimtam bija pilnīgi pietiekama teritorijas iegūšanai. Spānija savu koloniālo teritoriālo ieguvumu laikā praktizēja starptautisko paziņojumu par jaunas teritorijas aneksiju, ko nostiprināja simboliski, ierokot jaunajā zemē svina vai vara plāksni ar attiecīgu ierakstu. Iedzimto tautu (native, nomad population) atrašanos jaunatklātajā zemē, piemēram, Acteku impēriju, uzskatīja par vērā neņemamu apstākli.

Tomēr kopš XVIII gadsimta teritorijas atklāšanu vienu pašu jau uzskatīja par nepietiekamu tās iegūšanai. No šī laika sāka pieprasīt ari jaunatklātāsteritorijas "efektīvu okupāciju ", ar kuru tobrīd domāja tādas teritorijas okupāciju, kas vēl nepiederēja nevienai citai valstij un kuru dēvēja par nevienam nepiederošu zemi — terra nullus. Šo principu iedibināja ar 1823, gada precedentu Džonsona un Grehema lietā.25 Gadu vēlāk ASV šo precedentu nostiprināja diplomātiskajās sarunās ar Krieviju, uzsverot, ka " domīniju (do-minion) nevar iegūt citādi kā vienīgi ar reālu okupāciju, turēšanu īpašumā (possession). Vienīgi nodoms to iedibināt ir pilnīgi nepietiekams." īslaicīgas zvejnieku vai mednieku apmetnes uzskatīja par nepietiekamām teritorijas iegūšanai.26

Teritorijas tituls zūd, ja tā tiek pamesta. Kā piemērs šeit kalpo britu un argentīniešu strīds par Folklenda salām, kuras angļu kapteinis atklāja 1592. g., bet otrs anglis no jauna atklāja 1594. gadā un trešais — 1690. gadā. Pirmā apmetne uz salām bija franču — 1764. gadā, 1766. gadā briti ieradās no jauna un nodibināja Portegmondu. Spāņi tajā pašā laikā apgalvoja, ka 1492. gadā pāvesta novilktā demarkācijas līnija atdeva salas Spānijai, kurai franči tās pārdeva par 24 000 angļu mārciņām. Spāņu karaspēks padzina britus no salām. Pašnoteicoties Argentīna pasludināja salas par savu īpašumu. Briti padzina argentīniešus 1833. gadā. Pēc vairākiem mēģinājumiem atgūt Folklenda salas sarunu ceļā 1982. gadā Argentīna pielietoja ieročus, bet karu zaudēja.27

Lai novērstu "atkārtotu atklāšanu" un ar to saistītās prasības un pretprasības, 1855. gada Berlīnes konferences nobeiguma akta (Final Act) 34. pantā lielvalstis nolēma, ka par jeb kuras jaunas Āfrikas teritorijas okupāciju jāpaziņo ar notifikāciju visām konferences dalībvalstīm, tā izslēdzot jebkādas turpmākas teritoriālas pretenzijas.

Šajā sakarā attiecībā uz Āfriku un Ameriku vienlaicīgi tika pieņemta ari H inter landes2S doktrīna, pēc kuras pietika ar piekrastes okupāciju, lai ari tālāk esošā zeme tiktu uzskatīta par piekrastes okupētajai valstij piederošu.

Okupācija (latiņ. — occupatio^29, angl. — occupation) var būt viens no teritorijas iegūšanas veidiem militāra spēka pielietošanas rezultātā un militārās administrācijas

25 Johnson and Graham's Lessee v. M’Intosh (Supreme Court of the U.S. 1823), 8 Wheaton 543.

26 Gerhard von Glahn, "Law Among Nations", Fifth ed.,pp. 311-315.

27 J.N. Moore, "The Inter-American System Snarls in Falklands War," 76, AJIL (1982) p. 830.

28 "Hinterland" — vāc. aizmugurē, tālāk esošā zeme.

29 Latin. — ieņemšana, iegūšana.

iedibināšana. To noliedz Stimsona doktrīna artas attīstība pieņemtajiem, agrāk minētajiem līgumiem un Helsinku Nobeiguma akta III princips. Dažkārt militāras agresijas ceļā panāktos teritoriālos ieguvumus tiecas leģitimēt saskaņā ar t.s. ieguvuma noilguma termiņu (kriev. приобретательская давность). Šis princips tika iedibināts tad, kad vēl nepastāvēja starptautiski tiesiskais aizliegums iegūt teritoriju ar spēku. 1970. gada Starptautisko tiesību principu deklarācijā jau noteikts, ka "nekādi teritoriāli ieguvumi, kas radušies spēka vai spēka draudu pielietošanas rezultātā, nedrīkst tikt atzīti par likumīgiem".30

Tieši tādus pašus noteikumus ietver 1974. gadā ANO ar Ģenerālās asamblejas XXIX sesijas rezolūciju pieņemtās Agresijas definīcijas 5. panta 3. dala.31

Teritorijas ieguvums noilguma ceļā (prescription) ir citas valsts teritorijas iegūšana ilgstošas okupācijas ceļā. Kā piemēru tam parasti min Palmas salas lietu^32. Spāņu un amerikāņu karš beidzās ar miera līgumu, pēc kura Spānija cedēja ASV Filipīnu salas. Palmas sala ir izolēta šī arhipelāga 3 x 4 jūdzes liela sala. Precedenta laikā tajā dzīvoja 780 iedzīvotāji, tomēr salai bija stratēģiska nozīme. Apmeklējot to 1906. gadā, ASV gubernators bija pārsteigts, ieraugot tajā Nīderlandes karogu. 1898. gada Miera līguma karte uzrādīja to kā Filipīnu salu, kas cedēta ASV. Sākās ilgs diplomātisks strīds, kuru 1925. gadā nodeva Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgajai palātai. Lietu izlēma vienpersoniski arbitrs Makss Hubers, kas nolēma, ka sala pieder Nīderlandei. Šķīrējtiesnesis argumentēja, ka, neskatoties uz to, ka sākotnēji sala piederēja Spānijai, tomēr holandieši vairāk nekā 200 gadus īstenoja tajā savu jurisdikciju, tādējādi iegūstot titulu noilguma ceļā (obtained title by prescription). Spānija, viņaprāt, nevarēja ar 1898. gada līgumu cedēt lielākas tiesības, nekā tai pašai piederēja.33

Pieauguma ceļā teritoriju iegūst pēc senā romiešu principa — "kam pieder galvenā lieta, tas iegūst tās pieaugumu blakuslietu". Tā, piemēram, kādas valsts jūras vai upes krastam pieaugot vai arī rodoties salai, tā pieder piekrastes īpašniekam. Precedents ir nostiprināts amerikāņu (ir arī cits viedoklis, ka patiesībā kuģis bija spāņu) kuģa "Anna" lietā^34, kuru sagrāba britu kaperu kuģis "Minerva" Misisipi deltā angļu un spāņu kara laikā. Amerikāņi uzskatīja, ka kuģis bija sagrābts amerikāņu teritoriālajos ūdeņos. Kuģis "Anna" netika izvests ārpus amerikāņu 3 jūdžu teritoriālo ūdeņu zonas, ja mēra no nehelas dubļu saliņas deltā. Tāpēc Admiralitātes tiesa nolēma, ka kuģis bija sagrābts prettiesiski, jo šī piekrastes saliņa tika uzskatīta par ASV teritorijas turpinājumu.

Valsts teritorija var izmainīties tautu pašnoteikšanās rezultātā. Vismasveidīgākie teritoriju izmaiņu precedenti vēsturē pašnoteikšanās rezultātā ir Eiropas teritoriālie pārkārtojumi pēc Pirmā pasaules kara^35 un pēc Otrā pasaules kara — dekolonizācijas procesa laikā.

30 Международное право В документах, с. 7.

31ТаМже,с. 675.

32 The Island of Palmas Case (U.S. v. Netherlands), Tribunal of the Permanent Court of Arbitration. (1928) 2. U.N. Rep. Inti. Arb. Awards.

33 Sk. arī P.C. Jessup, "The Palmas Island Arbitration," 22 AJIL (1928) pp. 735—752.

34 The Anna, Great Britain, High Court of Admirality, 1805 (5 C Robson 373),

35 Par šo tuvāk sk. — "International Transfers of Territory in Europe," U.S. Dep. of St., Wash. (1937) 244 p.

Viena no pašnoteikšanas formām ir plebiscite (plebiscitum)36 jeb attiecīgas teritorijas iedzīvotāju nobalsošana. Pirmais plebiscīta piemērs bija par Pāvesta Avinonas pievienošanu Francijai, kas notika 1791. gadā Napoleona karu laikā franču armijas okupācijas apstākļos. Vēlāk Napoleons vairākkārt atkārtoja līdzīgus nobalsojumus iekarotajās teritorijās: Savojā 1792. gadā, Nīcā 1793. gadā, Reinas ielejā 1793. gadā.

Ar Itālijas neatkarības atjaunošanu saistītie plebiscīti notika 1848., 1859., 1860.— 1870. gadā.

Moldāvijā un Valahijā plebiscīts notika 1857. gadā, Šlēsvigā un Holšteinā 1848. gadā, Sv. Bartolomeja salā, Vestindijā, 1877. gadā, Norvēģija atdalījās no Zviedrijas 1905. gadā.37 Vesela virkne plebiscītu notika sakarā ar Eiropas valstu pašnoteikšanos pēc Pirmā pasaules kara un četm lielo impēriju sabrukuma.

Viens no klasiskiem piemēriem ir Slēsvigas un Holšteinas plebiscīts, kas notika saskaņā ar 1866. gada Prāgas miera līguma 5. pantu, pēc kura karā uzvarējušās Austrija un Prūsija izlēma šo dāņu hercogistu likteni. Abas hercogistes gadsimtiem uz personālās ūnijas pamata bija saistītas ar Dānijas karali, kurš bija mantojis Slēsvigas un Holšteinas hercogu titulus. Tomēr etniski hercogistes bija atšķirīgas, jo Holšteinā dzīvoja vācieši un 1815. gadā tā bija Vācu konfederācijas sastāvā.

Izņemot Ziemeļjūras piekrasti, kura kopš neatminamiem laikiem bija frīziešu apdzīvota, Slēsvigas iedzīvotāji bija dāņi līdz Eideras upei, kas veidoja Dānijas vēsturisko robežu. Viduslaikos Dienvidšlēsvigā ieceļoja tik daudz vāciešu, ka tā ar laiku kļuva pārsvarā vāciska. XIX gadsimtā vācu politiskā invāzija uz ziemeļiem turpinājās. 1855. gadā Šlēsvigā dzīvoja 395 860 iedzīvotāju. 1848. gadā Dānijas karalis Frederiks VII likvidēja abu hercogistu autonomiju, atstājot to tikai vietējo problēmu risināšanā, un noteica tām vienu konstitūciju ar Dāniju. Provincēs sākās nacionālie nemieri, ieradās dāņu karaspēks. Tajā pašā laikā Berlīnē notika revolūcija. Prūsijas valdība, izmantojot vācu nacionālistu sentimentu, ieveda Holšteinā savu karaspēku un proklamēja to par federālu vācu pavalsti. Lielbritānija un Krievija, kas bija garantējušas Slēsvigas piederību Dānijai, piedraudēja Prūsijai ar flotes nosūtīšanu status quo saglabāšanai.

Lai saglabātu sev vismaz vācu apdzīvotos rajonus, Prūsijas ārlietu ministrs fon Āmims ierosināja plebiscītu. Vēlāk Prūsija un Austrija ar militāru spēku anektēja abas hercogistes un arī Lauenburgu. Beigās robežu starp Prūsiju un Dāniju novilka, balstoties uz plebiscīta rezultātiem.38

Brīvprātīgateritoriias cesija (voluntary cession) ir vienas valsts teritorijas nodošana otrai saskaņā ar starptautisko līgumu. Parasti cesija notiek, apmainot līdzvērtīgas teritorijas. Tā 1890. gadā Anglija apmainīja Helgolandes salu pret līdzīgu Vācijas teritoriju tās Austrumāfrikā. 1968. gadā Francija ar Luksemburgu apmainījās teritorijām robežas precizēšanas nolūkos, kad 2223 kvadrātkilometri teritorijas mainīja savu valstisko piederību (territorial title).

36 Latīn. — tautas lēmums, spriedums.

37 Sarah Wambaugh, "Monograph on Plebiscites," Oxford, N.Y. (1920) 1088 p.

38 Sarah Wambaugh, op. cit., pp. 132.—149.

Dažkārt par atdoto teritoriju var izmaksāt starptautiska līguma noteiktu kompensāciju, kā tas formāli notika, PSRS atņemot Somijai saskaņā ar 1947. gada 3. februāra līgumu 176 kvadrātkilometrus teritorijas hidroelektrostacijas Janiskoski rajonā kopā ar dambju sistēmu par 700 miljoniem somu mārku.

Teritoriju var arīpirkt un pārdot (treaty of sale). Tā 1803. gadā ASV nopirka no frančiem Luiziānas štatu (Luisiana Purchase), 1819. gadā Floridu, bet Krievija 1867. gadā par 7,2 miljoniem dolāru pārdeva Aļasku ASV, saprotot, ka tā militāri nespēs šo teritoriju noturēt un riskē to zaudēt bez jebkādas samaksas. 1916. gadā ASV no Dānijas nopirka Virdžīnijas salas (Dāņu Vestindija). Samērā nesen Austrālija no privātīpašnieka par 7 miljoniem USD nopirka 27 atolus, kas veidoja Kokosa (Cocos) salas.

Teritoriju var dāvināt. Tā 1850. gadā Lielbritānija dalu Ēri ezera atdāvināja ASV bākas celtniecībai uz rifa.

Teritoriālās izmaiņas spēka pielietošanas rezultātā kā legāla teritorijas iegūšanas metode izzuda XIX gadsimtā, bet tad parādījās no jauna, kad Turcijai 1912. gadā atņēma Tripoli un Kirenaiku, kuras anektēja Itālija. Kā jau agrāk minējām, noliegums iegūt teritoriju ar spēku tika apstiprināts Stimsona doktrīnā.

Teritorijas sagrābšana ar spēku ir tiesiska tikai tad, ja spēks pielietots saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, respektīvi, ne vienkārši pēc tā saucamajām uzvarētāja tiesībām (involuntary cession, conquest), bet pašaizsardzības kārtā "sodot" agresoru. Šādi pasākumi pret agresorvalstīm tika veikti Pirmā un Otrā pasaules kara rezultātā, piemēram, atņemot Austrumprūsiju Vācijai un atdodot PSRS.

Teritoriālie strīdi starptautiskajās attiecībās ir parasta parādība, tomēr tie izšķirami tikai mierīgā ceļā saskaņā ar ANO Statūtiem, tajā skaitā, iespējams, arplebiscīta vai referenduma palīdzību. Teritoriālos strīdus var izskatīt ari starptautiskās tiesas vai šķīrējtiesas. Piemēram, strīds starp Norvēģiju un Dāniju par Austrumgrenlandi tika izšķirts 1933. gadā Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgajā palātā par labu Dānijai.[182]

Teritoriālais strīds starp Latviju un Lietuvu par kontinentālā šelfa savstarpējo sadali 1995. gada novembrī noveda līdz Lietuvas vēstnieka atsaukšanai no Latvijas uz nenoteiktu laiku Latvijas valdības nekorektās attieksmes dēl, kad tā līgumu ar ārvalstu TNK "AMOCO" par naftas ieguvi 1995. gada oktobra beigās noslēdza pirms disputa ar Lietuvu izšķiršanas un šelfa delimitācijas.

Teritorijas iznomāšanas vai servitūtu (leased territory, servitudes) piemēru ir loti daudz: ostas Portartura (Ļuišuņa) un Dalņija no Ķīnas — Krievijai, Kjaočao — Vācijai, Honkonga—Lielbritānijai. ASV ir kara bāze Guntanamo, Kubā, saskaņā ar 1903. gada 16 /23. februāra līgumu. Nomātāja tituls uz teritoriju tomēr nekad nav bijis pietiekami "stiprs", viņa tiesības var ātri tikt apstrīdētas un anulētas. Portarturuun Daļņiju krievi zaudēja japāņiem kara laikā. Tāpat Kjaočao pēc Versalas līguma no Vācijas pārgāja Japānai.[183]

Panamas kanāla zonu ASV no Panamas saskaņa ar 1903. gada līgumu faktiski ieguva spēka pielietošanas rezultātā "uz mūžīgiem laikiem".

Ir divu veidu servitūti — negatīvie jeb pasīvie un pozitīvie jeb aktīvie. Negatīvā servitūta piemērs ir apņemšanās nenocietināt zināmu savas teritorijas dalu. Pozitīvā servitūta piemērs ir zvejniecības tiesību piešķiršana^184 savā ekonomiskajā zonā citas valsts kuģiem vai tiesības izmantot otras valsts iekšzemes kanālu sistēmu.

TERITORIJAS DEMILITARIZACIJA

Teritorijas demilitarizācija starptautiskajā praksē tiek pielietota kā drošības pasākums. Tā 1817. gada 28./29. aprīlī starp ASV un Angliju pa Lielajiem ezeriem tika izveidota demilitarizēta robežzona. Tāda pati demilitarizēta zona tika paredzēta 1905. gada līgumā starp Zviedriju un Norvēģiju un 1947. gada Miera līgumā starp Itāliju un Franciju.

Demilitarizētas zonas starp karojošajām pusēm uz laiku nereti iedibina pa demarkācijas līniju, kā tas bija paredzēts saskaņā ar 1953. gada 27. jūlija nolīgumu par pamieru un 1954. gada 21. jūlij a Zenēvas nolīgumu par kara darbības izbeigšanu Vjetnamā.

Neitrālā zona (latiņ, neutralis)[185] ir teritorija, kurā nedrīkst izvietot karaspēku, militāro tehniku un izvērst militāras operācijas.

Saskaņā ar 1888. gada Konstantinopoles konvenciju Suecas kanāls tika pasludināts par neitralizētu un no karā darbības izolētu zonu. Pēc 1977. gada līguma starp Panamu un ASV Panamas kanāla zona tiek uzskatīta par neitrālu teritoriju. Pilnīgi demilitarizētas un neitrālas jau kopš 1856. gada līguma ir Ālandu salas, bet saskaņā ar 1920. gada 9. februāra Parīzes līgumu — arī Špicbergena, kas pieder Norvēģijai.

Pēc Pirmā pasaules kara demilitariziētas brīvpilsētas statusu noteica Dancigai. Pēc 1947. gada Miera līguma ar Itāliju 'brīvas teritorijas statusu" noteica Triestai. Tagad praktiski tā šo statusu vairs nebauda.

KODOLBRIVAS TERITORIJAS

Kodolbrīvāsteritorijas ir zonas, kurās saskaņā ar starptautisko līgumu nedrīkst izvietot, ražot un caur kurām nedrīkst transportēt kodolieročus. Šīs teritorijas ir viena no starptautiskā miera un drošības garantēšanas metodēm starptautiskajā kontrolē. Tās var izveidot valstu dalās, valstīs vai pat veselos kontinentos. 1963. gadā Somijas prezidents Kekonens ierosināja izveidot kodolbrīvo zonu Ziemeleiropā, bet līdz šim tas nav izdevies, jo PSRS un pagaidām ari Krievija nav vēlējusies izvākt no saviem Eiropas ziemeļiem kodolieročus (Zemūdenes precedents Kārlskrūnā).

Zviedrija ierosināja izveidot no kaujas lauka kodolieročiem brīvu zonu Eiropa. 1957. gadā Polija (Rapacka plāns) paredzēja izveidot kodolbrīvu zonu Centrālajā Eiropā. 1964. gadā Āfrikas Valstu organizācija pieņēma Deklarāciju par kodolbrivās zonas izveidošanu Āfrikā. Bija ari daudzi citi analogi priekšlikumi Vidējos Austrumos un Indostānā.

Pirmais sekmīgais praktiskais pasākums šajā virzienā bija 1959. gada Līgums par Antarktiku, kurš tai garantēja kodolbrīvo statusu.

1967. gadā noslēdza Līgumu par kodolieroču aizliegumu Lafīņamerikā (Tlateloloko līgums). Tomēr saskaņā ar šo līgumu kodolieroču transports caur šo kontinentu nav aizliegts. Saskaņā ar 1971. gada Līgumu par aizliegumu izvietot kodolieročus un masu iznīcināšanas ieročusjūru un okeānu dzīlēs arī šī zemeslodes daļa ir brīva no stacionārajiem kodolieročiem. Latvija piedalās šajā līgumā kopš 1992. gada. Šī līguma noteikumi neattiecas uz teritoriālajiem ūdeņiem.

STARPTAUTISKO upju režīms

Starptautiskās upes ir upes, kas tek pa divu vai vairāku valstu teritorijām, ietek jūrā un kuru režīmu nosaka starptautiskie līgumi. Kuģniecība ne vienmēr ir starptautiskās upes kritērijs, jo, piemēram, Jordānas upei ari ir starptautiskās upes raksturs.

Robežupes šajā ziņā ir īpaša kategorija.

Reglamentācijas jautājumos upi apzīmē ar latīņu terminiem — flumen, rivus, bet upes dibenu ar terminu — alveus. Kuģojamas upes sauca par fluminatorrentia, bet ar noteiktu, pastāvīgu gultni un krastiem — flumina perennia.

Pēc romiešu principa ūdens — aqua profulens — bija vispārpieejama lieta, bet upe bija visu lietošanā esošs stingri publisks īpašums — res publica. No starptautisko tiesību viedokļa upe bija res publica jure gentium un ieguva šo statusu no pašas dabas — pretstatā privātīpašumam res publica jure civitatis.

Tautai bija tiesības pa upi kuģot, zvejot tajā un izmantot krastus kravu iekraušanai, izkraušanai un piestāšanai (mooring). Valstij turpretim piederēja policejiskas funkcijas un tiesības šo un navigācijas uzturēšanas izdevumu segšanai iekasēt nodevas (titulus navium).

Piekrastes īpašniekiem bija tiesības ar pretora atļauju novadīt sev dalu upes ūdens.[186]

Starptautiskajās kuģojamās upēs visas piekrastes valstis (riparian states^187) pēc Grocija principa bauda kuģniecības un tirdzniecības brīvības režīmu. Dažkārt starptautiskās tirdzniecības sekmēšanai civilās kuģniecības brīvības tiesības tiek piešķirtas arī citām valstīm. Tomēr tas nav obligāti.

Saskaņā ar 1648. gada Minsteres (Mūnster) līgumu Šelda tika slēgta Beļģijas kuģiem. Ar 1804. gada Parīzes konvenciju Reina tika sadalīta starp Franciju un Vāciju, bet ar 1792. gada 16. novembra dekrētu Francijas Konvents pasludināja par starptautiskajām upēm Seldu un Māsu. No šī brīža tika iedibināta piekrastes valstu sadarbības koncepcija un atceltas muitas baņeras.

Ar 1814. gada Parīzes līguma 5. pantu Reina noteica kuģniecības brīvību.

1815. gada Vīnes kongress pamatā pēc barona Humbolta priekšlikumiem un saskaņā ar tā Ģenerālā nobeiguma akta 106. panta noteikumiem deklarēja, ka valsts, pa kuras teritoriju tek starptautiskā upe, regulē tajā navigāciju saskaņā ar savstarpējo vienošanos un veic navigācijai nepieciešamos darbus. Kuģniecība starptautiskajās upēs atklāta visām nācijām. Policejiskajiem noteikumiem visām nācijām jābūt vienādiem un tādiem, kas stimulē starptautisko tirdzniecību. Tranzīta nodevas tiek atceltas. Iekasē tikai nelielas nodevas vietējo navigācijas darbu finansēšanai.[188]

Starptautiskās upes režīmu iedibina pašas piekrastes valstis. Tā kā radās tendence nepieļaut starptautiskajās upēs to valstu kuģniecību, kurām nebija savas piekrastes^189tajās, tad 1921. gadā tika pieņemta Barselonas konvencija par starptautiskās nozīmes ūdensceļu statusu un režīmu, kas noteica tranzīta brīvības principu.

1966. gadā Starptautisko tiesību asociācija pieņēma t.s. Helsinku noteikumus par starptautisko upju izmantošanu, tomēr tie nav obligāti.

KonvencijaparDonavas kuģniecības režīmu tika pieņemta 1948. gada 18. augustā. Saskaņā ar to civilā kuģniecība Donavā atklāta visām valstīm uz vienlīdzības principa pamata. Visu "nepiekrastes" valstu karakuģiem pa Donavu kuģniecība aizliegta. Piekrastes valstu kara un policijas kuģi tiesīgi kuģot tikai savu valstu zonās, bet ārpus tām — tikai ar piekrastes valsts piekrišanu. Katra valsts uztur savu zonu kārtībā no navigācijas viedokļa. Tur, kur Donavas krasti pieder divām dažādām valstīm, kuģniecības kārtību tās nosaka kopīgi.[190]

ANTARKTIKAS tiesiskais režīms

Antarktika ir vienīgais kontinents pasaulē, kas nav nevienas valsts teritoriālajā jurisdikcijā.

Antarktikas tiesisko režīmu nosaka 1959. gada 1. decembra LīgumsparAntarktiku, un tas skar teritoriju ap Dienvidpolu uz dienvidiem no sešdesmitās dienvidu paralēles. Sākotnēji līguma dalībnieces bija 29 valstis, kas apņēmās izmantot šo kontinentu vienīgi mierīgiem mērķiem. Antarktikā aizliegtas jebkādas militāras akcijas, kara bāzu un nocietinājumu celtniecība, militāri manevri, visu veidu ieroču izmēģināšana, kodolsprādzieni un radioaktīvo atkritumu apglabāšana.

Līguma darbības laika nevienas valsts rīcība nedod pamatu paziņojumiem, kas apstiprina vai noliedz jebkuras pretenzijas uz teritoriālo suverenitāti Antarktikā. Ar šādām teritoriālām pretenzijām līdz šim nākušas klajā Argentīna, Austrālija, Čīle, Francija, Jaunzēlande, Lielbritānija un Norvēģija. Taču citas valstis, ASV ieskaitot, nav tās atzinušas.

Zinātnieki, kas strādā Antarktikā, saskaņā ar līgumu ir savas valsts jurisdikcijā.

Jebkuram novērotājam vai pētniekam ir brīva pieeja Antarktikā. Dalībvalstis apņēmušās viena otru informēt par savu darbību Antarktikā. Paredzēts ari šo valstu darbības koordinācijas mehānisms Konsultatīvās sapulces ietvaros. Sapulces lēmumi stājas spēkā pēc tam, kad visas dalībvalstis tos apstiprinājušas.[191]

ARKTIKAS TIESISKAIS REŽĪMS

Arktikas tiesiskais režīms attiecas uz rajonu ap Ziemeļpolu, kuru norobežo 66° Z p. Šo režīmu nosaka starptautisko tiesību normas un to valstu likumdošana, kuru teritorijas dala vai ekonomiskā zona, vai kontinentālais šelfs atrodas minētajā reģionā. Tās ir Krievija, ASV, Kanāda, Dānija un Norvēģija.

Arktikas atklātās jūras rajonos kuģniecība un jūras resursu ieguve notiek pēc vispārējiem jūras tiesību noteikumiem.

1926. gadā PSRS CIK Prezidijs pieņēma lēmumu, ar kuru tas par Padomju Savienības teritoriju pasludināja visas atklātās un vēl neatklātās zemes no 32° 04’35 ” Rg. meridiāna līdz 168° 49’30” Rg. meridiānam. Protams, šajājautājumāKrievijauzskata sevi par PSRS tiesību mantinieci.

1925.—1926. gadā Kanāda pieņēma likumus, kas rezervēja šai valstij suverēnas tiesības uz tās arktiskajām teritorijām. Pārējās arktiskās valstis reglamentē savu režīmu Arktikā saskaņā ar likumdošanu par ekonomisko zonu un kontinentālo šelfu, un zvejniecību. PSRS arī pieņēmusi līdzīgus aktus, kuru tiesiskā mantiniece tagad ir Krievija.

1920. gada Parīzes līgums par Spicbergenu\zp\ata Norvēģijas suverenitāti uz šo teritoriju.

Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgā palāta ir atzinusi Dānijas suverenitāti pār Gren-landi un tās Arktikas daļu.[192]

VI nodaļa. FIZISKAS PERSONAS STATUSS STARPTAUTISKAJĀS TIESĪBAS

Šajā nodaļā mēs izskatīsim iedzīvotāju statusa reglamentāciju no tiesību viedokļa kā visīpatnējākajās tiesību sistēmās un valstīs to vēsturiskās attīstības gaitā, tā arī starptautiskajās tiesībās. Neanalizējot iedzīvotāju jautājuma valsts tiesiskās reglamentācijas un prakses vēsturisko attīstību, nav iespējams izprast ne iedzīvotāju tiesiskās reglamentācijas terminoloģiju, ne praktiskos mehānismus, ne starptautisko tiesību normu radīšanas iemeslus.

Kā jau minējām agrāk, viens no tiesību subjektiem, kas darbojas starptautiskajā sfērā un kura tiesības reglamentē starptautiskās tiesības, ir fiziska persona, indivīds (individual) vai vienkārši cilvēks. Jebkuram no šiem apzīmējumiem ir līdzīga saturiskā jēga. Galvenais starptautiskās sistēmas pamatelements ir cilvēks, jo viņš ir tās veidotājs un vienīgi viņam tā ir nepieciešama.

Cilvēka vai indivīda kā tiesību subjekta statuss starptautiskajās attiecībās ir īpatnējs. Vispārējo tiesību skolā, kājau agrāk minējām, patlaban indivīdu uzskata par starptautisko tiesību subjektu. Pirmskara periodā viedoklis bija citāds. Savienoto Valstu un Meksikas Vispārējā prasību komisija (šķīrējtiesa) 1931. gadā nosprieda, ka līdzsvaru starp tiesībām un pienākumiem valstu savstarpējās attiecībās nosaka pašas valstis. Starptautisko tiesību pārkāpumi izraisa tiesības un pienākumus vienīgi starp valstīm kā starptautiskās juridiskās sistēmas subjektiem. Sistēma, pēc kuras konfliktā esošo valstu starpā vienas valsts indivīds varētu celt prasību pret otru valsti, nepastāv, jo pēdējais nav starptautisko tiesību subjekts. Saskaņā ar šķīrējtiesas 1931. gada lēmumu ASV pret Meksiku precedentā kaitējums, kas veido starptautisko tiesību pārkāpumu un kas izdarīts indivīdam, kuram ir prasītājas valsts piederība (nationality), nozīmē kaitējumu arī viņa valstij, ar kuru viņu saista valsts piederības saikne (bond of nationality).[193]

Saskaņā ar šo precedentu atbildētājai valstij bijajāizmaksā kompensācija par radīto kaitējumu nevis tieši cietušajam indivīdam, bet gan prasītājai valstij, kas īsteno sava pilsoņa starptautisko aizstāvību. Vēsturiski pastāv arī zināmi tā saucamie Kalvo tipa precedenti, kad atbildētāja valsts izņēmuma kārtā norēķinājās ar pašu cietušo citas valsts pilsoni.

Pēc Otra pasaules kara attieksme pret cilvēku izmainījās par labu koncepcijai, pec kuras indivīdam kā tiesību subjektam piemīt t.s. starptautiskās juridiskās personas raksturs (international legal personality).[194] Šīs koncepcijas iedibinātājs bija Džeseps, kas uzskatīja, ka indivīdam ir tiesības un pienākumi saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.[195]

Džeseps raksta, ka valstu savstarpējās attiecībās un mijiedarbībā starp valsti un atsevišķu personu jāpielieto starptautiskās tiesības. Pamats šim principam ir tas, ka mūsdienu pasaule ir organizēta uz valstu līdzāspastāvēšanas pamata un pamatizmaiņas šajā sistēmā var notikt tikai ar valstu pozitīvas vai negatīvas darbības starpniecību.[196]

Mūsdienās katrs ārvalstnieks tiesīgs par viņam radīto kaitējumu griezties ar prasību kaitējumu radījušās valsts tiesību sargāšanas institūcijās. Nerodot tur savām tiesībām pietiekamu aizstāvību, viņš var griezties pēc aizsardzības pie savas valsts vai starptautiskas institūcijas.

Viens no vadošajiem starptautisko tiesību principiem, kas jāņem vērā šajā nodaļā, tomēr ir tas, ka starptautiskajā apritē personu aizstāv viņa vakts (plašā nozīmē). Pilsoņiem tā ir viņu pilsonības valsts. Apatrīdus starptautiskajā apritē aizstāv viņu domicila^197 valsts. Atsevišķos gadījumos ari ārvalstu pilsoņus pret trešo valsti var aizstāvēt viņu pastāvīgās dzīvesvietas valsts. Tas īpaši izplatīts vispārējā tiesību sistēmā. Šo principu apstiprinājuši daudzi starptautisko tiesu lēmumi, tajā skaitā Starptautiskās šķīrējtiesas lēmums Mavromatis lietā Palestīnas koncesiju jautājumā. Lēmumā teikts:

"Pastāv starptautisko tiesību pamatprincips, ka valstīm ir tiesības aizstāvēt savus pavalstniekus, kad tie cietuši no citas valsts rīcības, kura ir pretrunā ar starptautiskajām tiesībām un no kuras viņi nav spējuši iegūt satisfakciju parastā kārtībā. Ierosinot kāda sava pavalstniekajautājumu un pievēršoties diplomātiskiem pasākumiem vai uzstājoties starptautiskā juridiskā procesā viņa vārdā, valsts patiesībā apstiprina pati savas tiesības — tās tiesības nodrošināt attiecībā pret savu pavalstnieku cieņu pret starptautiskajām tiesībām."[198]

Lauterpahts šajā sakarā precizē, ka, "ņemot vērā mūsdienu uzskatu, ka ārvalstnieka tiesības citas valsts teritorijā ir viņa valsts, bet ne viņa paša tiesības, pareizākais juridiskā statusa definēšanas veids būtu, ka nevis valsts apstiprina savas ekskluzīvās tiesības, bet gan, ka tā būtībā iedzīvina indivīda tiesības, kas esošajā tiesību situācijā nav spējīgs to panākt starptautiskajā sfērā".

Tālāk, analizējot agrāko koncepciju par to, ka indivīdi iegūst savas tiesības vienīgi pakārtoti caur valsts tiesībām, bet ne tieši no starptautiskajām tiesībām, Lauterpahts atsaucas uz vairākiem starptautiskajiem līgumiem, kas piešķīra indivīdiem tiesības tieši, apejot valstu likumdošanu. Pie šādiem līgumiem viņš pieskaita Līgumu par

Centrālamerikas tiesu, 1919. gada Versaļas miera līgumu sistēmas noteikumus par Jauktajām arbitrāžām (Mixed Arbitral Tribunals ) un poļu-vācu Konvenciju par Augšsi-lēzijas statusu. Tiesu precedenti šajos jautājumos bija konceptuāli svārstīgi. Taču lūzums vecajā koncepcijā par indivīdu tiesībām, kas it kā tiek iegūtas pastarpināti no valstīm, pēc Lauterpahtadomām, iestājās līdz ar Starptautiskās šķīrējtiesas konsultatīvo lēmumu Dancigas^199 [200] tiesu jurisdikcijā Dancigas dzelzceļa kalpotāju jautājumā, kurš lauza veco barjeru starp starptautiskajām tiesībām un indivīdu.

Precedentā Polija uzstāja, ka līgums starp Poliju un Dancigu, kas regulēja kalpotāju uzņemšanu darbā, bija starptautiskais līgums, kas radīja tiesības un pienākumus vienīgi starp Poliju un Dancigu. Tā kā līgums nebija inkorporēts Polijas iekšējās tiesībās, tad Polijas saistības it kā bija ierobežotas ar pienākumiem vienīgi pret Dancigu un tāpēc Dancigas tiesām neesot bijis jurisdikcijas dzelzceļa amatpersonu sūdzībā, kuru šie kalpotāji tur iesniedza.

Starptautiskās šķīrējtiesas 1928. gada lēmumā bija noteikts — nav apstrīdams, ka pušu nodoms, noslēdzot šo līgumu (Beamtenabkommen), bija noteikt indivīdu tiesības un pienākumus, kuri bija jāīsteno nacionālajām tiesām.[201] Šim sekoja vairāki citi līdzīgi starptautisko tiesu un arbitrāžu lēmumi. Patlaban starptautisko tiesību tiešais indivīda statusa regulējums īpaši skaidri izpaužas uz Romas 1950. gada Cilvēka tiesību konvencijas pamata izveidotās cilvēka tiesību aizsardzības sistēmas izveidotajā mehānismā, kas nosaka, ka indivīds var griezties ar sūdzību tieši starptautiskā institūcijā un Eiropas Cilvēka tiesību tiesas lēmumi ir saistoši un nekavējoties īstenojami dalībvalstīs^202 līdzīgi nacionālo tiesu lēmumiem.

Ārvalstnieku - fizisko personu statuss zināmā mērā bija kodificēts jau Senajā Romājus peregrini normu kopumā. Mūsdienās ārvalstnieku iebraukšana un statuss citās valstīs tiek stingri reglamentēti valstu likumdošanā. Mūsdienu starptautisko tiesību standarti pieprasa piešķirt ārvalstniekam tā saucamo "minimālo tiesību standartu", par kuru tuvāk—nodaļā "Cilvēka tiesības", kā arī "Starptautisko privāttiesību" kursā.

Starptautisko tiesību virsnormas. Mūsdienu starptautiskajās tiesībās normatīvā bāze, kas reglamentē ar fiziskām personām (natūrai persons) saistītus jautājumus, ir milzīga. Tikai ANO cilvēka tiesību dokumentu divi sējumi, neskaitot Eiropas Savienības cilvēka tiesību dokumentus, pēc sava apjoma ir 946 lappuses biezi, un tie ietver 94 galvenos aktus. Uz tiem atkārtoti atsauksimies arī šajā nodaļā. Cilvēka tiesību dokumenti reglamentē fizisko personu tiesības un pienākumus. Līgumos par tiesisko palīdzību reglamentējautājumus par fizisku personu saukšanu pie kriminālatbildības, noziedznieku izdošanu un pašu tiesiskās palīdzības sniegšanu. ANO dokumenti, kas veltīti cīņai ar starptautiskajiem noziegumiem, būtībā ari reglamentē daudzus fiziskas personas statusa jautājumus. Arī starptautiskajos līgumos, kas regulē iedzīvotāju jautājumus, kuros ietilpst pilsonības, repatriācijas, plebiscītu un iedzīvotāju apmaiņas

jautājumi, ir fizisku personu statusa problēmām veltītas normas. Visbeidzot, fiziskas personas īsteno arī valsts pārstāvju tiesības un pienākumus. Šos jautājumus reglamentē diplomātiskās, konsulārās un starptautisko organizāciju tiesības.

Gan visā pasaulē, gan atsevišķi ņemtā valstī cilvēki savā kopumā veido iedzīvotājus. Iedzīvotāji ir viens no trim nepieciešamiem valsts elementiem^203, bez kuriem tā nevar pastāvēt.

Iedzīvotājus (population) iedala pilsoņos, pastāvīgajos iedzīvotājos (residents, resident aliens) un personās, kurām atļauts valsts teritorijā uzturēties vienīgi uz noteiktu laiku, bet nav tiesību uz pastāvīgu dzīvi. Gan pirmie, gan otrie atrodas pastāvīgā valsts teritoriālajā jurisdikcijā. Daudzās valstīs pastāvīgie iedzīvotāji bauda tiesisko statusu, kas pēc sava līmeņa ir tuvu pilsoņa statusam. Galvenā pastāvīgo iedzīvotāju atšķirība no pilsoņiem viņu tiesiskajā statusā ir tā, ka viņu politiskās tiesības katrā valstī ir vairāk vai mazāk ierobežotas.

Tiesību ierobežojumi pastāvīgajiem iedzīvotājiem — nepilsoņiem ārvalstīs. Pirmkārt, pastāvīgajiem iedzīvotājiem nav tiesību piedalīties parlamentārajās, bet daudzās valstīs arī vietējās varas vai tā saucamajās municipālajās vēlēšanās, kā, piemēram, Latvijā. Vairumā valstu pastāvīgajiem iedzīvotājiem noteikti arī citu tiesību ierobežojumi. Parasti viņi ne tikai nebauda aktīvās, bet nebauda arī pasīvās vēlēšanu tiesības, respektīvi, viņi nevar tikt ievēlēti valsts pārstāvības institūcijās likumdevējas un vietējās varas līmenī.

Pastāvīgie iedzīvotāji nevar būt augstākās valsts amatpersonas, tiem pastāv ierobežojumi arī attiecībā uz noteiktiem nodarbošanās veidiem. Latvijā, piemēram, viņi nevar būt tiesneši, zvērinātie advokāti, notāri un auditori, viņi nav tiesīgi dibināt politiskās partijas. Lielbritānijā nepilsoņiem nav tiesību atvērt juridiskās firmas.

Visās valstīs pastāv zināmi ierobežojumi ārvalstnieku uzņēmējdarbībai, jo nevienai valstij nav vienalga, ko tās teritorijā dara ārvalstnieki un to firmas. Vairumā valstu ārvalstu juridisko personu darbība valsts teritorijā notiek tā saucamajā atļaujošajā kārtībā. Arī pirmskara Latvijas Republikas 1922. gada 29. novembra Valdības noteikumos par ārzemju akciju un paju sabiedrību darbību Latvijā bija deklarēts, ka tās var darboties Latvijā vienīgi ar Finansu ministrijas atļauju (1. p.). Sabiedrības darbība bija ierobežota vienīgi ar finansu ministra apstiprinātos noteikumos norādītiem mērķiem un darbības apjomu, un arī to apvienošanās ar citiem uzņēmumiem bija iespējama vienīgi ar finansu ministra atļauju.[204]

Taču pirms uz ārvalstniekiem un ārvalstu firmām attiecināmās likumdošanas pielietošanas pret jebkuru fizisku vai juridisku personu jānoskaidro, vai mums vispār ir darīšana ar ārvalstu pilsoni vai ārvalstu firmu, jo dažkārt šis jautājums nebūt nav tik vienkārši noskaidrojams.

Ja runa ir par fizisku personu, tad, ņemot vēra 1994. gada 22. jūlija Latvijas Republikas Pilsonības likumu^205, ārvalstnieki ir visas personas, kam nav LR pilsonības saskaņā ar šo likumu.

5

Vēl normatīvo bāzi mūs interesējošajā jautājumā veido 1993. gada 19. maija LR Ministru Padomes Lēmums Nr. 253 par uzturēšanās atļauju izsniegšanas kārtību un izbraukšanas rīkojumu izpildi, Nolikums par termiņuzturēšanās atļaujas izsniegšanas kārtību un Nolikums par izbraukšanas rīkojuma izpildi.[206]

Nepilsoņiem vākumā valstu noteikti ari zināmi īpašuma tiesību ierobežojumi. Tā ASV dažādi federālie likumi ierobežo publisko, tuksnešu un ASV teritoriju iegūšanu ārzemnieku īpašumā. Stingri zemesīpašumu iegūšanas tiesības pilsoņiem tiek rezervētas Havaju salās, ja vien investors negatavojas kļūt par ASV pilsoni. Līdzīgi ir arī zemes-īpašuma iegūšanas vispārīgie noteikumi ASV.[207]

Tā ASV Augstākā tiesa ar precedentu Terrace v. Thompson aizliedza iegūt zemes īpašumus ārvalstniekiem, kas nebija pieteikušies, ka vēlas kļūt par ASV pilsoņiem. Tiesa šajā lietā nolēma, ka valstij ir plašas ekskluzīvas tiesības (discretition power) noteikt savu publisko politiku un pasākumus, kas nepieciešami aizsardzības, drošības, miera un labas kārtības garantijai. Tiesa nosprieda, ka īpašuma tiesības uz zemi ir sfēra, kurā ASV štati saglabājuši pilnu jurisdikciju.[208] Saskaņā ar ASV štatu likumdošanu Aidaho, Kanzasas, Misisipi, Nebraskas u.c. štatos zemi var pirkt tikai pilsoņi un personas, kas iesniegušas naturalizācijas lūgumus.[209]Oklahomā nekādu zemi nevar pirkt nedz ārvalstnieki, nedz pat ASV pilsoņi, kas nav šī štata pastāvīgie iedzīvotāji.[210]

Mantošanas ceļā ārvalstu pilsoņi var iegūt īpašuma tiesības uz zemi praktiski visos ASV štatos.

1953. gada likums Par ārējā kontinentālā šelfa zemi^211 rezervē šelfa resursu ieguvi tikai ASV pilsoņiem, pastāvīgajiem iedzīvotājiem un Savienoto Valstu firmām. Tādi paši ierobežojumi ārvalstniekiem ir 1970. gada Likumā par ģeoter-mālo tvaiku^212. Līdzīgi noteikumi ir ari daudzos štatu likumos, to skaitā ari attiecībā uz meža ciršanu.

Federālie transporta likumi nosaka speciālus ierobežojumus ārvalstnieku īpašuma tiesībām. Saskaņā ar 1933. gada Piekrastes kuģniecības likumu^213 ārzemniekiem un to kuģiem aizliegts nodarboties ar tirdzniecības kuģniecību un pasažieru pārvadāšanu starp ASV ostām.

Arī 1920. gada Kuģu ieķīlāšanas likums^214,1936. gada Tirdzniecības kuģniecības likums^215, 1946. gada Tirdzniecībaskuģu pārdošanas likums^216 un 1946. gada Kravas pārvadāšanas likums rezervē šīs sfēras tikai pilsoņiem un pašmāju korporācijām. Tos pašus principus attiecina arī uz ASV reģistrētiem lidaparātiem. Tādējādi ārvalstniekiem stingri aizliegts veikt Savienotajās Valstīs iekšējos pārvadājumus.

1934. gada Sakaru likums^217 atļauj licenču izdošanu šajā jomā tikai pilsoņiem un pašmāju korporācijām, kurās vismaz 80% akcionāru un direktora jābūt ASV pilsoņiem.[218] Šis likums atļauj Federālajai komunikāciju komisijai (Federal Communications Commission) atteikt licenci korporācijai, ja to kontrolē cita korporācija, kurā viens no vadītājiem (officer) vai vairāk nekā 25% direktora к ārvalstnieki vai kurā 25% kapitāla vai akciju pieder ārvalstniekiem.[219] Šie noteikumi rāda, cik aplama bijusi Latvijas valdības pieeja, slēdzot 1994. gada Lattelekom līgumu, sakarā ar kura 49% no monopolizētā uzņēmuma tika atdoti britu—somu kopfirmai Tilts Communications.

1938. gada Ārvalstu aģentu reģistrācijas likums pieprasa ārvalstu principāla (principal) aģentam, kas Savienotajās Valstīs tieši vai netieši iesaistās politiskajā darbībā, sabiedriskajās attiecībās (public relations) vai politiskajās konsultācijās, izdala vai vāc naudu, aizdevumus vai citas vērtības (valuables) sava ārvalstu principāla uzdevumā, vai pārstāv viņa intereses jebkurā ASV aģentūrā vai pie jebkuras oficiālas personas, reģistrēties pie Savienoto Valstu ģenerālatomeja (Attorney General).[220]

Saskaņā ar šo likumu par ārvalstu principālu uzskata investora, politisko partiju, jebkura personu ārpus ASV, jebkura korporāciju, paju sabiedrību vai citu apvienību, kas ir organizēta vai kuras darbības vieta ir ārpus Savienotajām Valstīm. Pēc šī likuma nav jāreģistrējas personām, kas nodarbojas ar privātām, nepolitiskām lietām, bet jāreģistrējas ārvalstu advokātiem unjuriskonsuliem (attorneys), un citiem ārvalstu investora pārstāvjiem.

Statu likumi vairākos ASV štatos bez iepriekš minētajiem federālajiem noteikumiem ārvalstu investīcijām ievieš papildu ierobežojumus un ziņošanas normas.[221]

Nepilsoņiem pastāv īpaši ierobežojumi iebraukt un uzturēties valstī. Tā, piemēram, ASV starptautisko ekonomisko attiecību aktivizēšanās izraisīja nepieciešamību ārvalstu firmām bieži sūtīt vai turēt savu personālu ASV. Tas piespieda ieviest ASV

1952. gada Imigrācijas unpilsonības likumā (Immigration and Nationality Act; INA) īpašu sadalu par ārvalstu uzņēmēju personāla iebraukšanu.

Likumā par imigrantu tiek uzskatīta persona, kas grib iebraukt ASV uz pastāvīgu dzīvi vai nenoteiktu laiku. Ārvalstnieki, kas vēlas iebraukt uz noteiktu laiku un ar zināmu mērķi, tiek uzskatīti par neimigrantiem (nonimmigrants). Patlaban ASV ir spēkā 1990. gada Imigrācijas un pilsonības likums.

Neimigruntus iedala viesos, investoros utt. Neimigrantu iebraukšana atšķirībā no imigrantu iebraukšanas ASV netiek kvotēta. Imigrantu vīzas tiek ierobežotas ik gadus noteiktās kvotu robežās. Tā kā pieteikumu skaits vienmēr ir lielāks par kvotām, tad INA nosaka 12 preferenču sistēmu. Tā zināmām imigrantu kategorijām dod priekšrocības pār pārējām. 1., 2., 4., 5. preference aptver ASV pilsoņu un pastāvīgo iedzīvotāju dažādu kategoriju radiniekus, bet 3. un 6. preference — strādniekus, kas grib Savienotajās Valstīs piedāvāt savu darbaspēku. Katrā preference jāstāv savā rindā pēc imigrācijas atļaujas. Materiālā neatkarība nebūt nav izšķirošais faktors imigranta vīzas iegūšanai.

Imigrācijas jautājumus ASV kārto Imigrācijas un naturalizācijas dienests, ko vada komisārs (Immigration and Naturalization Service, Commissioner), kura miteklis ir Vašingtonā, bet dienesta nodalās ir visā valstī. Ārvalstīs ASV vīzas izsniedz konsulātos.

INA nosaka 13 neimigrantu vīzu kategorijas, dažām no tām ir vēl ari apakškatego-rijas. 5 no tām pieejamas ārvalstu uzņēmējiem (business visitors), kuriem pienākas B-l kategorijas vīzas. Šīs kategorijas viesi (visitors) drīkst būt personas, kas strādā ārvalstīs, ir individuālie uzņēmēji (self-employee) un kas grib apmeklēt ASV sava uzņēmēja vai paši savā uzdevumā. B-l vīzas turētāji nedrīkst būt darba attiecībās ar darba devēju ASV. Līdz ar to viņi nedrīkst saņemt kompensāciju par savu darbu Savienotajās Valstīs. Šo vīzu var saņemt ātri un viegli pēc formas OF—156 pat ar vietējās ceļojumu aģentūras starpniecību. Formai jāpievieno aģenta firmas vēstule par brauciena mērķi. Ar B-l vīzu var uzturēties ASV līdz 6 mēnešus ilgi un pagarināt to vēl uz 6 mēnešiem, tā var būt derīga vienam un dauzkārtējiem iebraucieniem. Ja ārvalstnieks savlaicīgi neatstāj valsti, viņu var deportēt un piespriest arī citas sankcijas.

B-l vīzu var iegūt, ja tiek pierādīti šādi mērķi:

1) pasūtījumu organizēšana (soliciting), sarunas kontrakta noslēgšanai, pasūtījumu pieņemšana no esošajiem pasūtītājiem;

2) preču izejvielu un komponentu pirkšana, lai izmantotu ārpus ASV;

3) servisa vai pārdošanas kontrakta īstenošana;

4) apstākļu izpēte;

5) direktoru un citu sapulču un konferenču apmeklēšana.

B-2 vīzas neatļauj nodarboties ar uzņēmējdarbību ASV, taču tās iegūt ir vēl vieglāk nekā B-l vīzas, tāpēc īsiem apmeklējumiem biznesmeņi nereti pieprasa tieši tās. B-l un B-2 vīzu turētājiem ir tiesības ņemt līdzi sievas un bērnus.

Saskaņā ar 1988. gada Visa Waiver Pilot Program^222 Lielbritānijas, Japānas, VFR, Francijas, Šveices, Zviedrijas, Itālijas un Holandes pilsoņiem līdz 90 dienas ilgiem ASV apmeklējumiem vīzu nevajag. Tiem jābūt līdzi turp un atpakaļ biļetei unjāaizpilda forma 1-791.

ASV ar 40 valstīm noslēgusi starptautiskos līgumus, pēc kuriem tiek izdotas t. s. "līguma tirgotāju" E-l (treatytraders) vīzas, kuras izsniedz personām, kas apmeklē ASV tirdzniecības nolūkos, un "līguma investoru" E-2 (treaty investors) vīzas, kas domātas investoriem. Šo vīzu turētāji tiesīgi uzturēties ASV daudzus gadus, bet tās grūtāk iegūstamas.[223]

pilsonības un citu iedzīvotāju kategoriju DEFINĪCIJAS UN TERMINI

Kā zinām no iepriekš teiktā, valsts nevar pastāvēt bez saviem iedzīvotājiem. Taču zināma iedzīvotāju dala kopš pašiem apzinātās vēstures sākumiem dažādu iemeslu dēļ pastāvīgi migrē. Līdz arto nevienā valstī nekad nav bijis 100% pastāvīgs iedzīvotāju sastāvs. Tāpēc iedzīvotāji iedalāmi šādās kategorijās.31

Ar terminu ārvalstnieks (alien) apzīmē visas personas, kam nav dotās valsts pilsonības. Līdz ar to 1994. gada 22. jūlija LR Pilsonības likuma definīcija, ka ārvalstnieks ir "ārvalsts pilsonis", ir nepilnīga un juridiski neapmierinoša. Pasaulē ne tikai personas, kam ir citas valsts pilsonība (ne tās, kuras mēģina noskaidrot, vai persona ir vai nav ārvalstnieks), tiek uzskatītas par ārvalstniekiem. Jebkurš apatrīds vai bēglis, kas ierodas kādas valsts teritorijā un nav tās pilsonis, tiek uzskatīts par ārvalstnieku.

Pilsonis (vāc. — Staatsbūrger, angl. — citizen, franc. — cituajen) ir persona, starp kuru un viņa valsti pastāv laikā un telpā noturīga juridiski politiska saikne, kam raksturīga pilsoņa uzticība savai valstij, augstāko iespējamo citu pienākumu un tiesību kopums starp viņu un viņa valsti.

Pilsonības institūts sākotnēji veidojās senajās demokrātijās, viduslaiku brīvpilsētās un republikās, bet mūsdienu izpratnē tas radās tikai ar Lielo franču pilsonisko revolūciju. Pilsonības saiknes ārvalsti politiskais raksturs izpaužas apstāklī, ka pilsonim ir augstākā iespējamā politiskā tiesībspēja, tam jābūt pastāvīgi politiski uzticīgam savai valstij un gatavam aizstāvēt to, nežēlojot pat savu dzīvību.

Pilsonības saiknes noturīgums vai pastāvīgums laikā nozīmē to, ka cilvēka pilsonība kā tiesību un pienākumu kopums darbojas pastāvīgi no personas dzimšanas līdz nāvei vai arī no pilsonības iegūšanas līdz tās zaudēšanai.

Pilsonības noturība telpā nozīmē, ka indivīds nepārstāj būt valsts pilsonis tikai tāpēc vien, ka viņš uz laiku vai pavisam atstājis savu pilsonības valsti.

Jebkura valsts ir ieinteresēta iespējami lielākā sev politiski uzticīgo iedzīvotāju, respektīvi, pilsoņu, skaitā, kas ļauj tai maksimāli efektīvi īstenot savu politiku. Par to valsts saviem pilsoņiem garantē visaugstāko iespējamo tiesību kompleksu, tātad aktīvās un pasīvās vēlētāju tiesības, neapšaubāmas tiesības piedalīties valsts politikas veidošanā, tajā skaitā tiesības veidot politiskās partijas, turēt ieročus, ieņemt augstākos politiskos un citus valsts amatus. Viņam jebkurā laikā ir tiesības izbraukt no savas valsts un atgriezties tajā. Viņš savu spēju robežās var baudīt arī citas civilās tiesības, kas nav pieejamas nepilsoņiem.

Dabiski, ka nevienas no šīm tiesībām valstis nepiešķir personām, kas nav tai politiski uzticīgas. Pretēji pilsonim nepilsoni ar valsti nesaista nepieciešamība būt uzticīgam. Pēc kādas valsts atstāšanas viņu ar šo valsti vairs nekas nesaista. Viņš pat var būt nelojāls pret to, ja nevēlas nekad vairs tajā atgriezties.

31 Par šajā nodala aprakstīto tēmu tuvāk sk. —Бояре Ю. Гражданство государств мира. — Рига, 1993.—

С. 391.

Līdz ar to samēra nepilnīga ir LR Pilsonības likuma 1. panta definīcija:

"(1) Latvijas pilsonība ir personas noturīga tiesiska saikne ar Latvijas valsti.

(2) Latvijas pilsonības saturu veido pilsoņu un valsts savstarpēji saistīto tiesību un pienākumu kopums."

Tā kā LR Pilsonības likuma definīcijā nav ietverts uzticības princips, tad iepriekšminētā definīcija pilnīgi der arī LR pastāvīgajam iedzīvotājam, starp kuru un Latvijas valsti tāpat pastāv "noturīga tiesiska saikne", un "pastāvīgā iedzīvotāja" statusa saturu veido šī pastāvīgā iedzīvotāja un valsts savstarpēji saistīto tiesību un pienākumu kopums.

Agrāk teiktā sakarā valsts pastāvīgo iedzīvotāju (resident, resident alien) — nepilsoni no pārējiem nepilsoņiem atšķir tas, ka viņam ir dotas tiesības pastāvīgi, respektīvi, neierobežotu laiku, dzīvot dotajā valstī. Pēc kontinentālās tiesību sistēmas standartiem pastāvīgajam iedzīvotājam nav jābūt šai valstij uzticīgam, taču tam godprātīgi jāpilda savas pastāvīgās dzīvesvietas valsts likumi un jābūt lojālam pret šo valsti. Pretējā gadījumā nepilsonis riskē tikt izraidīts no domicila valsts vai arī pēc izbraukuma viņam var liegt atgriezties tajā. Bet pēc ASV standartiem pastāvīgajam iedzīvotājam — nepilsonim jābūt uzticīgam ASV, par ko Savienotās Valstis uzņemas viņa aizstāvību starptautiskajā sfērā līdzīgi pilsonim. Valstīs, kur to pieļauj demogrāfiskā situācija, kā, piemēram, to izdarīja Igaunijā, pastāvīgajiem iedzīvotājiem nereti dod tiesības piedalīties vietējās varas vēlēšanās.

Starptautiskajās tiesībās visbiežāk tiek pielietots termins valsts piederība (angi. — nationality, franc. — nationalitē, vāc. — Staatsangehorigkeit). Ar šo terminu apzīmē personu, kas atrodas valsts personālajā jurisdikcijā neatkarīgi no savas atrašanās vietas valstī vai ārpus tās. Sai personai jābūt pastāvīgi uzticīgai valstij, taču tā nebūt ne vienmēr ir valsts pilsonis. Lietas būtība ir apstāklī, ka vairākās valstīs visa to personu masa, kas tajā pastāvīgi dzīvo un kuriem jābūt šai valstij uzticīgiem, iedalāma vairākās kategorijās, no kurām tikai viena dala ir pilsoņi. Šī sadale sīkākās kategorijās jau tiek reglamentēta nevis starptautiskajās, bet gan valsts tiesībās. To zinot, valstu sabiedrību no starptautisko tiesību viedokļa interesē vienīgi tas, kuras valsts per-sonālajājurisdikcijā ir noteikta persona, respektīvi, kurai valstij kurš cilvēks, nosacīti sakot, "pieder".

Vispārējā tiesību (angļu un amerikāņu) doktrīnā termins "valsts piederība" vispirms tiek izmantots, lai apzīmētu "kopību ar nāciju, kurajuridiski apvienota valstī".32 Retāk Rietumu autori terminu "nationality" skaidro arī kā saiti ar etnisku kopu.33 Amerikāņu autori dažkārt to izmanto kā sinonīmu terminam "pilsonība". Taču šos terminus var lietot kā sinonīmus vienīgi tad, ja dotajā tiesību sistēmā to saturs sakrīt.

Dž. M. Džounss raksta, ka valsts piederība tās starptautiski tiesiskajā izpratnē nozīmē tiesisko saikni starp indivīdu un valsti, kas pirmajam dod tiesības uz valsts aizsardzību starptautiskajā sfērā. Apstiprinot šī darba autora iepriekš teikto, viņš raksta:

32 Sk. — Makarow A.N., "Allgemeine Lehren des Staatsangehorigkeitsrechts", Neubearb. Aufl. Stuttgart (1962) S. 10—12. Sk. ari — SinhaA.N., "Law of Citizenship and Aliens in India", London (1962) p. 9.

33 O'Connell D.P., "International Law", Vol. I, London (1965) p. 729.

"Iekšējas tiesības savas valsts piederības personas var iedalīt dažādas kategorijas pec sava tiesiskā stāvokļa."34

Jauktā vācu un amerikāņu savstarpējo pretenziju komisija savā 1924. gada lēmumā rakstīja, ka "valsts piederība ir personas statuss, kas to saista ar noteiktu suverēnu nāciju (nation)".35

Tomēr vairums autoru uzskata, ka valsts piederība ir tiesiskā saikne starp personu un valsti (angl. — legal relationship, vāc. — Rechtsverhaltnis).36

Starptautiskajās tiesībās vissvarīgāk ir noskaidrot, kurai valstij katra persona "pieder". Kāds ir personas iekšējais tiesiskais statuss viņa valstī, vai viņš ir pilntiesīgs pilsonis vai nav, tas jau ir valsts iekšējo tiesību jautājums.

Termins pavalstnieks (subject) ir pārmantots no feodālisma laikmeta, un ar to apzīmē cilvēka tiesisko saikni ar monarhisku valsti. Modernās konstitucionālās monarhijās, tādās kā Zviedrija, Dānija un Norvēģija, terminu "pavalstnieks" attiecībā uz šīm valstīm piederošajām personām sen vairs nelieto. Uz to norāda P. Veiss, C. Fenviks un praktiski visi ievērojamie Rietumu autori, kas raksta par tēmu "Iedzīvotāji".37

Saskaņā ar Lielbritānijas Ukumdošanu ar terminu British subjects apzīmē visas personas, kas pakļautas Lielbritānijasjurisdikcijai, tādas kā pilsoņus, atkarīgo teritoriju pilsoņus, aizjūras teritoriju pilsoņus unbijušo Lielbritānijas koloniju un domīnijupilsoņus.

Bez iepriekš minētā satura angļu valodas terminoloģijā ar terminu "subject" apzīmē personas pakļautību kādai valstij, likumam vai vispār apstāklim.

Republikās šo terminu nelieto un nav lietojuši nekad. Latvijas pirmskara likumdošanā tas, bez šaubām, ievazāts no monarhiskajām sistēmām, kādas tobrīd bija vairumā valstu. Turklātjāņem vērā, ka tā laika Latvijas juristi pārsvarā bija mācījušies Krievijas impērijas Pēterburgas, Maskavas vai Tērbatas universitātēs un tur apguvuši Krievijas impērijas terminoloģiju, kurā lietoja terminu "подданый", kas nozīmē "pavalstnieks". Kā zināms, Krievijas impērija bija monarhija un tur pilsonības institūts nekad nav pastāvējis.

Ar terminu protežējamās personas (protected persons) no starptautisko tiesību viedokļa apzīmēja iedzīvotājus koloniālā pārvaldē esošās, nepatstāvīgās un nesuverēnās teritorijās, kā, piemēram, tajās, kuras ar Tautu Savienības Padomes lēmumu bija ieslēgtas zemāko kategoriju mandātu sistēmā. "A" grupas mandātu teritorijās, piemēram, Palestīnā, bija sava pilsonība.

Ar terminu atkarīgo teritoriju pilsonība (citizenship of the dependent territories) saskaņā ar Lielbritānijas 1981. gada Likumu par valsts piederību apzīmē to Lielbritānijas

34 Jones J.M., "British Nationality Law", Oxford (1965) p. 3.

35 Cit. pēc Weis P., ibid., pp. 33—34.

36 Sk. —Breunig Gunter, "Staatsangehorigkeit und Entkolonsierung", Berlin (1973) S. 25—26.

Swift R.N., "International Law", New York (1969) p. 219.

Silving Helen, "Nationality in Comparative Law", American Journal of International Law, Summer (1956) vol., Nr. 3, pp. 410—411. Sk. ari daudzus citus autorus, kā Openheimu, Lauterpahtu, O'Konelu u.c.

37 Weis P., "Nationality and Statelessness in International Law", Westport, Conn. (1979) p. 4.

Fenwick C.G., "International Law", New York (1948) p. 253.

teritoriju pilsonību, kuras atrodas šīs valsts koloniālajā atkarībā. Samēra līdzīgs statuss ir ari Liebritānijas tā saucamo "ciizjūrasteritoriju" pilsoņiem, kuri, tāpat kā iepriekšējie, ir pakļauti Lielbritānijas jurisdikcijai, tomēr viņiem nav britu

pilsonības.

Eliācija (filiation) nozīmē pilsonības iegūšanu dzimstot.

Ar terminu naturalizācija (naturalisation) saprotama pilsonības iegūšana ar valsts sankciju.

Termins ekspatriācija(expatriation) nozīmē izstāšanos no pilsonības pēc personas brīvas gribas.

Termins denacionalizācija (denationalisation) nozīmē pilsonības atņemšanu piespiedu kārtā ar valsts aktu personām, kas to ieguvušas citādi nekā dzimstot.

Denaturalizācija ir pilsonības atņemšana piespiedu kārtā ar valsts aktu personām, kas to ieguvušas naturalizācijas ceļā.

Optācija ir brīvprātīga pilsonības izvēle saskaņā ar starptautiskā līguma vai likuma noteikumiem.

Reintegrācija ir agrāk zaudētās pilsonības atjaunošana.

iedzīvotāju tiesiska REGLAMENTĀCIJA ATSEVIŠĶĀS VALSTĪS

Valsts iedzīvotāju iedalīšana dažādās kategorijās bija vērojama jau senajās valstīs. Tā Senajā Griekiiā pēc Tēsēja reformām visu tautu sadalīja trīs klasēs. Valsts teritoriālā sadale notika jau pirms Solona reformām, kas notika 594. gadā p.m.ē. Tieši ar šo periodu Grieķijā saista pilsonības institūta rašanos, kad iedzīvotājus sāka dalīt vairs nevis pēc dzimtu klaniem, bet pēc dzīvošanas noteiktā teritorijā. No Aristīda laikiem pilsonības tiesības sāka iegūt ne tikai Atikas dzimtu pārstāvji, bet an ienācēji.38

Hansjorgs Jellineks uzskatīja, ka "antīkā valstī pilsonība nešaubīgi tika izprasta kā aktīva valsts organisma locekļa loma... Par pilsoni tika uzskatīts tas, kas aktīvi piedalījās politiskajā varā." Pilsoņi bija tikai brīvie cilvēki. Jellineks atkārtoja Aristoteļa vārdus par to, ka tikai brīvo cilvēku starpā iespējamas tiesības no politiskā viedokļa. Bez tādām tiesībām valsts nepastāv. Jellineks uzskatīja, ka valsts, kas sastāvētu tikai no vergiem, pār kuriem valdītu liels plantators, būtu valsts tikai vārda pēc.39 Tāpēc vergs kā Grieķijā, tā Romā bija vienīgi lieta (res).

Pēc valsts iekarošanas tās iedzīvotāji kļuva vai nu par vasaļiem, vai vergiem.40

Senajā Grieķijā pilsonību ieguva, dzimstot vienā no dzimtām vai ari uzņemot pilsonībā ar dekrētu. Naturalizēto tiesības zināmu laiku ierobežoja, pēc naturalizācijas

38 МарКС К., Энгельс Ф. Соч. — T. 21, с. ПО, 114, 116, 117.

39 Jellinek Georg, "Die allgemeine Staatslehre", Berlin, Springer Verl. (1921) S. 409, 408.

40 Jellinek Hansjorg, "Der automatische Erwerb und Verlust der Staatsangehorigkeitdurch volkerrechtliche Vorgānge, Zugleich ein Beitrag zur Lehre von der Staatessukzession”, Berlin (1951) S. 9.

viņu vārdus iecirta marmora plāksnes. Senaja Grieķija bija pazīstama ari god; pilsonība.41

Senajā Romā dzimtas iekārtas laikā desmit dzimtas veidoja fratriju, bet fratrija; apvienojās 30 kūrijās. Kā raksta E. Momzens, visvecākā integrētā latīņu kopība, ka.1 apvienoja politiski tiesībspējīgas personas, bija kūrija (curia), kas apvienoja vissenākās pilsonības institūtam līdzīgās kopības locekļus — kvirītus (quiris).42

Kopš Romas kā valstiska veidojuma radīšanas cilvēku kopienu, kurus dēvēja pāi romiešiem, sauca Populus Romānus Quiritum. Quiribija tiesībās vienlīdzīgi brīvi cilvēki, kuri pretstatīja sevi nebrīvajiem romiešiem un ārvalstniekiem, kas nebija romieši. Starp brīvajiem un nebrīvajiem bija izveidojies zināms starpslānis — klienti (clientes), kas bija atkarības stāvoklī no sava patrona (patronus) un zināmā mērā piederēja pie patrona dzimtas. Romas pilsonība izveidojās no ģimenes, dzimtas un kūrijas. Kā apgalvo T. Momzens, Romas pilsonība izveidojās no visiem valstiski apvienotajiem dzimtas locekļiem.43

Pēc klientu kategorijas atcelšanas parādījās termins civis, ar kuru apzīmēja romiešu pilsoniskās kopienas locekli, kas atšķīrās no ārvalstniekiem (hostis) un kaimiņiem (peregrinus). Šo terminu sāka lietot Vgadsimtap.m.ē. pirmajāpusē, jo tā pirmais atrastais rakstiskais avots ir slaveno Divpadsmit tabulu likumu teksts. Romas pilsonība bija individuāla, nevis teritoriāla. Arī romiešu triba bija individuāla, nevis teritoriāla kopība. Nevis triba bija piesaistīta pie teritorijas, bet otrādi — teritoriju sadalīja starp tribām.44

Pēc Momzena, Romas pilsonību varēja iegāt šādi:

1) dzimstot likumīgā laulībā saskaņā ar patriciešiem un atkarīgajiem noteiktajām normām pēc principa jus originis, filiation;

2) dzimstot ārpus laulībām no atkarīgiem vecākiem;

3) adopcijas cejā saskaņā ar patriciešiem un plebejiem pastāvošajiem noteikumiem;

4) latīņu ciltīm pārceļoties uz Romu; šī noteikuma izmantošana Romas republikas norieta laikā tika ierobežota, bet pēc tam pavisam atcelta;

5) atlaižot no verdzības;

6) pieņemot patrīciju dzimtā. Vēlākā laikā šī norma netika pielietota.

Ar 338. gadu p.m.ē. pilsonības iegūšana dzimstot pēc asinsradniecības principa kļuva pilnīgi neatkarīga no dzimšanas vietas. Civitas Romāna vairāk nebija atkarīga no domicila. Pēc Jozef a Kunca domām, domicils kļuva tikai par pirmo priekšnoteikumu tā saucamajam "inkolātam" (incolat), respektīvi, noteiktas pilsētas pilsonībai. Atšķirībā no Romas pilsonības (civitas Romāna) iegūšanas inkolātu ieguva, apmetoties uz pastāvīgu dzīvi. Inkolāts bija vienkāršas dalības valstī vai tehniskas valsts piederības iz-

41 Osborne M.J., "Naturalization in Athens", in - Commentaries on the Decrees Guaranteing Citizenship, Brussels (1982) pp. 12, 13,22.

42 Mommsen Theodor, "Abriss des romischen Staatsrechts", Leipzig (1907) S. 9.

43 Mommsen Theodor, ibid., S. 10—21.

44 CecTOH В. Рымское гражданство. — Москва, 1970. — С. 3.

pausme, turpretī Romas pilsonība nozīmēja pilnu tiesībspēju civilajā un politiskajā jomā, ieskaitot līdzdalību impērijas pārvaldē^45.

Romas pilsonību zaudēja šādos gadījumos:

1) nāve;

2) brīvības zaudēšana;

3) pārejot citas valsts pilsonībā, kura bija līgumattiecībās ar Romu;

4) atņemot pilsonību par noziegumiem kā atsevišķām personām, tā ari veseliem apgabaliem;

5) teritoriālu izmaiņu gadījumā.

Vienkārša atteikšanās no pilsonības nebija spēkā no romiešu viedokļa, jo pilsonis nevarēja vienpusēji saraut saites ar savu kopienu.46

Citu teritoriju sagrābšanas gaitā romieši piešķīra savu pilsonību sabiedroto vadošajai elitei kā kompensāciju par pakalpojumiem, vai ari uzspieda savu pilsonību, lai apspiestu tieksmi pēc neatkarības.

Romiešu gūstekņi kara laikā parasti kļuva par vergiem. Brīvajam, lepnajam romietim šķita pilnīgi dabiski, ka pakļautība nevarēja būt saistīta ar pilsonību. Piederība latīņu tautām, kas ar romiešiem veidoja latīņu savienību, pati par sevi vēl sākotnēji neveidoja Romas pilsonību, bet tikai latīņu tiesisko statusu jus latii.47

Romā pastāvēja goda pilsonība (civitas honoraria), kuru varēja apvienot arī ar citu pilsonību. Goda pilsoņiem nebija politisko tiesību. Tie nebija pierakstīti ne pie vienas tribas, un viņiem nebija jādien armijā. Pārceļoties uz Romu, citādā ziņā viņus pielīdzināja pilsoņiem un ierakstīja atsevišķā cenzā.

Romā pastāvēja divu tipu pilsonības ar mazāku tiesībspēju (civitas sine sufragio), kam nebija balsstiesību, un pilntiesīgie Romas pilsoņi (civitas Romano optimojure). Neitāļu tautas Romā bija atkarības stāvoklī, ko noteica ar pakļaušanas līgumiem. Pilnas pilsoņu tiesības viņiem tika piešķirtas reti. Parasti tie ieguva tikai civitas sine sufragio, kas tomēr bija labāknekā vispārējais jus latii statuss.48 Līdz ar to var secināt, ka civitas sine sufragio statuss pēc būtības bija līdzīgs valsts piederībai bez pilnām pilsoņa tiesībām mūsdienu pasaulē. Pilsonība ieguva spēku tikai ar ierakstu pilsoņu sarakstā.

Tajā laikā tikai Romā varēja iegūt pilsonību, ilgstoši pildot visus pilsoņu pienākumus, ieskaitot dienestu armijā. Atšķirībā no tā Atēnās slavenajam Līsijam, neskatoties uz to, ka viņš bija dzimis šajā pilsētā, visu mūžu tur nodzīvojis un tai uzticīgi kalpojis, atteica pilsonību tikai tāpēc, ka viņš bija Sirakūzu pilsoņa dēls.49

Personas, kas piederēja patstāvību zaudējušajiem apgabaliem, Romas valsts piederību sākotnēji neieguva. Tikai ar 212. gada Karakalas konstitūcijas pieņemšanu

45 Kunz Josef L., "Die volkerrechtliche Option", Breslau (1925) S. 11.

46 Mommsen Theodor, ibid,, S. 22—27.

47 Kunz Josef L., op. cit., pp. 29—30.

48 Jellinek Hansjorg, ibid., S. 10.

49 Сестон В. Римское гражданство. — Москва, 1970. — С. 10—12.

Romas pilsonības piešķiršana notika saskaņa ar principu "in obre Romano qui sunt cives Romanii effectsunt". Protams, ka nekādi iedzīvotāju referendumi teritoriju titulu maiņas jautājumā tad nenotika. Optācijas tiesības tad vēl nebija pazīstamas.50

Interesanti, ka Romas pilsonis, atrodoties citā, pakļautā pilsētā, kuras pilsonis viņš nebija, vienalga baudīja tur pilnas pilsoņa tiesības. Tā viņš faktiski izmantoja iekarotājas nācijas dubultās pilsonības priekšrocības, ko Cicerons izskaidroja kā "elliniskas izcelsmes divu dzimteņu pilsonību". Nelīdztiesību šo divu pilsonību starpā izskaidroja ar Romas pārākumu.

Romas pilsonība kā personas tiesības 121. g. p.m.ē. tika izplatīta uz visiem latiņiem, bet 90. g. p.m.ē. — uz visu Itāliju. Romas pilsoņiem visas tiesības radās un tika aizsargātas exjure civilii, bet ārvalstniekiem, kurus devēja par peregriniem, — exjure gentium. Ar Romas pilsonības izplatīšanu uz visiem impērijas brīvajiem iedzīvotājiem romiešu civiltiesības kļuva par impērijas kopējo likumu.51

Vēlāk parādījās prakse piešķirt pilsonību par sevišķiem nopelniem pret Romu, bet no imperatora Augusta laikiem to sāka piešķirt pēc imperatora indulgencēm.

Adriana, Antonija un Pija laikā radās Origo institūts. Origo bija sinonīms terminam "patria", ar kuru apzīmēja vietu, kurpersona pierakstīta kā pilsonis. No tā laika pilsonība jau tika uzskatīta ne vairs kā piederība kolonijai, municipijai vai pilsētai, bet gan vietai, no kurienes cēlusies šī cilvēka dzimta un kur viņam bija jāpilda savi pilsoņa pienākumi pret valsti.

Karakalas laikā Romas pilsonība tika izplatīta uz visu impēriju. Imperatori Romas pilsonības piešķiršanu uzskatīja par žēlastības dāvanu, kas domāta pakļauto teritoriju elitei, kuru Origo doktrīna padarīja par sava veida asins aristokrātiju. No tā arī izveidojās valdošais pilsonības iegūšanas pēc asinsradniecības jus sanguinisprincips. Tas nozīmēja—jacilvēks bija dzimis likumīgās laulībās no brīviem vecākiem, tad viņš baudīja sava tēva tiesības flus sanguinis a padre). Ja viņš bija dzimis ārpus laulības, tad varēja izmantot vienīgi mātes asinsradniecības tiesības Ous sanguinis a madre) pēc principa mater semper certa est.52

Arī domicila princips radies Senajā Romā. Ar to romieši saprata pastāvīgos dzīvesvietu, kas noteica personas tiesu piekritību.53 Tādējādi Senās Romas tiesību ieguldījums pilsonības koncepcijas un terminoloģijas pamatu attīstībā līdz pat šim brīdim ir loti liels.

LIELBRITĀNIJA

Feodālas un vēlāk koloniālas lielvalsts likumdošanas principu attīstību pilsonības jautājumā lieliski parāda Lielbritānijas likumdošana.54

Līdz karaļa Džona laikiem (1214) iedzīvotāji Anglijā pēc savas civilās tiesībspējas

50 Kunz J., ibid., S. 30.

51 Мартен Ф. Современное международное npaBO. — С.-Пб., 1914. — Т. 2. — С. 219.

52 Latīn. — māte vienmēr nešaubīgi zināma.

53 Westlake John, op. cit, p. 5.

54 Turpat, 73.-90.1pp.

savstarpēji neatšķīrās. Pēc tam kad Anglijas teritorijas sagrāba normaņi, tika ieviesti ierobežojumi naidīgajiem ārvalstniekiem.

Teritoriālo tiesību jus soli principu Anglijā ieviesa 1290. gadā pēc tiesas sprieduma Eliasa Rabaina lietā, pēc kura Anglijas pavalstniecība varēja rasties, tikai dzimstot valsts teritorijā. Pēc KlīvaPerija domām, atšķirība starp pavalstniekiem un ārvalstniekiem bija t.s. "mājvietas" (homage) vai vasalitātes koncepcijā. Vasaļa zvērests suverēnam, respektīvi, karalim, kas nodibināja atkarības saites abu starpā, pats par sevi nebūt vēl neradīja pamatus naturalizācijai, taču baroniem ar to pietika pavalstniecības iegūšanai.55

Pēc Dž. Vestleika pētījumiem, pavalstniecības attiecības sākotnēji radās no feodālās pakļautības attiecību kopuma starp zemnieku un lendlordu, no teritoriālajām attiecībām pret feodālā lēņa muižu un lendlorda varas pār to. Personīgā atkarība no lendlorda tika uzspiesta visiem lēņa īpašuma teritorijā dzimušajiem. Šādu lēņu kopums veidoja valsti, kuras teritorijā tāpat darbojās teritoriālo tiesību princips, pēc kura pavalstniecību noteica pēc cilvēka dzimšanas vietas.56

Tā kā Eduards Ш (1312-1377) bija spiests atļaut savam ārvalstīs dzimušajam dēlam mantot kroni, tad radās koncepcija par to, ka ārvalstīs dzimušie karaļa bērni nebija ārvalstnieki. Vēlāk šo doktrīnu sāka pielietot arī attiecībā uz amatpersonu bērniem, kas atradās karaļa dienestā ārvalstīs. Tikai 1351. gadā pieņēma likumu, pēc kura Anglijas pavalstnieku (British subjects) bērni ieguva tiesības mantot īpašumu Anglijā. Taču termins "Anglijas pavalstnieks" galīgi nostiprinājās Anglijas tiesībās, sākot ar karalienes Annas laikiem (1665).57

1353. gadā pēc Celsi lietas ārvalstīs dzimušie pavalstnieku bērni sāka iegūt Anglijas pavalstniecību dzimstot. Pēc britu tiesībām pavalstniecības attiecībām bija uzticības vai lojalitātes (allegiance) raksturs, taču ne jau valstij, bet gan pašam suverēnam — karalim.

Naturalizācija sākotnēji tika noformētākā "endenizācija" (endenization) no termina "vietējais iedzīvotājs" (denizen).

Terminu "naturalizācija", ar kuru apzīmēja uzņemšanu pavalstniecībā, Anglijā sāka lietot ar XVI gadsimtu. Līdz 1844. gada likuma pieņemšanai naturalizācija notika ar īpašu karaļa vai parlamenta aktu.

Tikai 1607. gadā ar pirmās britu kolonijas iedibināšanu Amerikā termins "britu pavalstnieks" (British subject) ieguva tā mūsdienu raksturu.58

Pēc 1608. gada Kalvina lietas tika nostiprināts viedoklis, ka pavalstniecību iegūst dzimstot, naturalizācijas ceļā, caur vietējo uzticību, kas Anglijā dzīvojošajam ārvalstniekam jāizrāda par viņa aizsardzību no valsts puses, un tiesisko uzticību, kura rodas, zvērot vasalitāti (homage).

55 Parry Clieve, "Nationality and Citizenship Laws of the Commonwealth and Ireland", vol. I, London (1957) pp. 45, 30, 37.

56 Westlake John, "International Law", part I, Cambr. (1904) p. 213.

57 Parry C., "Nationality and Citizenship Laws”, p. 31.

58 Jones J.M., "British Nationality Law", Oxford (1956) pp. 53, 63.

Skotijas pavalstniekiem vienlaicīgi bija arī Anglijas pavalstniecība, kura izrietēja no abu karaļu personālās ūnijas.59 No tās dzima termins "britu kronis" (British Crown), kas radās 1707. gadā pēc abu titulu Anglijas un Skotijas apvienošanas.

Pēc koloniju iegūšanas ar 1648. gada Dekrētu par Britu sadraudzību (British Commonwealth) noteica kārtību, pēc kuras Jaunajā Anglijā (New-England) dzimušai personai bija brīvā denizena tiesības Anglijā.

Pilsonības un valsts piederības koncepcijas angļu tiesībās patapināja no franču apgaismotāju idejām un Lielās franču buržuāziskās revolūcijas dokumentiem.

Sākotnēji Britānijas likumi iedzīvotāju jautājumā tika pieņemti, neņemot vērā citu valstu likumdošanu. Pat pēc tam, kad ASV ieguva neatkarību, amerikāņu jūrnieki, nokļūstot britu ostās, tika ķerti un saukti pie atbildības par izvairīšanos no dienesta Lielbritānijā. ASV mēģinājumftos aizsargāt tika noraidīti.60

Taču pēc 1824. gada Tomasa pret Aklamu lietas tika apstiprināta vecā romiešu maksima: "Nemo potest exuere patriam."61 Šo koncepciju galīgi atmeta tikai ar 1870. gada naturalizācijas likumu,62 ar kuru Liebritānijā sāka atzīt ari naturalizāciju ārvalstīs.63

Ar 1914. gada Likumu par britu valsts piederību un ārvalstnieku statusu parādījās jauna kategorija — "dzimuši britu pavalstnieki" (natūrai born British subjects), kas gan britu, gan amerikāņu tiesībās veidoja visprioritārāko iedzīvotāju kopu salīdzinājumā ar personām, kam bija tikai attiecīgā valsts piederība, un pat personām, kas ieguvušas savu pilsonību naturalizācijas ceļā. Ar 1922. gadu tika noteikts, ka dzimušie britu pavalstnieki ir visas personas, kas dzimušas Lielbritānijas valdījumu un pakļautības robežās (dominions and allegiance), kā ari personas, kas dzimušas ārpus šīm teritorijām, bet kuru tēvs bijis britu pavalstnieks no dzimšanas, vai persona, kam garantēta naturalizācija vai kas kļuvusi par pavalstnieku sakarā ar teritorijas aneksiju, vai kura bijusi Lielbritānijas dienestā, vai viņa dzimšana bijusi iereģistrēta britu konsulātā ārvalstīs vai uz britu kuģa.64

Britu impērijas statuss ari atspoguļojās uz iedzīvotāju jautājuma tiesisko izkārtojumu. Tā vispārējās tiesību sistēmas doktrīnas pamatā bija doma par britu pavalstniekiem (British subjects), kuri bija visi cilvēki, kas bija dzimuši visās Britu karaļvalstij piederošajās un pakļautajās teritorijās.65 Tāpēc pēc britu 1914. gada likuma parauga tika pieņemti līdzīgi likumi ari Kanādā, Austrālijā, Jaunzēlandē un Dienvidāfrikā, kas apstiprināja britu pavalstnieku kopējo statusu un to pakļautību britu kronim.66

59 Parry C., "The Duty to Recognize Foreign Nationality Laws", - Recht und Volkerrecht (1958) pp 339—340.

60 Marrow L.R, "The Early American Attitude toward Naturalized Americans Abroad", - American Journal of International Law, vol. 30 (1936) No. 4., pp. 647, 653.

61 Latin. — nevienam nav vairāku tēvzemju.

62 Parry C., "Plural Nationality and Citizenship with Special Refference to the Commonwealth", • British Yearbook of International Law (1953) p. 247.

63 Parry C., 'The Duty to Recognize Foreign Nationality Laws", pp. 341—342.

64 Lauterpacht Hersch, "International Law and Treatise", London (1937) p. 518.

65 Weis P., ibid., p. 17.

66Bar-Yaacov M, "Dual Nationality", London (1961) p. 20.

Neeiropieši varēja iegūt šo pavalstniecību tikai pec zemes, bet eiropieši — arī pec asinsradniecības tiesībām.67

1948. gadā tika pieņemts jauns Likums par britu valsts piederību, kurā parādījās jauns termins "pilsonība" un bija noteikts, ka katrs no Lielbritānijas Apvienotās Karalistes un koloniju pilsoņiem (citizen of the United Kingdom and Colonies) un Britu sadraudzības valstu pilsonis vienlaicīgi pēc sava statusa ir gan britu pavalstnieks, gan viņam ir arī britu valsts piederība.

Likums ari noteica britu protežējamo personu statusu (British protected persons), kuras dzīvoja teritorijās, pār kurām Lielbritānijas karaliene īstenoja jurisdikciju, bet kuras tieši impērijai nepiederēja. Protežējamās personas un britu mandātu teritoriju pilsoņi neieguva britu valsts piederību.68

Saskaņā ar šo likumu britu protežējamās personas (British protected persons) bija

1) cilvēki, kas dzīvoja teritorijās, kurās karaliene īstenoja savu jurisdikciju, bet kas tieši nepiederēja Lielbritānijas valdījumiem;

2) personas, kurām šis statuss bija garantēts personīgi;

3) indivīdi, kuriem bija agrāk garantēta tā saucamā vietējā naturalizācija, kuras tiesiskās sekas neizplatījās tālāk par doto nesuverēno teritoriālo veidojumu; šai kategorijai nebija britu valsts piederības, taču uz to tika izplatīta Lielbritānijas valsts aizsardzība ārvalstu ceļojumu laikā un britu protežējamo personu pases.

Lielbritānijas plāni ar šo likumu iedibināt vienotu britu pavalstniecību, kas aptvertu visu bijušās impērijas teritoriju, izgāzās, jo Indija, Pakistāna, Kenija un vairākas citas bijušās kolonijas un domīnijas atteicās atzīt attiecībā uz saviem pilsoņiem šo institūtu, bet tās neiebilda pret tādu kategoriju kā "Sadraudzības valstu pilsonība". Turpretim, pēc Džounsa vārdiem, piemēram, Austrālijas un Jaunzēlandes pilsoņi lepojoties ar savu britu pavalstniecību.69

Pēc britu koloniālās impērijas sabrukuma 1962. gadā pieņēma Likumu par imigrantiem no Sadraudzības valstīm, kas pārtrauca līdz tam eksistējošo bijušo Sadraudzības valstu pilsoņu brīvo imigrāciju Lielbritānijā un noteica Lielbritānijas Apvienotās Karalistes pasu izdošanas kārtību.

Jaunu, vēl stingrāku imigrācijas likumu pieņemšanu 1968. un 1971. gadā izraisīja Kenijas un Ugandas pašnoteikšanās, kad vairākās "melnās" Āfrikas valstīs, piemēram, Ugandā, sākās indiešu, ķīniešu un pakistāniešu izcelsmes personu vajāšana, atsaucoties uz to, ka viņi it kā monopolizējuši tirdzniecību un banku uzņēmējdarbību. Līdz ar to sākās šo personu masveida imigrācija Lielbritānijā. Lai apturētu šo procesu, pieņēma abus minētos likumus, kas apturēja tādu personu iebraukšanu, kurām "nebija ar Lielbritāniju pietiekama sakara". Lai nomierinātu "baltos" britus, šos likumus neattiecināja

61 Liu W., "Evolution of Commonwealth Citizenship and UK Statutory Control over Commonwealth Immigrants", - New Community, vol. V (1977) No. 4, Spring-Summer, pp. 428, 429.

68 Bentwich N., "Nationality in Mandated Territories Detached from Turkey", - British Yearbook of InternationalLaw(1926)pp.96—109.

Jones J.M., op. cit., p. 733.

uz personām, kuram viens no vecākiem vai vecvecākiem bija dzimis, adoptēts vai naturalizēts Lielbritānijā.[224]

Pēc 1971. gada likuma tiesības uz pastāvīgu dzīvi Lielbritānijā bija tikai personām, kuru vecāki dzimstot bija ieguvuši Lielbritānijas Apvienotās Karalistes pilsonību un patiesībā bija 'ЪаШе" anglosakši. Šis likums ieveda tā saucamo "partiālo atrunu" (partial clause), saskaņā ar kuru tie Britu sadraudzības valstu pilsoņi, kuriem bija tiesības uz pastāvīgu dzīvi Lielbritānijā, tika apzīmēti ar terminu "partials".

1958. un 1964. gadā Lielbritānijā pieņēma jaunus likumus par valsts piederību, tomēr tos atcēla 1981. gada Likums par britu valsts piederību (British Nationality Act)[225]. Saskaņā ar šo likumu noteiktas šādas Lielbritānijas personālajai jurisdikcijai pakļautas, savstarpēji nelīdztiesīgu iedzīvotāju kategorijas:

1) britu pavalstnieki (likuma 51. sadala) aptver Lielbritānijas pilsoņus, atkarīgo teritoriju pilsoņus, Britu sadraudzības pilsoņus un britu aizjūras teritoriju pilsoņus, no kuriem tikai Lielbritānijas pilsoņiem un "partiālajiem", kuru kategorija bija saglabāta šajā likumā, bija tiesības iebraukt uz pastāvīgu dzīvi Lielbritānijā; britu pavalstniekiem ir tiesības uz Lielbritānijas diplomātisko aizsardzību, konsulāro pārstāvību, tiesībām griezties tiesā, ieņemt publiskos un administratīvos amatus; no britu pavalstniecības tāpat izriet pienākums būt uzticīgam Lielbritānijai, dienēt tās armijā, pakļauties Lielbritānijas personālajai jurisdikcijai; pavalstnieki bauda vairumu Lielbritānijas likumos noteikto civilo un politisko tiesību, ieskaitot tiesības vēlēt vietējās un parlamenta vēlēšanās, izņemot nelielus ierobežojumus darba, īpašuma tiesību un mantojuma tiesību jautājumos;

2) ārvalstnieki ir visi, kas nav Britu sadraudzības valstu pilsoņi, britu protežējamās personas vai Īrijas pilsoņi (51. sad. 4. p.);

3) britu pavalstnieki bez pilsonības ir personas, kas ir britu pavalstnieki, bet nav nevienas Britu sadraudzības valsts pilsoņi; praktiski tie ir ap 50 tūkstoši Šrilankas bēgļu Indijā (31. sad.);

4) LielbritānijasApvienotās Karalistes un koloniju pilsoņi (citizen of the United Kingdom and Colonies) ir personas, kuras bija pilsoņi pēc 1948. gada likuma, kā arī britu aizjūras un atkarīgo teritoriju pilsoņi;

5) personas ar britu valsts piederību (British nationals) Lielbritānijas likumdošanā par iedzīvotājiem nekad nav definētas, taču šī definīcija ir ietverta vairākās Lielbritānijas starptautisko līgumu atrunās un arī vairāku likumu kolīziju normās; tā 1978. gada Likuma par valsts imunitāti 1981. gada redakcijā noteikts, ka šī kategorija aptver Lielbritānijas pilsoņus, aizjūras teritoriju pilsoņus, atkarīgo teritoriju pilsoņus, britu pavalstniekus un britu protežējamās personas; līdz ar to šī kategorija aptver plašāku personu loku nekā pavalstniecība;

6) britu atkarīgo teritoriju pilsonība (citizenship of the British dependent territories) ir personām, kurām ir britu pases un kuras ir dzimušas vai naturalizējušās šajās

teritorijas; šīm personām (izņemot Gibraltāra pilsoņus, saskaņa ar Eiropas Savienības likumdošanu) nav tiesību uz pastāvīgu dzīvi Lielbritānijā; pie šīm teritorijām pieder britu teritorijas Antarktikā un Indijas okeānā, Angiljas, Bermudu, Kaimanu, Malvinu (Folklenda), Montserratas, Pitkērnas, Hendersona, Tērksas un Kaikosas, Virdžīnijas, DjusīOeno, Sentkristoferaun Nevis, Sv. Helēnas salas, Gibraltārs, Honkongaun britu karabāzes teritorija Kiprā (15. sad.);

7) britu aizjūras teritoriju pilsonība (British overseas citizenship) aptver personas, kam ir britu pases, bet kam nav tiesību pastāvīgi dzīvot ne Lielbritānijā, ne britu atkarīgajās teritorijās; šo personu ir ap 1,5 miljoni, un praktiski viņas tomēr šajās atkarīgajās teritorijās dzīvo (26. sad.);

8) britu protežējamās personas (38. sad. 1. p. un 50. sad.) ir britu aizbildnībā un aizsardzībā esošo teritoriju pastāvīgie iedzīvotāji; tā kā šāda teritorija likuma pieņemšanas laikā bija palikusi tikai viena — Brūnēja, tad šajā kategorijā ietilpa ap 140 tūkstoši cilvēku.

Lielbritānijas pilsonību var iegūt gan saskaņā ar asinsradniecības, gan teritoriālo principu, kā arī naturalizācijas un reģistrācijas (atvieglotā) ceļā. Lemjošā amatpersona naturalizācijasjautājumos irvalsts sekretārs (SecretaryofState), kam saskaņā ar likuma 44. sadalu nav jāizskaidro naturalizācijas atteikums. Viņa lēmumus, tāpat kā koloniālo gubernatoru lēmumus, pilsonības jautājumos nevar pārsūdzēt tiesā.

Pilsonību var zaudēt, brīvprātīgi atsakoties no tās, kā arī piespiedu kārtā pēc valsts sekretāra lēmuma. Piespiedu kārtā var atņemt pilsonību tikai personām, kas ieguvušas pilsonību naturalizācijas vai reģistrācijas ceļā, par šādiem pārkāpumiem:

* naturalizācija krāpšanas ceļā;

» nelojalitātes parādīšana karalienei ar darbību vai mutiski;

* prettiesisku sakaru uzturēšana ar ienaidnieku kara laikā;

« brīvības atņemšana jebkurā valstī ilgāk par vienu gadu pēc naturalizācijas.

Bijušie pilsoņi savu pilsonību var atjaunot, iesniedzot attiecīgu lūgumu.

VĀCIJA

īpatnēju kontinentālās tiesību sistēmas piemēru iedzīvotāju regulējumā sniedz Vācija. XVII gadsimtā vācu valstīs pavalstniecību (Untertanenschaft) ieguva ar domicila^226 starpniecību. Ārvalstnieks bija tās valsts pavalstnieks (subditus), kuras teritorijā viņš dzīvoja.[227] No tā radās inkolata (incolat) jēdziens, ar kuru apzīmēja tiesības pastāvīgi dzīvot noteiktā teritorijā. Termins "pavalstnieks" (Untertanen) pirmo reizi dokumentāli tika nostiprināts Kārla VI 1711. gada kapitulācijas aktā.[228]

No XVII gadsimta beigām politiskā domicila (politische Einwohnerschaft) koncepciju sāka nošķirt no civiltiesiskā vai procesuāli tiesiskā domicila. Pirmajam

bija nepieciešama pilnvarotas valsts institūcijas atļauja, pilsonības iegūšana pašpārvaldes kopienā, viena, divu vai desmit gadu pastāvīgās dzīves cenzs. Domicila tiesiskās sekas visās vācu valstīs bija pavalstniecība. Tomēr XVIII gadsimtā vācu valstīs pavalstniecību varēja iegūt ari pēc asinsradniecības tiesībām. Pilsonība (Būrgerschaft) kā institūcija tolaik pastāvēja tikai pilsētās, un pilsoņi varēja būt tikai brīvas personas.

Pavalstniecība vācu valstīs pastāvēja divos līmeņos — attiecīgās zemes (Landesuntertan) un visas valsts līmenī (Staatsuntertan). Impērijas laikā šī tiesiskā saikne ieguva impērijas pavalstniecības raksturu (Reichsuntertanenschaft).

Valsts piederības institūts (Stcratsangehčrigkeit) Vācijas valstīs radās tikai ar XVIII gadsimtu.75 Bavārijas 1818. gada konstitūcijā pirmo reizi parādījās termins "indigenāts" (indigenot), kuru ieguva dzimstot vai naturalizācijas ceļā un kas nozīmēja konkrētu tiesību un pienākumu kopumu, кий garantēja vietējā iedzīvotāja, nevis ārvalstnieku priekšrocības, un ko pielīdzināja valsts piederībai.76

Dažādās vācu zemēs tajā laikā, lai apzīmētu tiesiskās saiknes ar valsti, pielietoja ļoti dažādu terminoloģiju: attiecīgās vācu "zemes iedzīvotājs" (Landeseinwohner), pilsonis, "bādenietis" (Badener) un "pavalstnieks". Tikai ar 1970. gada 1. jūnija likumu tika ieviests valsts piederības (Staatsangehorigkeit) institūts.

Pēc 1801. gada 9. februāra Luneviļas miera līguma noslēgšanas aizgāja pagātnē "Vācu tautu svētā Romas impērija". 1815. gadā tika radīta jauna savienība, kurā ietilpa 39 vācu valstis. Jauno impērijas konstitūciju Reihstāgs apstiprināja 1871. gada 16. jūnijā. Tā ieviesa vienotu indigenātu visām personām ar vācu valstu piederību, bet konstitūcijas 14. pants noteica, ka šī kategorija aptver gan pilsoņus, gan pavalstniekus. Konstitūcijas 73. pants ietvēra šādu principu, kas saglabāts Vācijas konstitūcijā līdz šai dienai: "Visiem vāciešiem (Deutschen) ir vienādas tiesības pretendēt uz impērijas aizsardzību ārvalstīs."77 Šis termins līdz pat šai dienai neapzīmē ne pavalstniecību, ne etnisko piederību, ne pilsonību tīrā veidā. Tā ir ģeopolitiska kategorija, kas bija tieši saistīta ar impērijas politiku attiecībā uz ārvalstīs dzīvojošajiem vāciešiem (Auslanddeutschtumspolitik) un stipri satrauca visas kaimiņvalstis.

Šīs ekspansionistiskās koncepcijas attīstībai ne mazums pūlu pielika arībaltvācieši. Tā Francs Lists Vācijas pavalstniekus iedalīja "faktiskajos" un "pavalstniekos šī vārda parastajā nozīmē". Pie pirmajiem viņš pieskaitīja

a) personas, kurām agrāk bija vācu pavalstniecība;

b) ārvalstīs dzīvojošos etniskos vāciešus;

c) ārvalstniekus, kas bija snieguši īpašus pakalpojumus Vācijai.78

1913. gada 22. jūlija Likums par impērijas un valsts piederību (Reichs und Stcratsangehdrigkeitsgesetz) ieguva spēku vienlaicīgi ar likuma par karaklausību izmaiņām, un tas valsts piederības saglabāšanu saistīja ar karaklausības pienākuma

75 Makarov A., Mangoldt H., "Deutsches Staatsangehorigkeitsrecht", Fr. am Main (1981) S. 10. 76Grawert, op.cit., S. 179—180.

77 "Die Verfassung Deutschen Reichs", Leipzig (1910) S. 35, 14.

78 Лист Ф. Международное право. — Юрьев, 1909. — С. 131—132.

izpildi impērijas armija, ka ari deva iespēju iesaistīt šajā karaklausība ārvalstu vāciešus un impērijas un tās protektorātu teritorijās dzīvojošos apatrīdus.[229]

Šajā likumā bija izdalītas trīs galvenās kategorijas:

1) "pakārtotā impērijas piederība" (mittelbare Reichsangehorigkeit), kuru ieguva ar attiecīgās vācu pavalsts (zemes) piederību (Stcratsangehčrigkeit);

2) "tiešā impērijas piederība" (unmittelbare Reichsangehorigkeit), kuru attiecināja uz Elzasas un Lotringas iedzīvotājiem un kura nebija patstāvīga, bet gan tieši impērijai pakļauta zeme; tiešo impērijas piederību varēja piešķirt personai, kas pārcēlās uz dzīvi Vācijas protektorātos, "bijušajam vācietim" (ehemaligen Deutschen), kas nedzīvoja Vācijas impērijas teritorijā, un viņa bērniem, kā ari ārvalstniekiem par pakalpojumiem impērijai;[230] no visiem vācu protektorātu iedzīvotājiem pilntiesīgo impērijas piederību varēja iegūt tikai eiropiešu izcelsmes personas;[231] protektorāta "iedzimtais" varēja iegūt impērijas piederību, vienīgi ja viņam to "piešķīra", bet ne — dzimstot; par to, ka protektorātu iedzīvotājiem visumā bija vienīgi pavalstniecība, bet ne pilntiesīga impērijas piederība, liecina 1911. gada 4. novembra Vācijas—Francijas konvencija par koloniju apmaiņu Ekvatoriālajā Āfrikā;[232]

3) ar terminu "vācietis" (Deutscher) apzīmēja personu, kurai bija vai nu federālās vācu zemes, vai arī tiešā impērijas piederība. No likuma 11. un 13. panta izrietēja, ka šai kategorijai varēja piederēt ari personas, kurām agrāk nav bijusi Vācijas impērijas piederība. Vācu jurists E. Isajs kategoriju "vācietis" raksturoja kā juridisku, nevis etnisku fenomenu, kas nebija atbilstoša jēdzienam "valsts piederība^1'.[233]

1913. gada likums saturēja vēl ari citu ekspansionistisku noteikumu, kas bija ietverts 17. § 2. daļā un 25. § 1. daļā, kuru pēc tā autora sauca par t.s. Delbruka likumu un kas saglabāts arī patlaban Vācijā spēkā esošajā 1913. gada likuma redakcijā. Tajā noteikts, ka, naturalizējoties ārvalstīs, impērijas piederība netiek zaudēta, ja persona pirms naturalizācijas ārvalstī iesniedz lūgumu kompetentā Vācijas institūcijā saglabāt tai Vācijas valsts piederību. Šī iespēja saglabāt Vācijas valsts piederību pēc naturalizācijas citā valstī augošās panģermānisma propagandas apstākļos loti satrauca kaimiņvalstis, kur bija liela vācu diaspora un uz kurām bija vērstas Vācijas impērijas teritoriālās pretenzijas.

Pēc Vācijas sagrāves Pirmajā pasaules karā sabiedrotie pieprasīja Vācijai atteikties no Delbruka likuma, un šajā sakarā Versalas līguma 278. pantā tika ietverts noteikums par to, ka Vācija atzīst naturalizācijas sabiedroto valstīs.[234]

Ar Versaļas līgumu un līgumiem, kas tika noslēgti 1921.—1922. gada Vašingtonas konferences rezultātā, uzvarējušās valstis tiecās novērst Vācijas ekspansiju iedzīvotāju jautājumā. Tā saskaņā ar Versalas līguma 36. pantu vienlaicīgi ar suverenitātes pāreju par teritorijām, ko Vācija zaudēja par labu Beļģijai, vietējie iedzīvotāji, kam bija Vācijas valsts piederība, zaudēja to un ieguva Beļģijas pilsonību bez optācijas (option)[235]iespējas.[236]

Saskaņā ar Versalas līgumu Vācijai tika atņemtas lielas teritorijas, daudzu teritoriju likteni izlēma plebiscītos un iedzīvotāju jautājumos pirmo reizi pasaules praksē plaši pielietoja tā saucamo "etnisko optāciju",pēc kuras persona ieguva tiesības optēt savu pilsonību atbilstoši etniskajai piederībai.[237] Tā saskaņā ar Versaļas līguma 85. un 91. pantu pēc etniskās pazīmes varēja optēt čehu un polu, bet tikai izņēmuma gadījumos — Vācijas pilsonību.

Pēc Versalas līguma 100. panta, personas ar Vācijas valsts piederību (ipsojure^238) automātiski to zaudēja un ieguva Dancigas brīvpilsētas pilsonību, divu gadu laikā saglabājot tiesības optēt par labu Vācijai. Optācija par labu Vācijai bija saistīta ar emigrāciju uz Vāciju.

Attiecībās ar Dāniju un Beļģiju par izšķirošo kritēriju bija noteikta pastāvīgā dzīvesvieta. 1922. gada 10. aprīļa Vācijas—Dānijakguma pastāvīgā dzīvesvieta bija definēta kā vieta, kur personai "pastāvīgi un ilgstoši bija mājvieta" (festesund dauerndes Heim). Pēc 1922. gada 11. septembra Vācijas—Beļģijahguma pastāvīgo dzīvesvietu noteica "personīgās un uzņēmējdarbības vietas smaguma centrs".[239]

Pēc Versalas līguma 91. panta tika nostiprinātas Vācijā dzīvojošo poļu tiesības brīvi optēt Polijas pilsonību. Polijā vācieši varēja brīvi optēt Vācijas pilsonību, bet Polijas pilsonību tikai atļaujošā kārtībā.

1924. gada 30. augustā tika noslēgts Vācijas un Polijas Vīnes līgums par nacionālo minoritāšu aizsardzību, kas noteica, ka dzimstot iegūto Polijas pilsonību varēja zaudēt, no tās atsakoties, emigrējot no Polijas, naturalizējoties Vācijā, kā arī pārejot Vācijas valsts dienestā.

Sarās provinces liktenis tika izlemts saskaņā ar Versalas līguma 49. pantu pēc "Sarās iedzīvotāja" principa, kura kritērijs bija domicils.

Versaļas miera līguma 84. pants un Vācijas—Cehoslovakijas līgums par Vācijas valsts piederības zaudēšanas pamatu noteica dzīvesvietu teritorijās, kuras Vācija zaudēja.

Elzasas un Lotringas iedzīvotāju jautājuma izkārtojumā pirmo reizi pasaulē pielietoja "nacionālās teritorijas" (lieu national) principu ar mērķi izslēgt Vācijas imigrantus no Francijas valsts piederības.[240]

Pēc fašistu nākšanas pie varas šie Versalas līguma noteikumi ātri tika atcelti. Pēc

1933. gada Likuma par naturalizāciju un Vācijas valsts piederības atņemšanas

atcelšanu varēja atcelt "nevēlamas, laika no 1918. gada 9. novembra notikušas naturalizācijas, nosakot "nevēlamību" pēc nacionālajām un rases pazīmēm". Vispirms pilsonību atņēma "Austrumu ebrejiem", personām, kas aiz robežas nodarbojās ar Vācijai kaitējošu darbību un neatgriezās Vācijā pēc iekšlietu ministra pieprasījuma.

1934. gada 30. janvārī nacisti atjaunoja Vācijas impēriju un ar 1934. gada 5. novembra Nolikumu par valsts piederību atcēla Vācijas "pavalsts piederības" institūtu un aizvietoja to ar vienotu "impērijas piederību".91

1935. gada 15. augustā pieņēma Likumu par 1913. gada Impērijas un valsts piederības likuma izmaiņām, pēc kurām personas ar impērijas piederību tika nodalītas no impērijas pilsoņiem. Pirmajiem bija pret impēriju īpaši pienākumi, bet nebija pilsoņu, respektīvi, politisko, tiesību. Pilsonība bija tikai personām, kuras apvienoja "vācu asinsradniecība" un kuras ar savu uzvedību pierādīja vēlēšanos uzticīgi kalpot tautai un impērijai. Visi impērijas pilsoņi naturalizācijai līdzīgas procedūras laikā pilsonības apliecības saņemšanai izgāja stingru āriešu rases un morāles pārbaudi. Pilsonība bija atņemta arī komunistiem, sociālistiem, internacionālistiem un pacifistiem. Nekādi izņēmumi netika pieļauti par labu pat tiem ebrejiem, kas Pirmā pasaules kara laikā karoja vācu armijā. Rasu pārbaude "atgriešanai vācu rasē" tika īstenota arī Vācijas sagrābtajās Eiropas teritorijās, pēc kuras notika attiecīgo personu repatriācija uz Vāciju.92

1941. gada 25. oktobri tika pieņemts Likuma par impērijas pilsonību 11. nolikums, pēc kura Vācijas valsts piederību atņēma ebrejiem, kas atradās ārvalstīs. 1942. gada 20. janvāra nolikums radīja iespēju uzspiest Vācijas valsts piederību kolektīvi okupēto teritoriju iedzīvotājiem. 1943. gada 25. aprīlī pieņemu Likuma par impērijas pilsonību 12. nolikumu un Nolikumu par "terminētu " (uz laiku) valsts piederību (Stcratsange-horigkeit auf Wiederruf), kuru piemēroja daļai okupēto teritoriju vācu tautības personu un kuru varēja atsaukt 10 gadu laikā. Tika arī atjaunota koloniālā protežējamo personu kategorija (Schutzangehorige). Nevienai no divām pēdējām kategorijām nevarēja būt Vācijas pilsonība. Ebreji un čigāni nevarēja piederēt ne pie vienas no šīm kategorijām^93 un vēlāk tika iznīcināti.

Pēc Otrā pasaules kara Sabiedroto kontrolpadomes 1949. gada 17. februāra 1. likums atcēla rasistisko Vācijas 1935. gada 15. augusta likumu un ar to saistītos nolikumus, kā arī citu valstu pilsoņiem okupācijas laikā uzspiesto Vācijas valsts piederību, vienlaicīgi atjaunojot deokupēto valstu agrāko pilsonības likumu darbību.

Ar VFR Pamatlikuma (Grundgesetz) 116. panta 2. dalu fašistu denacionalizētajām personām un viņu pēcnācējiem pēc personīgā iesnieguma bija atļauts atjaunot Vācijas valsts piederību. Tika uzskatīts, ka viņi nav zaudējuši savu valsts piederību, ja līdz 1945. gada 8. maijam bija atjaunojuši savu dzīvesvietu Vācijā.94 Līdz ar to tika radīta sarežģīta juridiska problēma, jo ar Pamatlikuma minēto normu atzina, ka fašistiskie likumi savā laikā bija spēkā un tie pārrāva tiesisko saikni starp personu un viņa valsti.

91 Lichter M.,op. cit., S. 17.

92 Нюрнбергский npouecc. — Москва, 1966. — T. 3. — C. 149.

93 Makarov A., Mangoldt H., op. cit., Anh. 2.

94 Grundgesetz fūrdie Bundesrepublik Deutschland., Bonn (1980) S. 91.

Vācijas triju instanču tiesas vairākos precedentos atzina šo faktu, un tikai Vācijas Konstitucionālā tiesa nolēma, ka fašistiskie likumi iedzīvotāju jautājumos "pārkāpa fundamentālos principus. Tas bija prettiesiski tik neciešamā pakāpē, ka šie likumi jāuzskata par spēkā neesošiem ex tunc^241 ,"[242]

Neskatoties uz to, 1913. gada impērijas likums, protams, bez fašistu labojumiem, gandrīz pilnībā tika saglabāts VFR likumdošanā. Vēl vairāk, Vācijas Pamatlikuma 116. pantā bija noteikts, "ja likumā nav noteikts citādi, tad vācietis šī Pamatlikuma,-izpratnē ir katrs, kam ir Vācijas valsts piederība vai kas radis patvērumu Vācijas impērijas teritorijā pēc tās stāvokļa 1937. gada 31. decembrī bēgļa vai Vācijas izcelsmes "izdzītā" (Vertriebener) vai tā laulātā, vai pēcnācēja kapacitātē". "Izdzītaispēc Federālās konstitucionālās tiesas lēmuma bija

1) persona, kas Vācijas valsts piederības personas vai vācu tautai piederošās personas kapacitātē dzīvoja Vācijas Austrumu apgabalos, kas atradās svešā varā, vai apgabalos, kas atradās aiz bijušās impērijas (Reich) robežām un pazaudējusi šo dzīvesvietu Otrā pasaules kara rezultātā;

2) persona, kas pametusi Vāciju nacistu vajāšanas rezultātā;

3) kara laikā pārvietotās personas, tajā skaitā personas no visiem apgabaliem, kurus tad bija okupējusi Vācija.[243] Tādējādi Vācija pretendēja uz personālo jurisdikciju pār ļoti plašu personu loku, kas nekādi nebija iekļaujamas tās pilsoņu kategorijā.

VFR tiesībās šie "vācieši" iedalitit&dos, kam ir Vācijas valsts piederība un kam tās nav. Pēdējos sauc "Statusdeutschen", un to statuss izplatījās ne tikai uz vācu tautības personām, bet arī uz nevāciešiem — to laulātajiem, bērniem un mazbērniem, kas dzīvoja minētajā teritorijā. So pretenziju uzturēšanai tika radītas vairākas teorijas par impērijas "snaudošu" (ruhend) eksistences turpinājumu, identitāti vai "saraušanos" (Kontinui-tātstheorie, Identitatstheorie, Schrumpfstaat—These) un virkne citu teoriju.[244] VFR praksē pirms Vācijas atkalapvienošanās gan VDR pilsoņiem, kas bija nonākuši VFR teritorijā, gan PSRS vāciešiem pat Padomju Savienības teritorijā VFR konsulāti pēc pieprasījuma izsniedza VFR pases.

Ar 1987. gada 21. oktobra VFR Konstitucionālās tiesas lēmumu tika norādīts, ka Vācijas pamatlikuma Dekrēts par Vācijas atkalapvienošanu ietver "vācu tautas identitātes pastāvīgas aizsardzības konstitucionālu pienākumu'. Tāpēc bijušie VDR pilsoņi, kas pirms 1990. gada 3. oktobra iesnieguši lūgumus par naturalizāciju citā valstī, saglabā Vācijas valsts piederību, jo VDR pilsonības likums saturēja noteikumu par VDR pilsonības saglabāšanas iespēju pēc naturalizācijas citā valstī. Atliek pieminēt, ka VFR pilsonības noskaidrošanai ar VDR pilsonības starpniecību tiek pielietoti arī agrākās VDR līgumi ar bijušajām sociālistiskajām valstīm. [245]

Vācijas atkalapvienošana likvidēja VDR pastāvēšanas izraisītas pretrunas, taču ne tās, kas bija saistītas ar citiem agrākās impērijas teritorijās (Polijas, Cehoslovakijas daļā un Austrijā) dzīvojošajiem, VFR likumdošanā ekspansīvi definētajiem "vāciešiem". Arī pēc atkalapvienošanās VFR palika spēkā 1913. gada impērijas likums ar tā labojumiem.

Vācijā lielas problēmas radīja un joprojām rada ekonomiskie migranti un EES, EP un ES vadlīnijas par to integrācijas nepieciešamību.

Jāatzīmē gan, ka daudzās Eiropas valstīs, gan bez īpašām sekmēm, tika īstenotas arī migrantu repatriācijas programmas. Fā vai citādi, bet VFR 1977. gada 15. decembra Naturalizācijas vad/imyās(Einbūrgerungsricht[inien) ir noteikts, ka "Vācijas Federatīvā Republika nav imigrācijas valsts". Fā netiecas pēc Vācijas valsts piederības personu skaita palielināšanas uz naturalizācijas rēķina.[246]

Šajā dokumentā pamatoti norādīts, ka naturalizācijas priekšnoteikums ir ilgstoša tuvība ar Vāciju, valsts iekārtas pamatu un demokrātijas principu zināšanas, vācu kultūras prioritāte, kas nav iespējams, ja "naturalizācijas lūdzējs piedalās kādā emigrantu organizācijā. Naturalizējamam obligāti jāpārvalda mutiskā un rakstiskā vācu valoda tik lielā mērā, kā tas nepieciešams ikdienas dzīvē." Fāpat nepieciešams, lai pēc lūdzēja iepriekšējās un tagadējās uzvedības būtu redzams, ka viņš ir demokrātiskas iekārtas piekritējs un iestājas par to. "Personām, kuras iekšēji ir totalitārās ideoloģijas piekritējas, naturalizācija tiek atteikta."[247]

1991. gada 1. janvārī stājās spēkā Labojums 1990. gada 9. jūlija Likumam par ārvalstniekiem, kas deva likumiskas garantijas uz pastāvīgu dzīvi Vācijā personām, kurām faktiskais domicils turjau bija. Tomēr šis likums ierobežoja migrāciju no valstīm, kas nepiederēja EES.

Vācijā dzimušu imigrantu naturalizācijas kritēriji Vācijā tagad ir

* lūguma iesniegšana vecumā no 16 līdz 23 gadiem;

* iepriekšējās pilsonības zaudēšana vai atteikšanās no tās;

* pastāvīgā dzīvesvieta Vācijā pēdējo 8 gadu laikā;

* seši skolas gadi Vācijā.

Pārējo imigrantu naturalizācijas kritēriji ir šādi:

» iesniegumu iesniegšana līdz 1995. gada 31. decembrim;

* iepriekšējās pilsonības zaudēšana vai atteikšanās no tās;

* pastāvīgā dzīvesvieta Vācijā pēdējo 15 gadu laikā;

® nav kriminālsodāmības;

* nesaņem bezdarbnieka pabalstu, ja vien tas nenotiek paša vainas dēļ.

Naturalizācija notiek, izvairoties no dubultās pilsonības rašanās, saskaņā ar

Eiropas padomes 1963. gada 6. maija Konvencijas principiem par dubultās pilsonības samazināšanu. Iepriekšējās pilsonības saglabāšana nedod iespēju naturalizēties.

ASV

Līdz Savienoto Valstu Neatkarības deklarācijas pasludināšanai 1776. gada 4. jūlijā visu 13 britu Amerikas koloniju iedzīvotāji bija britu pavalstnieki. 1783. gadā Anglija parakstīja līgumu par ASV neatkarības atzīšanu. Tomēr līgums nenoteica ne dzimušu Savienoto Valstu pilsoņu (native-born citizens), ne britu pavalstnieku statusu. Tāpēc Lielbritānija uzskatīja, ka personas, kas agrāk bija ieguvušas britu pavalstniecību pēc teritoriālā principa jus soli, bet vēlāk tika naturalizējušās ASV, turpināja saglabāt britu pavalstnieku statusu.[248] [249]

ASV pilsonība kā juridiska kategorija pirmo reizi tika noteikta 1779. gada T. Dže-fersona sagatavotajā likumā, kurā feodālo pavalstniecības kategoriju aizvietoja ar pilsonību. Tajā pašā laikā ASV turpināja pastāvēt verdzība, kas lielai Savienoto Valstu iedzīvotāju daļai atņēma jebkuras tiesības. Arī pats T. Džefersons bija loti bagāts plan-tators un vergu īpašnieks.

Acīmredzot Marksam bija taisnība, kad viņš rakstīja, ka Savienotajām Valstīm tajā laikā vergturu intereses kalpoja par ceļa zvaigzni^503 , jo ar 1779. gada likumu par ASV pilsoņiem tika pasludinātas "visas Savienoto Valstu teritorijā dzimušās baltās personas un visas personas, kas bija tur nodzīvojušas divus gadus līdz šī likuma pieņemšanai". Personām, kas naturalizējās ASV, bija jāpaziņo tiesā, ka tās gatavojas apmesties ASV un nodot uzticības zvērestu.[250]

ASV 1789. gada 4. martā pieņemtajā Konstitūcijā termina "pilsonība" nav. Šo nepilnību laboja ASV Augstākās tiesas 1874. gada lēmums, kas noteica, ka personas, kuras Konstitūcijas pieņemšanas laikā bija jebkura Savienoto Valstu štata pilsoņi, ipso facto bija tās nācijas pilsoņi, kas tika radīta, pieņemot Konstitūciju.[251]

Šī koncepcija pastāvēja bez izmaiņām līdz 1868. gada 28. jūlija likumam par Konstitūcijas XIV labojuma pieņemšanu. Labojuma 1. sadaļā (Section 1) noteikts, ka "visas ASV teritorijā dzimušās vai naturalizētās personas un to jurisdikcijai pakļautās personas ir Savienoto Valstu un tā štata pilsoņi, kurā tie dzīvo".[252] Līdz ar to kļuva skaidrs, ka federālā pilsonība bija par štata pilsonību augstāka kategorija, bet pēdējo ieguva, vienkārši mainot pastāvīgo dzīvesvietu.

Ar šo tika ari noteikts svarīgs princips, ka pilsonības iegūšanai pēc teritoriālā principa noteicošā bija ne pati teritorija, bet gan ASV jurisdikcija. Saskaņā ar Federālā kodeksa 22. nodalās 252. sadalu imunitāte pret Savienoto Valstu jurisdikciju izplatās uz ASV akreditētajiem diplomātiem, kuru bērni, dzimstot šajā valstī, neiegūst pilsonību pēc teritoriālā principa. Bet pēc 1919. gada tiesas precedenta Hedri lietā, kūre bija Meksikā akreditēts Ungārijas diplomāts, ASV teritorijā dzimušu, trešajās valstīs akreditētu diplomātu bērni iegūst Savienoto Valstu pilsonību dzimstot. Ārvalstu konsulāras amatpersonas nebija imūnas pret ASV teritoriālo jurisdikciju. Līdz ar to pēc ASV Valsts departamenta 1938. gada izskaidrojuma uz viņu bērniem attiecināja teritoriālo principu.[253] Patlaban uz ārvalstu konsulāro amatpersonu bērniem teritoriālo principu vairs neattiecina, taču tas skar ārvalstu konsulātu administratīvā un tehniskā personāla ASV dzimušos bērnus.

Nēģeri ieguva ASV pilsonību tikai ar 1866. gada Likuma par pilsoņu tiesībām pieņemšanu, taču šo tiesību nebija "indiāņiem, kas nemaksāja nodokļus". [254] Tikai 1924. gadā ASV pilsonību ieguva Aļaskas indiāņi. Patlaban Savienoto Valstu indiāņi iegūst pilsonību pēc teritoriālā principa Imigrācijas un pilsonības likuma 301. sadaļā noteiktajā kārtībā.

ASV pilsonības iegūšana asinsradniecības kārtībā tika ieviesta ar 1770. gada 26. martu. Pilsonības likumu kolīziju novēršanas nolūkā šīs tiesības ierobežoja tikai vienas ārvalstīs dzimušas paaudzes ietvaros. No 1795. līdz 1934. gadam pilsonību pēc asinsradniecības neieguva bērni, kuru tēvi nekad nebija dzīvojuši ASV teritorijā. Ar 1934. gada likumu noteica, ka ASV pilsonības iegūšanai asinsradniecības kārtībā tēva vai mātes pastāvīgajai dzīvesvietai pirms bērna dzimšanas vajadzēja būt Savienotajām Valstīm.[255]

Pēc 1907. gada likuma personas, kas bija ieguvušas ASV pilsonību pēcjus sanguinis principa, varēja izmantot Savienoto Valstu starptautisko aizsardzību, ja, sasniedzot 18 gadu vecumu, tie iesniedza iesniegumu, ka vēlas apmesties uz pastāvīgu dzīvi ASV, palikt par to pilsoņiem, un nodeva uzticības zvērestu ne vēlāk kā 6 mēnešus pēc pilngadības (21 g.) sasniegšanas.

Pēc 1979. gada tiesas precedenta Belleja lietā tiesa nolēma, ka ASV pastāv divu veidu pilsonība — "pēc konstitūcijas", respektīvi, teritoriālā principa, dzimstot ASV jurisdikcijā (statutory citizenship), kas bija noturīga, un pilsonība pēc asinsradniecības principa, kas nebija noturīga telpā.[256] Kongress 1979. gadā nolēma, ka šis Augstākās tiesas lēmums ir diskriminatīvs, un atcēla 349. sadalās l.(a) punktu Imigrācijas un pilsonības likumā, ļaujot pilsoņiem dzīvot ārvalstīs bez bailēm tikt ekspatriētiem.

Līdz neatkarības iegūšanai, masu imigrācijas Amerikā un kara ar Franciju sākumam (1755-1763) naturalizācija Amerikas štatos notika štatu līmenī. Kara laikā ar Franciju radās nepieciešamība novērst naidīgo ārvalstnieku naturalizāciju ar mērķi izvairīties no politisko spēku samēra apdraudējuma. Tāpēc Kongress 1790.—1795. gadā pieņēma federālo likumdošanu par naturalizāciju. Taču naturalizāciju reglamentējošās normas, kas lielā mērā darbojas vēl joprojām, tika pieņemtas tikai 1906. gadā, kad Savienotās Valstis cīnījās par savu naturalizāciju atzīšanu ar Vecās pasaules valstīm. Pēc pilsoņkara beigām ASV izdevās noslēgt tā saucamo Вankrofta līgumu sēriju ar

Rietumeiropas valstīm par naturalizāciju savstarpējo atzīšanu,[257] ko uzskatīja par lielu amerikāņu diplomātijas uzvaru.[258] Tomēr ASV neizdevās panākt, lai Savienoto Valstu naturalizācijas atzītu arī Krievija.

Naturalizācijas priekšnoteikumi (eligibility for naturalization) ASV joprojām ir visbargākie pasaulē. Vēsturiski tie bija klaji rasistiski, jo jau pirmais ASV Kongress noteica, ka Savienotajās Valstīs naturalizējamas vienīgi "brīvas baltās" personas pēc to nodzīvošanas divus gadus šīs valsts jurisdikcijā. Šis noteikums bija spēkā no 1790. līdz pat 1906. gadam, kad atjāva arī afrikāņu naturalizāciju. Bet citi rasu aizliegumi tika nostiprināti ar 1907. gada 2. marta likumu^259, kuru pastiprināja vairāki tiesu precedenti. Tā pēc Ozavas pret ASV lietas atteica naturalizāciju, atsaucoties uz to, ka ar terminu "baltie" domāta nevis ādas krāsa, bet gan rase. Pēc šī tiesas lēmuma pie nena-turalizējamiem tika pieskaitīti afgāņi, birmieši, amerikāņu indiāņi, polinēzieši, korejieši, japāņi, ķīnieši, samoāņi un malajieši. 1924. gadā Darba ministrija nolēma, ka ASV nevar tikt naturalizēta persona, kurai ir pat tikai viena astotdaļa samoāņu asiņu. Pēc ASV pret Bhagat Singhu lietas noteica, ka pie "baltās rases" nepieder pat augstāko kastu indieši. Pēc 1923. gada Tinda lietas, kurā noteica, ka "100% asiņu indieši, kas pieder pat pie augstākajām kastām, nepieder pie brīvo balto cilvēku kategorijas", sākās naturalizēto "krāsaino" amerikāņu masveida denaturalizācija.[260]

"Dzeltenās rases" pārstāvjiem neļāva naturalizēties ASV līdz pat 1943. gadam. Ja ASV ir karastāvoklī ar kādu valsti, tad nevar naturalizēt ienaidnieka valsts pilsoņus, ārvalstu konsulus un diplomātus.[261] Rasistiskos noteikumus ASV naturalizācijā pielietoja līdz 1952. gadam, bet faktiski tie darbojas pat tagad ar ģeogrāfiski diferencētu naturalizācijas kvotu palīdzību.

Pakāpeniski ASV naturalizācijas noteikumos aizvien vairāk tika ieviestas politiska rakstura normas. Ar 1905. gada revolūciju Krievijā un tās imigrantu parādīšanos pēc 1906. gada likuma no naturalizējamiem sāka pieprasīt, lai viņi zvērētu, ka nepieder pie tādas kategorijas personām, kas "netic organizētām valdībām". 1950. gadā pieņēma Likumu par kontroli pār graujošo darbību, kura noteikumi, izņemot 7. sadalu, veido 1952. gadā pieņemtā Imigrācijas un pilsonības likuma 313. sadaļas pamatu, vairums kura noteikumu ir spēkā joprojām. Saskaņā ar šo sadaļu aizliegta komunistiskās partijas biedru un jebkuru personu, kas saistītas ar komunistisko partiju vai jebkuru citu komunistiska vai "totalitāra" tipa partiju, šādas partijas "priekšgājēju vai sekotāju" biedru vai personu, kas saistītas ar šādām partijām, naturalizācija. Aizliegts naturalizēt personas, kas propagandē šo partiju idejas vai viedokli "par diktatoriska režīma ieviešanu ASV", kā ari idejas "par ASV valdības gāšanu nekonstitucionālā ceļā ar spēku". Aizliegts naturalizēt personas, kurām ir šādas idejas saturoša literatūra vai kas aizstāv ideju par uzbrukumiem ASV oficiālajam pārstāvniecībām vai par kaitējuma radīšanu privātīpašumam.[262]

Pēc Re Mikinsa lietas precedenta tiesa noteica, ka nevar naturalizēt personas, kuras nezina, kas rada ASV likumus un kā tie izpaužas dzīvē, kā arī kādas ir ASV pilsoņu tiesības un pienākumi. Tiesa argumentēja, ka nevar uzspiest sekot principiem, par kuru eksistenci naturalizējamam nav priekšstata.[263]

Ar 1950. gadu Kongress noteica, ka naturalizējamiem jāpārbauda valodas zināšanas. Viņiem atklātā tiesas procesā jāzvēr, ka ir gatavi aizstāvēt ASV Konstitūciju, jāatsakās no uzticības iepriekšējai valstij un jāapzvēr gatavība pildīt militāro vai nemilitāro dienestu, kad to pieprasīs likums (337. sad.).[264] Patlaban karadienesta noteikums vairs nav spēkā.

Kopš Kronšteina (viņš turēja publisko namu) precedenta naturalizācijas priekšnoteikums ir ari "laba uzvedība".[265] Naturalizācijas tiesības ASV kopš 1790. gada pieder tiesai (patlaban 600 tiesām).

Pilsonības atņemšanas principi ASV likumdošanā radās līdz ar problēmu, ka naturalizētie turki sāka ilgstoši dzīvot ārvalstīs. Šajā sakarā pieņēma 1907. gada 2. marta Likumu par ekspatriācijuun naturalizēto amerikāņu aizsardzību ārvalstīs. Pēc šī likuma ASV tiesas sāka šķirot pilsoņus atkarībā no pilsonības iegūšanas veida — dzimstot vai naturalizācijas ceļā. Pēdējie sāka zaudēt pilsonību pēc atgriešanās uz pastāvīgu dzīvi ārvalstīs.[266] Šo principu sāka ietvert arī ASV līgumos, kuru mērķis bija pārtraukt diplomātiski aizsargāt amerikāņu pilsoņus, kas bija naturalizējušies ārvalstīs un dzīvoja tur pastāvīgi.[267]

Ar minēto likumu nostiprināja noteikumu par pilsoņa ekspatriāciju vienlaicīgi ar viņa naturalizāciju ārvalstīs, kā arī ar viņa uzticības zvērestu ārvalsts suverēnam, ar ko tika prezumēta atteikšanās no ASV pilsonības. Bez tam ASV likumdošana bija balstīta uz ekspatriācijas brīvības principa kā cilvēka tiesību un brīvību elementa,[268]citādi Savienoto Valstu pilsoņu korpuss nemaz nebūtu varējis izveidoties, jo daudzās vecajās Eiropas monarhijās, piemēram, Krievijas impērijā, pavalstniecība bija mūžīga un arī Anglijā sākotnēji pavalstnieka uzticības saiknes ar suverēnu, kas radušās dzimstot, bija nesaraujamas.[269]

Patlaban pēc Imigrācijas un pilsonības likuma 352. sadalās denaturalizācijas pamats ASV ir brīvprātīga naturalizācija citā valstī, zvērests citam suverēnam, dienests citas

valsts armija bez savas valdības valsts sekretāra vai aizsardzības ministra atļaujas, dienests citai valdībai, kas dod tiesības uz šīs valsts pilsonību, atteikšanās no ASV pilsonības, valsts nodevība, aizbraukšana uz ārvalstīm vai palikšana tur kara laikā, lai izvairītos no karadienesta.

ASV noslēgusi pilsonības līgumus ar daudzām valstīm, par ko tuvāk sk. šī darba autora monogrāfijā "Pasaules valstu pilsonība".

KRIEVIJA

Atšķirība starp Krievijas kņazistu pavalstnieku un ārvalstnieku tiesisko stāvokli pirmo reizi tika noteikta ar "Ivana Rostislava dēla Berladņika grāmatu" 1134. gadā, ar kuru radīja zināmus tiesību atvieglojumus Mesembiras (bulgāru) tirgoņiem,[270] kā arī 1229. un 1230.—1270. gada Līgumā starp Rīgu un Gotu piekrasti.[271]

Līdz 1867. gadam Krievijas pavalstniecību reglamentēja tikai ar atsevišķu, savstarpēji nesaistītu aktu palīdzību, kuri līdz XVIII gadsimtam bija vērsti uz norobežošanos no visa ārvalstnieciskā. Ārvalstniekiem bija jāvalkā atšķirīgs apģērbs un jādzīvo īpašās priekšpilsētās. Līdz cara 1721. gada ukazam bija aizliegtas jauktās laulības, un arī pēc tam tās atļāva tikai pēc uzņemšanas "Krievijas pavalstniecībā uz mūžīgiem laikiem".[272]

Pareizticības pieņemšanai tolaik bija patstāvīga naturalizācijas veida nozīme, jo piederība pie krievu pareizticīgās baznīcas tika pielīdzināta piederībai Krievijas valstij.[273] Cits naturalizācijas veids bija uzticības zvērests, kas nereti ieguva kolektīvās piespiedu naturalizācijas formu, kad Krievijai tika pievienoti kā kristīgie, tā arī nekristīgie apgabali. Tā zvērests tika nodots, pievienojot Maskavai Novgorodu 1478. gadā, Pleskavu 1510. gadā, Kazaņas caristi 1552. gadā un Astrahaņas caristi 1557. gadā. It kā brīvprātīgi 1654. gadā Ukraina pievienojās Krievijai.

Krievijas neapgūto platību iesaistīšanu saimnieciskajā apritē un rūpniecību traucēja dzimtbūšana. Tāpēc ar XVII gadsimtu cara imigrācijas politika bija vērsta uz lielu ārvalstnieku masu uzaicināšanu, dodot viņiem tiesības naturalizēties. Tā 1721. gadā Pēteris I izdeva manifestu "Par zviedru iesaukšanu dienestā un atļauju pēc zvēresta nomesties uz dzīvi, precēties, iegūt nekustamo īpašumu, nodarboties ar tirdzniecību un rūpaliem". Pēc manifesta uzticības zvērests bija brīvprātīgs.[274]

Ar 1738. gada 25. marta manifestu līdzīgas tiesības ieguva gruzīnu kņazi.[275] Pēc 1763. gada 22. jūlija manifesta apmešanās uz pastāvīgu dzīvi Krievijā bija iespējama

tikai pec uzticības uz mūzu zvēresta, pareizticības pieņemšanas un naturalizācijas. Teritoriālajam principam nebija praktiskas nozīmes.[276] Ārvalstnieku sievas naturalizēja automātiski.

Pavalstniecības zaudēšanas jautājumā dominēja norobežošanās no visa ārvalst-nieciskā. Tā Kurbskis pārmeta caram Ivanam Bargajam, ka viņš "ir aizslēdzis Krievijas caristi līdzīgi kā cilvēka brīvo dabu elles cietumā un, kas vien negribētu izbraukt no tavas zemes, to tu nosauc par nodevēju un sodi ar dažādiem nāvessodiem". [277]

XVIII gadsimtā feodālās apspiestības dēļ bēgšana no Krievijas kļuva masveidīga. Par to saskaņā ar Pētera I 1722. gada ukazu smagi sodīja, īpaši tos, kas bija cara dienestā. Pat Pētera Ш 1762. gada manifests par muižniecības brīvībām atļāva izbraukt uz ārzemēm tikai no dienesta jau atvaļinātiem muižniekiem. Tikai pats cars varēja atļaut ekspatriāciju.

Ar XIX gadsimtu Krievijas imigrācijas likumdošana izvirzīja par mērķi palielināt ne tik daudz iedzīvotāju kā pavalstnieku skaitu.[278] 1864. gadā pieņēma Likumu par ārvalstnieku uzņemšanu Krievijas pavalstniecībā un tās atstāšanas noteikumiem. Likums neiedalīja pavalstniekus pēc nacionālās pazīmes un nostiprināja pavalstniecības mūžīgumu. Naturalizācijas priekšnoteikums bija 5 gadu pastāvīgās dzīves cenzs, izglītības iegūšana Krievijā un dienests Krievijas valstij vai īpaši nopelni tās priekšā. Naturalizāciju nostiprināja ar zvērestu.[279] Šo likumu pastiprināja krimināllikuma sankcijas, kas par patvaļīgu naturalizāciju vai dienestu citā valstī sodīja ar visu tiesību un īpašumu atņemšanu un mūža deportāciju no Krievijas, bet patvaļīgas atgriešanās gadījumā — izsūtīšanu uz Sibīriju.[280]

1887. gadā šis likums tika pārskatīts ar mērķi ierobežot pārmērīgo kolonistu plūsmu un garantēt ārvalstnieku nacionālo asimilāciju. Šī gada Civillikums aizliedza ārvalstniekiem turēt nekustamo īpašumu 22 Krievijas rietumu guberņās, Pieamūrā, Turkestānā un 10 poļu guberņās.[281]

Ar 1832. gadu naturalizētie ārvalstnieki tika vienlaicīgi ieskaitīti attiecīgajā Krievijas iedzīvotāju kārtā, tāpēc pavalstniecība nebija vienlīdzīga. Naturalizētos pat pēc naturalizācijas nevarēja iecelt atsevišķos administratīvos amatos.[282] Saskaņā ar Likumu krājuma par kārtām (Сводзаконов о состояниях) 1. pantu dažāda tiesībspēja bija noteikta 1) dzimušiem lauku un pilsētu mietpilsoņiem (природные обиватели); 2) nekrieviem (инородцы); 3) impērijā dzīvojošiem ārvalstniekiem.[283]

Lielā apspiestība strauji palielināja emigrāciju, kas tikai 1907. gada un tikai uz ASV bija 259 000. īpaši apspiesti bija nekrievi (инородцы), kuri tika pielaisti tikai viszemākajās kārtās un kuru daudzas citas tiesības salīdzinājumā ar krieviem bija stipri ierobežotas, pat ja tie kristījās pareizticībā.138 īpaši ierobežotas bija ebreju tiesības, kuriem vairākās Krievijas guberņās nebija tiesību uz nekustamo īpašumu.139 Patiesībā nekrievi bija 3/5 visu impērijas iedzīvotāju. Pēc 1917. gada Oktobra revolūcijas šie ierobežojumi tika atcelti.

PSRS un mūsdienu Krievijas pilsonības likumdošanas analīze nav šīs grāmatas priekšmets.

LATVIJAS REPUBLIKA

Pilsonības reglamentācija pirmskara Latvijā

Latvijas neatkarība tika pasludināta 1918. gada 18. novembrī. Pirmais likumdošanas akts, kas reglamentēja Latvijas Republikas pilsonību, bija Tautas Padomes 1919. gada 23. augustā pirms Satversmes sapulces izveidošanas un Saeimas ievēlēšanas pieņemtais Likums par pavalstniecību^140. Šī pieeja bija pamatota, jo valstij bija nepieciešams noteikt to personu loku, kas bija tiesīgas īstenot tautas varu, respektīvi, pieņemt Satversmi, vēlēt un tikt ievēlētiem Saeimā.

1919. gada likums pasludināja par Latvijas pavalstniekiem visus bijušos Krievijas impērijas pavalstniekus neatkarīgi no to etniskās izcelsmes vai ticības, kas pastāvīgi dzīvoja Latvijā līdz 1914. gada 14. augustam un līdz likuma pieņemšanai nebija naturalizējušies citā valstī.

Šī likuma 1927. gada 2. jūnija labojuma mērķis bija dot iespēju atgriezties un integrēties latviešu izcelsmes kolonistiem, kas pēc dzimtbūšanas atcelšanas Latvijā bija devušies meklēt zemi uz Krieviju. Labojums izskaidroja, ka ieinteresētajām personām pastāvīgā dzīvesvieta Latvijā varēja būt arī pirms 1881. gada. Pieprasītais do-micila ilgums pirms 1914. gada 1. augusta bija noteikts 6 mēneši, un Latvijas pilsonības tiesības tika izplatītas arī uz šo personu kategoriju.

Minētais labojums atteica pilsonību tām Latvijā dzīvojošajām personām, kas brīvības cīņu laikā izvairījās no mobilizācijas no 1918. gada līdz Miera līguma noslēgšanai ar Krieviju 1920. gadā.

No ekspatriētajām personām pirms naturalizācijas pieprasīja 5 gadu domicilu.

Labojums deva tiesības uz Latvijas pavalstniecību repatriantiem, kas gada laikā izmantoja repatriācijas tiesības. Labojums deva tiesības uz Latvijas pilsonību arī ārvalstīs dzīvojošajām personām (emigrantiem), kas viena gada laikā no labojuma

138 Полный свод законов Российской Империи.-С.-Пб., 1911.-Кн. 1.-Т. 1.-С. 1058.

139ТаМже,КН.2,с. 106—114.

140 Likums par pavalstniecību. 1927. gada 2. jūnijs. Šajā gadījumā Latvijas likumdevējs izmantoja veco cara laika terminu "pavalstnieks".

pieņemšanas reģistrējas ka Latvijas pilsoņi mušu valsts pārstāvniecības ārzemes un saņēma Latvijas pases.

Labojums noteica piecu gadu domicila prasību pirms naturalizācijas, atskaitot no šī laika ārvalstu okupāciju no 1914. gada 1. augusta līdz 1919. gada 1. augustam.

Iekšlietu ministrs ieguva tiesības piešķirt Latvijas pilsonību ārvalstniekiem, kam bija īpaši nopelni Latvijas labā, pat ja viņiem nebija 5 gadu domicila. Naturalizācijas akts bija pabeigts tikai līdz ar svinīgu uzticības zvērestu.

Nepilngadīgie ieguva pilsonību vienlaicīgi ar vecākiem, bet vīra pilsonība noteica sievas pilsonību. Tomēr Latvijas pilsone, kas bija zaudējusi savu pilsonību, stājoties laulībā ar ārvalstnieku, varēja savu Latvijas pilsonību atjaunot jebkurā laikā pēc šo laulību šķiršanas, neņemot vērā domicilu.

Apatrismu nevarēja iegūt laulību ceļā ne sieviete, ne viņas bērni, kas pēc mātes pilsonības bija uzskatāmi par Latvijas pilsoņiem. Bāreņus un atradeņus uzskatīja par Latvijas pilsoņiem.

Ekspatriācijas brīvība bija ierobežota ar nepieciešamību uzrādīt iekšlietu ministram kompetentas ārvalstu varas izdotu dokumentu, kas pierādīja, ka dotā persona pēc ekspatriācijas tiks naturalizēta minētajā valstī.

1930. gada 5. februāra labojums iekšlietu ministram deva tiesības piespiedu kārtā ekspatriēt personas, kas vairāk nekā trīs gadus dzīvoja ārvalstīs bez spēkā esošām Latvijas ārzemju pasēm. Piecu gadu laikā no naturalizācijas pilsonību varēja atņemt arī personām, kas bija naturalizējušās krāpšanas ceļā.

1938. gada 20. septembra labojums deva Ministru kabinetam tiesības naturalizēt ārvalstniekus un apatrīdus, kuriem nebija nepieciešamā Latvijas domicila, bet kuri bija dienējuši Latvijas armijā.

Ar šo labojumu dubultās pilsonības neatzīšana tika ieviesta kā pamatprincips. Turpmāk Latvijas pilsoņa naturalizācijas ārvalstīs automātisks rezultāts bija ekspatriācija Latvijā.

Ministru kabinets ieguva tiesības ekspatriēt personas, kas izvairījās no dienesta armijā vai radīja kaitējumu Latvijas interesēm.

Latvijas pirmskara likumdošana skaidri nošķīra pilsoņus no pavalstniekiem. Pie pilsoņiem, piemēram, nepieskaitīja nepilngadīgos un citas personas, kas nebaudīja pilnas pilsoņu tiesības. Pēc Likuma par pavalstniecību pilsoņi bija pilngadīgas personas, kas LR baudīja pilnas politiskās un civilās tiesības.

Neilgi pēc Likuma par pavalstniecību pieņemšanas 1920. gada 12. jūnijā tika parakstīts Bēgļu reevakuācijas līgums starp Latviju un Krieviju, kas Otrā pasaules kara laika bēgļiem deva iespēju "nekavējoties atgriezties dzimtenē, negaidot miera noslēgšanu starp abām līguma slēdzējām valstīm" (1. pants).[284]

Līgums kvalificēja par bēgļiem personas, kas bija agrāk dzīvojušas līgumslēdzēju pušu teritorijās un kas līguma slēgšanas brīdī atradās otras līgumslēdzējas puses teritorijā, 1914.—1917. gada pasaules kara un Pilsoņu kara laikā pameta ienaidnieka ieņemtos vai apdraudētos apgabalus vai kuras no šiem kara apdraudētajiem rajoniem bija izraidījuši vai veduši militāras vai civilas varas pārstāvji. Par bēgļiem uzskatīja arī karagūstekņus, kas agrāk bija dzīvojuši līgumslēdzējas puses teritorijā (2. p.). Bēgļiem bija atļauts izvest savu noteikta daudzuma un svara mantu, izņemot 16 veidu īpašumu, kā, piemēram, zeltu, dārgakmeņus, valūtu, mašīnas un iekārtas.

1920. gada 2. septembrī tika parakstīts Miera līgums starp Latviju un Krieviju,[285]kas noteica arī iedzīvotāju jautājumus. Līguma VIII panta 2. dala deklarēja, ka "personas, kuras šī līguma ratifikācijas dienā dzīvo Latvijas robežās, kā ari Krievijā dzīvojošie bēgļi, kuri paši vai kuru vecāki līdz 1914. gada 1. augustam bijuši pierakstīti pie pilsētu, lauku vai kārtu sabiedrībām uz teritorijas, kura tagad iztaisa Latvijas valsti, top atzīti par Latvijas pilsoņiem".

Panta 2. d. tālāk noteica, ka "tās pašas kategorijas personas, kuras šī līguma ratifikācijas momentā dzīvo Krievijas robežās, izņemot iepriekš minēto bēgļu kategoriju, top atzītas par Krievijas pilsoņiem". Tomēr VIII panta 3. daļa ikvienai Latvijas teritorijā dzīvojošai 18 gadus vecai personai atļāva viena gada laikā no līguma ratifikācijas "izstāties no Latvijas pavalstniecības un optēt Krievijas pavalstniecību". Panta 2. d. minētās personas bija tiesīgas tikpat ilgā laikā optēt Latvijas pilsonību (VIII p. 4. d.).[286] Līgums nesaturēja nekādus etniskus kritērijus ne pilsonības noteikšanai, ne repatriācijai. Līgums tāpat neietvēra nekādus noteikumus, uz kuriem balstoties uz Latviju varētu repatriēties jebkuri bijušie Krievijas impērijas pavalstnieki, kas pirms kara bija dzīvojuši Latvijā un nebija optējuši Latvijas pilsonību.

Turpretim etniskie kritēriji bija ietverti Rīgā noslēgtajā 1920. gada 19. oktobra Konvencijā starp Latviju un Igauniju par robežu noteikšanu un novilkšanu dabā starp minētajām republikām, vienas līdzējas puses pilsoņu tiesībām otras teritorijā un ar robežu līniju pārdalītu nekustamu īpašumu stāvokli.[287] Konvencijas VI pantā bija noteikts: "Latviešu tautības personām, kuras līdz 1920. gada 17. jūnijam dzīvoja Igaunijas robežās, kā ari igauņu tautības personām, kuras tai pašā laikā dzīvoja Latvijas robežās, ir tiesības divu gadu laikā no šīs konvencijas ratificēšanas dienas optēt savu pavalstniecību, t.i., latviešiem Latvijas, igauņiem Igaunijas."[288]

Līdzīgs noteikums bija ietverts 1921. gada 3. augustā Maskavā parakstītā Līguma starp Latvijas Demokrātisko Republiku un Ukrainas Sociālistisko Padomju Republiku IV pantā, kas visai detalizēti reglamentēja optācijas kārtību.[289]

Saeima ratificēja Miera līgumu 1920. gada 2. septembrī.[290]

1921. gada 22. jūlijā Rīgā tika noslēgts Nolīgums starp Latviju un Krieviju par pilsonības optācijas kārtību, atgriešanos uz dzimteni, par abu nolīgumu slēdzēju pilsoņu īpašuma izvešanu un likvidēšanu.[291]

Nolīguma 1. pants 18 gadus veciem Krievija dzīvojošiem šīs valsts pilsoņiem deva "tiesības paziņot, ka viņi var izstāties no Krievijas pilsonības un optēt Latvijas pilsonību, ja viņi paši vai viņu vecāki līdz 1914. gada 1. augustam bijuši pierakstīti pie pilsētu, lauku jeb kārtu sabiedrībām uz teritorijas, kura tagad ietilpst Latvijas Republikas robežās, pie kam viņu pavalstniecībai seko bērni, jaunāki par 18 gadiem, un sieva, ja laulātie šai ziņā nav citādi vienojušies".

1. pantā noteiktie kritēriji bija pierādāmi ar "dokumentu, uzturas zīmi, pasi jeb krustāmo zīmi..., izglītības apliecību; agrāko dienesta formulārsarakstu, apliecību par pierakstīšanos iesaukšanas iecirknī, kvītēm par sabiedrisko nodokļu nomaksāšanu uz teritorijas, kura tagad iztaisa Latvijas valsti, un caur izrakstiem no sabiedrisko kārtu grāmatām" (2. p.).

Optacijas lemjošā institūcija bija Latvijas konsulāts. Ja Krievijas Tautas ārlietu komisariāts optācijai nepiekrita, tad lēmumu pieņēma diplomātiskā ceļā (6. p.). Taču optāciju un repatriāciju ne Latvijas, ne Krievijas puse nevarēja atteikt, ja ieinteresētā persona varēja pierādīt, ka tā atbilst 1. p. noteiktajiem kritērijiem (7. p.).

Miera līguma pantus par īpašuma repatriāciju Krievija neizpildīja vispār un Latvijas rūpnīcu iekaltas neatdeva. Vairumu no Latvijas rūpnīcām Pirmā pasaules kara laikā Krievija izveda kopā ar visiem to augsti kvalificētajiem speciālistiem un strādniekiem. Repatriācija Krievijai būtu radījusi manāmu ražojošā potenciāla iztrūkumu. Tāpēc Krievija visādi vilcināja latviešu un Latvijas īpašuma repatriāciju.

1921. gada 6. novembrī Rīgā tika parakstīta Nolīguma starp Latviju un Krieviju par pilsonības optacijas kārtību, atgriešanos uz dzimteni, par abu nolīgumu slēdzēju pilsoņu īpašuma izvešanu un likvidēšanu II un IIIdala.m II daļas 1. pants noteica, ka "Latvijas pilsoņiem, kuri izteikuši vēlēšanos atgriezties dzimtenē, vajag tikt uz turieni nogādātiem pēc iespējas visdrīzākā laikā". II dala sīki reglamentēja repatriācijas kārtību un noteica, ka optanti tiek repatriēti tādā pašā kārtībā kā bēgli (3. panta 3. piezīme).

Minēto nolīgumu Latvijā transformēja iekšējā likumdošanā ar 1922, gada 1. marta

likumu.[292] [293]

Padomju periods

Pilsonības jautājuma reglamentācija Latvijā nav izprotama bez padomju tautību politikas, kas bija orientēta uz daudzu tautu pārvietošanu (deportāciju) no to etniskās dzimtenes, iznīcināšanu un vienotas, tā saucamās "padomju tautas" izveidošanu. Šī politika pret latviešiem un daudzām citām PSRS tautām veidoja genocīda noziegumu. Šis etniskais genocīds vispirms tika organizēts pret latviešiem kā pret vienu no vislabāk organizētajām etniskajām grupām, kuras pārstāvji ieņēma ļoti augstus amatus PSRS komunistiskās partijas un valsts elitē.

Pirms Pirmā pasaules kara Krievija labi iekārtotos ciemos dzīvoja 117 000 latviešu kolonistu. Staļina represiju laikā šo ciemu iedzīvotāji tika deportēti, bet praktiski visi pieaugušie vīrieši — kopā ap 70 tūkstoši — tika iznīcināti pēc tā saucamajiem "latviešu sarakstiem".

Pēc Latvijas aneksijas 1940. gadā un pat vēl pēc tam, kad Krievijas impērijas tiesību pēctece PSRS bija balsojusi ANO par Vispārējo cilvēka tiesību deklarāciju 1948. gadā, Padomju Savienība turpināja latviešu genocīdu, atņemot tūkstošiem nevainīgu Latvijas pilsoņu dzīvību, īpašumu vai deportējot tos uz nāves, vergu darba nometnēm, kā arī veselām ģimenēm — uz nometinājumu tālos ziemeļu, Sibīrijas un Centrālās Āzijas rajonos.

PSRS pilsonības likumdošana bija vērsta uz visu PSRS teritoriju iekļaušanu PSRS. Likumdošanas akti par PSRS pilsonības izplatīšanu uz Baltijas republikām tika pieņemti nekavējoties pēc to aneksijas. Suverēno savienoto republiku pilsonība kā kategorija likumiski gan pastāvēja, taču republikām savus pilsonības likumus pieņemt neatļāva. Brīva iziešana no PSRS pilsonības nepastāvēja. Turpretim PSRS pilsonību varēja atņemt un atņēma par politiskiem noziegumiem. Tā PSRS pilsonību ar speciāliem PSRS AP Prezidija dekrētiem atņēma ļoti daudziem disidentiem, piemēram, Solžeņicinam.

Pēc oficiāliem aprēķiniem, Latvijas iedzīvotāji no padomju terora kopā pirms un pēc kara zaudējuši ap 105 000 cilvēku. Zaudējumi no fašistu terora kara laikā bija 90 000 nogalināto un 35 000 deportēto uz vergu darba nometnēm. Kopā abās okupantu armijās prettiesiski mobilizēti krita 120 000 cilvēku, bet 120 000 cilvēku emigrēja uz Rietumiem, bēgot no padomju terora.[294]

To vietā no PSRS ekonomiski nepamatotu industrializācijas plānu īstenošanai tika ievesti un izmitināti 904 000 krieviski runājošu ekonomisko migrantu, kā ari padomju militārais, administratīvais un birokrātiskais personāls. Sīs apzinātās politikas rezultātā, pēc 1989. gada tautas skaitīšanas datiem, latviešu procentuālā daļa no 1938. gada aptuveni 75% bija samazināta līdz kritiskam 51,7%. Latvieši bija padalīti par mazākumu 7 lielākajās savas dzimtenes pilsētās, galvaspilsētu ieskaitot.

Pilsonības jautajuma politiska un juridiska argumentācija pēc neatkarības atjaunošanas

Tātad viens no LR pilsonības politikas uzdevumiem bija ari Latvijas neatkarīgā valstiskuma nodrošinājums. 1990. gada 4. maijā AP izdevās nobalsot par Latvijas neatkarības atjaunošanu tikai ar dažu balsu vairākumu. Jāņem vērā, ka latviešiem un līviem Latvija ir etniskā dzimtene. Viņiem nav citas vietas, kur īstenot savu valstiskumu. Toties ikvienas citas Latvijā dzīvojošas etniskās grupas pārstāvjiem kaut kur pastāv sava valstiska etniskā dzimtene.

Pasaules vēsture nezina precedenta, kad pec nacionālas atbrīvošanas agrāk okupējušās valsts pilsoņi paliek atbrīvotajā teritorijā agrākajās komandējošajās pozīcijās. Norvēģi, čehoslovaki, dāņi un poļi, kā ari krievi no Kēnigsbergas apgabala nacionālās drošības apsvērumu dēļ nekavējoties deportēja visus etniskos vāciešus.

LR un Krievijas 1994. gada Līgums par Krievijas armijas izvešanu, protams, neko līdzīgu neparedzēja. Argumentācija bija tā, ka Krievija jau neesot zaudējusi karu. Patiesība ir citāda. PSRS, kas bija Krievijas impērijas tiesību pēctece un patiesībā tās vēl agresīvāks variants, zaudēja gigantisku, globālu ofensīvu par totālu komunisma un šīs valsts dominēšanu pasaulē.

Krievijas armijas izvešanas līguma noteikumi par ļoti ierobežota skaita demobilizēto Krievijas militārpersonu izvešanu no Latvijas netika izpildīti. Praktiski vairāk nekā 20 000 padomju un krievu armijas virsnieku tika demobilizēti un palika Latvijā. Piespiedu kārtā netika izraidīts neviens.

Vācija, kur kā agresoru karā uzvarējusī PSRS armija atradās pilnīgi tiesiski, pēc deokupācijas neļāva palikt nevienam krievu okupācijas armijas karavīram, ne arī tā ģimenes loceklim, nerunājot jau par viņu naturalizāciju, kura tiek pieprasīta Latvijai. Turpretim Latvijā Krievijas armija atradās pilnīgi prettiesiski, pretrunā ar Latvijas— Krievijas un vēlāk PSRS pirmskara līgumiem.

Kāpēc gan Latvijai būtu bijis jānaturalizē tur prettiesiski esošas personas, kas rada Latvijai lielu drošības risku un veido Krievijas ietekmes fizisko pamatu? Patiesībā esošo Krievijas armijas izvešanas līguma redakciju pieņemt Latvijai uzspieda arī ASV, šim nolūkam uzaicinot uz Savienotajām Valstīm lielu 5. Saeimas deputātu grupu.

Naturalizēt agrākos kolonizatorus varēja atļauties tikai tādas milzīgas nācijas kā indieši^295, salīdzinājumā ar kuriem kolonizatori Indijā veidoja niecīgu mazākumu, vai Lietuva, kur pamattautība nebija apdraudētā stāvoklī.

Interesantus impēriju sadalīšanas un dekolonizācijas modeļus pilsonības jomā deva Versaļas miera līgumu sistēmas noteikumi. Tā 1919. gada 10. septembraSenžermēnas līguma (Treatv signed at St. Germain-en-Laye) 65. pants noteica, ka "visas Austrijas teritorijā dzimušās personas, kas nav ieguvušas citas valsts pilsonību dzimstot, ipso facto kļūst Austrijas pilsoņi".

Visi migranti LR neatkarības atjaunošanas brīdī bija dzimuši PSRS pilsoņi. 1919, gada 28. jūnija Versalatfīguma (Treatv signed at Versailles) 4. pants noteica, ka Polija deklarēja par saviem pilsoņiem "ipso tac\opersonas, kas bija dzimušas dotajā teritorijā no vecākiem, kas tur pastāvīgi dzīvoja".[296]

Senžermēnas līguma 4. pants deklarēja, ka 'Cehoslovakijapilsoņi ipso facto ir personas, kas dzimušas šīs valsts teritorijā no vecākiem, kuru pastāvīgā dzīvesvieta bija šajā teritorijā vai kam bija vietējā pilsonība".

Viens no Interfrontes argumentiem pēc abu militāro puču izgāšanās bija tas, ka krieviski runājošie 1991. gada martā it kā esot balsojuši par Latvijas neatkarību, bet tagad esot atstati bez pilsonības. Koncepcija par "krieviski runājošo" masveida naturalizāciju Latvijā pēc tā saucamā "nulles varianta" politiski nav pamatota, jo pilsonības pamatu jebkurā valstī veido uzticība vietējam suverēnam^297 un gatavība pat ziedot dzīvību, aizsargājot tā neatkarību.

Saskaņā ar 1991. gada 11. marta nobalsojumu par Latvijas neatkarību tikai 38 % nelatviešu nobalsoja par neatkarīgu Latviju.[298] Tā kā ap 30% no reģistrētajiem LR pilsoņiem ir nelatvieši, tad ir pamats pieņēmumam, ka nelatvieši, kas balsoja par Latvijas neatkarību, patiesībā bija pirmskara Latvijas pilsoņi un to pēcnācēji vai ģimenes locekli.[299]

Neintegrētu, vaktij naidīgu ārvalstnieku masveida naturalizācija paaugstinātu

nacionālās drošības apdraudējumu un strauji mazinātu iespēju aizsargāt savu neatkarību ar demokrātiskām, parlamentārām metodēm. Citu valstu, īpaši to, kur ir liels imigrantu skaits, pieredze pierāda, ka pilsonība nav nekas tāds, ko dod avansa veidā. Uzticība valstij visur jāpierāda pirms naturalizācijas.

Bet diskusijas par pilsonību laikā interfrontiski noskaņotā Latvijas iedzīvotāju dala pieprasīja pilnīgu krieviski runājošo naturalizāciju (t.s. nulles variants, par ko sākotnēji iestājās ari toreizējais AP priekšsēdētājs Anatolijs Gorbunovs) un noliedza uzticības nepieciešamību neatkarīgajai Latvijai. Vēlāk viņi pieprasīja ari dubultās — vienlaicīgi Latvijas un Krievijas — pilsonības pielaušanu, kā tas ir Krievijā. No tā rodas principiāls jautājums, kā tāds dubultais pilsonis izturētos abu valstu varbūtēja militāra konflikta gadījumā.

Interfrontiski noskaņotā puse ari argumentēja, ka visu krieviski runājošo nekavējošas naturalizācijas atteikums esot Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 15. panta pārkāpums un masu apatrisma radīšana. Krievija EDSO Helsinku sagaitā 1992. gada aprīlī pat nāca klajā ar priekšlikumu noteikt tiesības uz pilsonību atbilstoši Deklarācijas 15. pantam, pie tam neviens nedrīkstot zaudēt pilsonību teritorijas valstiskās piederības izmaiņu dēļ.

Pirmkārt, nekur pasaulē ārvalstnieki, kas nepārstāv vietējo etnosu, izņemot apatrīdu bērnus, nekad netiek naturalizēti masveidā un nebauda nekādas neapstrīdamas tiesības ne uz vienas noteiktas vakts pilsonību.

Otrkārt, Latvijā ir izmainījusies nevis teritorijas valstiskā piederība (tituls), bet gan pilnīgi izzudusi valsts ar nosaukumu PSRS. Padomju Savienības prettiesiski okupētās Baltijas vaktis, kuras atjaunojušas savu neatkarību, nevar uzņemties atbildību par bijušās Padomju Savienības un Krievijas agresīvo, noziedzīgo nacionālo politiku, kas bija vērsta uz daudzu tautu genocīdu un, ņemot vērā karu Cečenijā, tiek īstenota arī tagad.

Neatkarīgā Latvija padomju okupācijas rezultātā bija iznīcināta kā suverēna valsts un patiesībā pārvērsta par autonomiju, nevis suverēnu republiku PSRS ietvaros. Izzūdot

PSRS un LPSR, automātiski zuda arī abu šo valstisko veidojumu pilsonība. Nav nekādu starptautiskajās tiesībās vispāratzītu principu par to, ka visiem agrākā okupanta pilsoņiem obligāti jāpiešķir neatkarību atguvušās valsts pilsonība. Diemžēl suverēno republiku pilsonība PSRS ietvaros tā ari nekad netika noformēta ne ar kādu likumdošanas aktu.

Vienīgie, kas var dokumentāli pierādīt, ka tiem piešķirta LPSR pilsonība, ir daži tūkstoši latviešu repatriantu, jo par tiem tika pieņemti individuāli LPSR AP Prezidija akti. Nav nekādu dokumentu, kas pierādītu, ka 900 tūkstošiem padomju migrantu Latvijā piešķirta LPSR pilsonība. Nekādu savienoto republiku aktu par pilsonību pieņemšana padomju laikā netika pieļauta. Padomju laikā pilsonība neformāli automātiski mainījās atkarībā ne tikai no pastāvīgās dzīvesvietas, bet pat no īslaicīgas atrašanās vietas, jo padomju pilsonis varēja balsot savienoto republiku AP vietējās vēlēšanās par sev pilnīgi nepazīstamām personām pat caurbraucot stacijās, kas bija juridisks absurds.

Patiesībā migranti Latvijā nebija ari atstāti bez pilsonības iegūšanas iespējām. Saskaņā ar Krievijas pilsonības likuma 18. panta g) daļu jebkurš agrākās PSRS pilsonis, kas dzīvoja kādas bijušās PSRS republikas teritorijā, varēja pieprasīt Krievijas pilsonību trīs gadu laikā reģistrācijas kārtībā, ja viņš nebija ieguvis pilsonību pēc savas jaunās dzīvesvietas. 157 Ukrainas pilsonības likuma 2. panta 2) daļaun 14. pants deva viņiem tādas pašas tiesības iegūt Ukrainas pilsonību, balstoties uzjus sanguinis principu. 158 Tas pats princips ietverts Baltkrievijas pilsonības likuma 10. pantā.159

Bez tam Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 15. pantā ir noteikts:

"1. Katram ir tiesības uz pilsonību.

2. Nevienam nevar piespiedu kārtā ne atņemt pilsonību, ne tiesības izmainīt pilsonību."160

Neviens no šiem noteikumiem Latvijā nav pārkāpts. Ikvienam cilvēkam, izņemot bērnu, ir cilvēka tiesības uz pilsonību vispār, nevis tiesības uz noteiktas valsts pilsonību. Tikai apatrīdu bērniem ir neapstrīdamas tiesības uz vietējo pilsonību pēc jus soli principa saskaņā ar ANO 1961. gada Konvenciju par apatrisma samazināšanu, kur deklarēts, ka "dalībvalstij jāgarantē sava pilsonība tās teritorijā dzimušām personām, kas citādi paliktu bez pilsonības”.161

Vēl vairāk, 1930. gada Ilugas konvencija par dažiem, jautājumiem attiecībā uz pilsonības likumu kolīzijām deklarē, ka "ikviena valsts patstāvīgi saskaņā ar saviem likumiem nosaka, kas ir tās pilsoni".162

Jebkuras rekomendācijas par to, kā citām valstīm jāregulē to pilsonība, ir iejaukšanās šo valstu iekšējās lietās, respektīvi, starptautisko tiesību pamatprincipa

157 Российская газета. — Февр. 6. — 1992.

158 Ведомости ВерхоВНого Совета Украины. - 1991. - N- 50. - С. 701.

159 Ведомости ВерхоВНого Совета Белоруссии. — 1991. — № 1181. — С. 581.

160 "Human Rights, A Compilation...", р. 4.

161 Ibid., р. 273.

162 League of Nations, No offic. C 224. M. Ill 1930. V (Conf. C.O. 1 22) p. 1.

pārkāpums. Tāpēc pareizākais pilsonības jautājuma risinājums ar ieinteresētajam valstīm, protams, ir vienīgi starptautisko sarunu un līgumu noslēgšanas ceļš, kas nav veikts ne ar vienu no bijušajā PSRS agrāk ietilpušajām valstīm, tajā skaitā pat ar pārējām Baltijas valstīm, kas vienīgi norāda uz esošās LR vadības kompetences, bet Baltijas gadījumā — uz šo valstu patiesas vienotības trūkumu.

Krievija patiesībā nevēlas godprātīgi risināt attiecības ar Baltijas valstīm pilsonības jautājumā. Tā līdz šim nav pat ratificējusi 1991. gada 13. janvāra Latvijas un Krievijas līgumu par savstarpējo attiecību pamatprincipiem, ko izdarīja Latvija.163 Līguma 3. un 4. pants garantē pastāvīgajiem iedzīvotājiem, pušu pilsoņiem tiesības saglabāt esošo vai optēt otras dalībvalsts pilsonību bez diskriminācijas saskaņā ar šo personu gribu, pušu likumdošanu un savstarpējo vienošanos starp Latviju un Krieviju. Līgumā puses vienojās detalizēti noteikt pilsonības jautājumus atsevišķā divpusējā līgumā saskaņā ar starptautisko tiesību principiem. Taču Krievija nav izrādījusi ne mazāko politisko gribu patiesi un konstruktīvi risināt pilsonības jautājumu attiecībās ar Latviju.

ES valstis padara stingrākus savus imigrācijas noteikumus^164, tādēļ Baltijas valstīm nav saprotams, kādēļ tām jārīkojas pretēji britu premjera Džona Meidžora vārdiem: "Mēs nevaram atļauties atvērt savas durvis imigrantiem vienīgi tāpēc, ka tiem labāk patīk Roma, Parīze vai Londona nekā Bombeja vai Alžīra."165

Pilsonības jautajuma reglamentācija pēc neatkarības atjaunošanas

Sagatavot LPSR pilsonības likumprojektu šo rindu autoram uzdeva vēl LPSR Augstākās Padomes laikā, kur to, starp citu, bloķēja PSRS Baltijas kara apgabala pārstāvji ar ģenerāli Kuzminu priekšgalā. Ja LPSR Augstākajai Padomei būtu bijusi drosme pieņemt ne tikai Likumu par valsts valodu, bet ari Pilsonības likumu, tad okupantu karaspēkam nebūtu izdevies piedalīties LR neatkarību atjaunojušās AP vēlēšanās.

LR neatkarību atjaunojusī Augstākā Padome 1990. gadā sagatavot pilsonības likumprojektu un vadīt attiecīgo AP darba grupu no jauna uzdeva šo rindu autoram. Likumprojekts bijagatavs pieņemšanai jau tajāpašā 1990. gadā. Plenārsēdēs šo likumprojektu izskatīja vismaz 4 reizes, bet pirmajā lasījumā pieņēma tikai 1991. gada 12. novembrī ar 52 LTF frakcijas balsīm par un 28 krieviski runājošās opozīcijas un vēlākās frakcijas "Satversme" balsīm pret. Tālāko likumprojekta izskatīšanu bloķēja frakcija "Satversme".

Izrādot pietiekamu politisko gribu un minimālu LTF frakcijas vienotību, pilsonības likumu AP varēja pieņemt jau 1990. gada beigās, vēlākais 1991. gada sākumā. Taču vēsturiskā patiesība ir tā, ka LR Pilsonības likuma projekta pieņemšanu praktiski visus

163 LR AP Ziņotājs. — 1991. — Nr. 17/18. — 671. Ipp.

164 "Immigration in Germany", International Herald Tribune (1992) Apr., pp. 18—19; sk. ari — Intra-European Return—Migration", A. Selection of Materiāls Edited by Prof. Dr. D. Loeber, Hamburg (1989).

165 Vambola Poder, "Get out ofhere!", The Baltie Independent (1991) Nr. 90, Dec. 20—26.

trīs AP gadus bloķēja vairākas LR AP deputātu grupas — ilgstoši, bet nebūt ne līdz AP darbības beigām krieviskā "Līdztiesības" frakcija, bet visu laiku LNNK un "zaļo" deputāti, kā arī dala no LTF biedriem, kas vēlāk izveidoja "Satversmes" frakciju un pēc tam bija "Latvijas ceļa" deputātu vidū.

Nerodot jēdzīgas iebildes pret sagatavotā pilsonības likumprojekta normatīvās bāzes kvalitāti, oponenti no AP nacionālradikālā spārna un ārpus AP toreizējā Pilsoņu komiteja, kuras līderi vēlāk 5. Saeimā izveidoja frakciju "Tēvzemei un Brīvībai", toreiz izvirzīja pret likumprojekta pieņemšanu šādus galvenos argumentus.

1. Latvijas pilsonības likumu nedrīkstot pieņemt okupācijas apstākļos ievēlētā AP, kuras sastāvā ir ari nepilsoni.

Šis arguments nebija pamatots tādēļ, ka tādā gadījumā AP nebija tiesīga pieņemt ari Neatkarības deklarāciju. AP balsu vairākums taču piederēja LR pilsoņiem.

2. Pilsonības likumu nedrīkstot pieņemt un naturalizāciju uzsākt līdz Latvijas pilnai deokupācijai.

Diemžēl pilna Latvijas deokupācija nebūt nav veikta arī šodien. Tātad pilsonības jautājumu nedrīkstēja risināt līdz šai dienai. Katram saprotams, ka pilsonības jautājuma iespējami ātrs risinājums un visu neatkarīgajai Latvijai lojālo iedzīvotāju, vispirms latviešu, integrācija pilsonībā tikai sekmētu valsts konsolidāciju un deokupāciju.

3. LR pilsoņu loku nedrīkstot paplašināt ari nelabvēlīgās demogrāfiskās situācijas dēl,

Šis trešais bremzētāju arguments bija visnepamatotākais un negodīgākais. Tolaik

to akceptēja arī I. Bērziņa vadītajā LTF frakcijā. To pieņemot, 5. Saeimas vēlēšanās netika pielaisti ap 50 tūkstoši 30 līdz pat 50 gadus Latvijā nodzīvojušo t.s. "Krievijas" latviešu, ap 30 tūkstoši Latvijā dzīvojošo un pilnīgi integrēto lietuviešu un vairāki tūkstoši Latvijas igauņu un polu. Vairums no viņiem bija vairākkārt represēti. Tā Latvijā, Lietuvas pierobežā, padomju varas gados tika masveidā nometināti represētie lietuvieši, kuriem pēc deportācijas bija aizliegts atgriezties uz pastāvīgu dzīvi savā tēvzemē. Viņiem, viņu bērniem un bērnubērniem, kas dzimuši, izauguši Latvijā, pabeiguši latviešu skolas un universitātes un nesuši upurus šai valstij, vēl ilgi pēc 5. Saeimas vēlēšanām nebija Latvijas pilsonības. Šo cilvēku absolūtā vairākuma uzticību neatkarīgajai Latvijai varēja apšaubīt vienīgi politiski negodīgi cilvēki. Bez integrācijas pilsonībā arī saukli par baltiešu vienotību bija tukša pļāpāšana.

Tas pierāda, ka, izšķirot latviešu tautai vitāli svarīgus, steidzamus jautājumus, mūsu politiķi un parlamentārieši bieži nespēja pacelties pāri savām sīkpartijiskajām vai personiskajām interesēm un lemt no vispāmacionālo prioritāšu, respektīvi, nācijas konsolidācijas, nepieciešamības viedokļa.

Pilsonības likuma vietā 1991. gada 15. oktobrī AP pieņēma deputāta Lagzdiņa sagatavoto AP Lēmumu par Latvijas Republikas pilsoņu tiesību atjaunošanu un naturalizācijas pamatprincipiem, kas balstījās uz iepriekš minētā likumprojekta sliktu kompilāciju. Lēmums saturēja vairākus neveiksmīgus principus, piemēram, 16 gadu domicila prasību.[300] Šis likums kopā ar 1919. gada pavalstniecības likumu veidoja tiesisko pamatu LR pasu izdošanai pirms 5. Saeimas vēlēšanām.

Šāda vairākus gadus ilga neizlēmīga darbība Latvijas pilsonības, vēlēšanu likumdošanas un konstitucionālisma jautājumā (visu AP laiku Latvija dzīvoja bez jebkādas konstitūcijas, jo 1922. gada Satversmes darbību atjaunoja tikai 5. Saeima) bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc Latviju uzņēma Eiropas padomē ar vairākus gadus ilgu novēlojumu pēc Igaunijas un Lietuvas. Tāpēc Latvijas uzņemšana Eiropas padomē tikai 1995. gadā bija nevis LC un LNNK "diplomātijas pūliņu panākums", bet gan ilgstošas svārstīšanās un nesekmīgas darbības negatīvās sekas.

Tā Latvija pazaudēja ap trīs gadus pilntiesīgas darbības laika Eiropas padomē, kas būtu devusi iespēju tāpat kā lietuviešiem vismaz gadu ātrāk tikt vajā no krievu armijas un samazināt iekšējo spriedzi.

Pēc AP deputāta Rolanda Riharda priekšlikuma AP 1992. gada 27. novembrī pieņēma Lēmumu par pilsoņu tiesību atjaunošanu latviešu emigrantiem^161, kas pārkāpa 1919. gada Pavalstniecības likuma 1938. gada labojumu pamatprincipu par dubultās pilsonības neatzīšanu. Lēmums apstiprinājaRietumu, bet ne Austrumu latviešu emigrantu tiesības uz dubulto pilsonību. Vēlākais 5. Saeimas vēlēšanu likums atļāva Rietumu latviešiem piedalīties vēlēšanās, pat nedzīvojot Latvijā. Turpretim vēlēšanu tiesības netika dotas tā saucamajiem "Krievijas izcelsmes latviešiem", no kuriem vairums bija visvairāk cietuši Staļina represijās; daudzi jau trešajā paaudzē dzīvoja Latvijā; pēc atgriešanās Latvijā kopā ar mums bija izcietuši visas kara un pēckara grūtības; kopā ar mums ar savu dzīvo spēku nosargāja Latviju tās neatkarības atjaunošanai; no 1987. līdz 1990. gadam piedalījās demonstrācijās un LTF politiskajos pasākumos, kuros pieprasīja Latvijas neatkarības atjaunošanu; pie toreizējā minimālā balsu pārsvara pret Interfronti un Padomju armiju ar savām balsīm palīdzēja LTF uzvarēt divās vēlēšanās; bija ievēlējuši Augstāko Padomi, kura atjaunoja Latvijas neatkarību, un bija stāvējuši uz barikādēm 1991. gadā, pat neiedomājoties, ka viņus neatkarīgajā Latvijā neuzskatīs par latviešu tautas sastāvdaļu pretēji Rietumu emigrantiem, kuru jaunākā paaudze pat nekad nebija pastāvīgi dzīvojusi Latvijā.

Diemžēl neviens — ne Latvijas augstākais vadītājs, ne politiskā partija, izņemot šo rindu autoru LDDP vārdā^301 [302], līdz pat 6. Saeimas vēlēšanām nebija izstrādājis doktrīnu jautājumā par to, vai Latvijai ir vai nav jābūt nacionālai valstij, kaut gan absolūtais vairākums pasaules valstu tādas ir.

LR prezidents G. Ulmanis publiski paziņoja, ka "nopietni pārdomājot jautājumus, kas ir nācija, kas ir nacionālā ekonomika" utt. Tomēr ne viņš, ne tā laika Saeimas priekšsēdētājs A. Gorbunovs, kas vienlaicīgi bija arī Latviešu repatriācijas komisijas priekšsēdētājs, ne LR Ministru prezidents, tātad nācijas tēvi, nebija izstrādājuši nekādu viedokli jautājumā par vai pret Latviju kā nacionālu valsti. Netaisnības novēršanai pret latviešiem viņi nekad nav nākuši klajā ne ar vienu likumdošanas iniciatīvu.

Tā Latvija tika ieviesta pasaule unikāla un nekur citur agrāk nepieredzēta diskriminācija mazās latviešu tautas vidū. To paredzot, 1993. gada sākumā šī darba autors iesniedza AP likumprojektu par pilsonības piešķiršanu visiem latviešiem un lībiešiem, kas atgriezušies uz pastāvīgu dzīvi Latvijā un nav noziegušies pret Latvijas valsti un tautu. Taču tie paši iepriekš minētie mūsu pašu latviešu AP deputāti, kas bloķēja Pilsonības likuma pieņemšanu un tā mīlēja uzstāties par latviešu tautas aizstāvjiem, un tikai uz šo lozungu pamata ari ieguva mandātus 5. Saeimā un vēlāk Rīgas domē, nostājās pret to, lai visi Latvijas latvieši pirms 5. Saeimas vēlēšanām iegūtu savas valsts pilsonību. Vairāki no viņiem AP plenārsēdē atklāti argumentēja, ka "Krievijas" latvieši esot "sarkanie" un tāpēc viņu naturalizācija pirms 5. Saeimas vēlēšanām neesot vēlama, jo šie 50 tūkstoši latviešu varot atstāt nevēlamu iespaidu uz vēlēšanu rezultātiem.

Neskatoties uz masīvo "Satversmes" pretestību, likumprojektu par latviešu un lībiešu pilsonību tomēr pirmajā lasījumā pieņēma. Tad no visām AP frakcijām toreiz visnacionālradikālākā frakcija "Satversme" nodemonstrēja liekulības paraugu, nosauca likumprojektu par diskriminatīvu nelatviešiem un ierosināja nobalsot, lai to pirms tālākās balsošanas nosūtītu ekspertīzei uz ANO Cilvēka tiesību komisiju un Eiropas padomes Cilvēka tiesību komisiju. Diemžēl deputāti ar nelielu balsu vairākumu par to ari nobalsoja.

ANO Cilvēka tiesību komisijas priekšsēdētājs Ženēvā Ibrahims Foils (Ibrahim Fall) par likumprojektu atsūtīja pozitīvu atsauksmi, aprādot, ka šis ir t.s. "pozitīvās diskriminācijas" gadījums, ko par labu pamattautībai pielieto vairumā demokrātisko valstu.[303] [304]

Bet no Eiropas padomes atrakstīja, ka septembrī (tātad pēc vēlēšanām) atsūtīšot savus ekspertus, kas pamācīšot mūs rakstīt pilsonības likumu. Septembrī viņi gan atbrauca, taču viņu padomi bija bezvērtīgi, jo grupā nebija neviena zinātnieka, kas būtu uzrakstījis kādu vērā liekamu darbu pilsonības jautājumā. Šī darba autoru 5. Saeima netika uzaicinājusi ne uz vienu konsultāciju ne pilsonības, ne kāda cita juridiska akta sakarā.

1994. gada 22. jūnijā pieņēma Pilsonības likumu™, kas pamatā bija kompilēts no dažviet izkropļotā, cituviet korektāk 1991. gada 12. novembri pirmajā lasījumā pieņemtā Pilsonības likuma projekta. Likums jau tā projekta stadijā tika saskaņots ar Eiropas padomes struktūrām.

Likumā līdzīgi 1991. gada likumprojektam 1. panta (1) daļā definēts, ka "Latvijas pilsonība ir personas noturīga tiesiska (1991. g. projektā "politiski tiesiska", kas nav mazsvarīgi — Ī.B.) saikne ar Latvijas valsti.

(2) Latvijas pilsonības saturu veido pilsoņa un valsts savstarpēji saistīto tiesību un pienākumu kopums."

Pēc likuma 2. panta LR pilsoņi tika noteikti kā

"1) personas, kuras bija Latvijas pilsoņi 1940. gada 17. jūnijā, kā arī šo personu pēcnācēji, kas reģistrējušies likumā noteiktajā kārtībā, izņemot personas, kuras pēc 1990. gada 4. maija ieguvušas citas valsts pilsonību (pavalstniecību)";

2) naturalizētas personas; 3), 4) atradeņi un bāreņi, kas dzīvo LR bērnu namos vai internātskolās; ”5) bērni, kuriem viņu dzimšanas brīdī abi vecāki ir Latvijas pilsoņi neatkarīgi no bērnu dzimšanas vietas".

Kā redzam, 5) dala dublē 1) un jauc likuma loģisku struktūru.

Jaukto laulību gadījumā (3. pants) pilsonības noteikšanā dominē jus sanguinis un zināma Latvijas pilsonības prioritāte, kas izriet nojus soli principa [(1) dala] un vecāku domicila [(2) dala], kā ari vecāku izdarīta bērna pilsonības izvēle [(2) un (3) dala].

Likums balstās uz šādiem pilsonības pamatprincipiem:

* pilsonības vienlīdzība neatkarīgi no tās iegūšanas veida (4. pants);

* laulības ar ārvalstnieku neietekmē pilsonību (5. p.);

* pilsoņu uzturēšanās ārvalstīs neietekmē pilsonību (6. p.);

* pilsoņu aizsardzība ārvalstīs (7. p.);

* pilsoņu izdošana ārvalstīm un izraidīšana noliegta (8. p.);

* izvairīšanās no dubultās pilsonības pie naturalizācijas, Latvijas pilsonības dominēšana pilsonības likumu kolīziju gadījumos (9. p.);

* piespiedu naturalizācijas noliegums (10. p.).

Protams, ka dubultās pilsonības piejaušana Latvijas Rietumu emigrantiem un nepieļaušana Austrumu bēgļiem, latviešu kolonistiem un repatriantiem ir principiāli nepareiza, nevajadzīgi rada dubulto principu — vienu pret Rietumu, bet otru pret Austrumu latviešiem—un iespēju Krievijai kritizēt Latvijas likumdošanu. Bez tam Latvijai līdz šīs nodalās uzrakstīšanai ir jau bijuši divi aizsardzības un vairāki citi ministri un valsts ministri — dubultie ASV un Latvijas pilsoni. Arī daudzi 5. Saeimas deputāti bija dubultie pilsoņi, kas vienlaicīgi ieņēma ari daudzus amatus valsts pārvaldes aparātā. Krievijas armijas izvešanas precedents skaidri pierādīja, ka Latvijas intereses atšķīrās no ASV koncepcijas šajā jautājumā, kura praktiskais risinājums liecināja par ASV un Krievijas separātu vienošanos šajā lietā aiz "Latvijas muguras".

Ņemot vērā parlamentārās izmeklēšanas pieredzi Lattelekom lietā, kad visi 1995. gadā Saeimas komisijā ietvertie deputāti — dubultie pilsoņi — balsoja par labu angļu pusei, rodas pamatotas šaubas, kādu valstu intereses dubultie pilsoņi īsteno augstos Latvijas valsts amatos — Latvijas vai otras valsts, kuras pase viņiem ari ir kabatā? To, ka Latvijas intereses šajā lietā nebūt nesakrita ar britu transnacionālās korporācijas Cable and Wireless interesēm, tika dokumentāli noskaidrots parlamentārās izmeklēšanas laikā. Dubultais — Latvijas un Lielbritānijas — pilsonis Gundars Bērziņš, būdams Sakaru departamenta direktors, ne tikai Saeimas komisijā, bet ari visas Lattelekom lietas izskatīšanas laikā no pašas līguma noslēgšanas praktiski uzstājās vienīgi kā angļu puses pārstāvis.

Kā pierādījusi esošā prakse, dubulto pilsoņu iesaistīšana valsts darbā Latvijā ir nekontrolējami paplašinājusi ārvalstu tiešu ietekmi uz vissvarīgāko valstisko jautājumu risināšanu, nereti par sliktu mūsu valsts interesēm. Emigrantu, īpaši pensionāru, skaits 5. Saeimā patiesībā ir daudz lielāks par viņu procentu pasaules latviešu vidū. Viņu iesaistīšana parlamentārajā darbā Latvijā netika to būtiski uzlabojusi salīdzinājumā ar iepriekšējo Augstāko Padomi. Tas pierāda, ka nepieciešams novērst dubulto pilsoņu darbu Latvijā visos augstākajos valsts amatos. Katrai valsts amatpersonai jāizšķiras par vienu vienīgu pilsonību.

1994. gada Pilsonības likuma ir arī daudz citu acīmredzamu aplamību.

Tā citu, pamatotu naturalizācijas ierobežojumu vidū 11. 1) pantā noteikts, ka naturalizācija atsakāma personām, kas "ar antikonstitucionālām metodēm vērsušās pret Latvijas neatkarību, demokrātisko, parlamentāro valsts iekārtu vai pastāvošo valsts varu Latvijā,7a tas konstatēts ar tiesas spriedumu ".

11.2) pantā ierobežojums attiecināts uz personām, kas "pēc 1990. gada 4. maija paudušasfašisma, nacionālsociālisma, komunisma vai citas totalitārisma idejas vai musinājušas uz nacionālo vai rasu naidu vai nesaticību, ja tas konstatēts ar tiesas spriedumu ".

Šie noteikumi ir absurdi visos ar izcēlumu atzīmētajos aspektos. Ikvienā pasaules valstī bez ierunām un jautājuma pārskatīšanas atsaka naturalizāciju personām, kuras ar jebkurām — vai nu ar konstitucionālām, vai "antikonstitucionālām" — metodēm vērsušās pret dotās valsts neatkarību, demokrātisko, parlamentāro valsts iekārtu vai pastāvošo valsts varu vai arī vainīgas 11.2) pantā noteiktajos tiesībpārkāpumos.

Bez tam tikpat kā visās pasaules valstīs, izņemot ASV, naturalizācijas process ir administratīvs, tāpēc nekāda kompromitējošu materiālu pierādīšana tiesā nav vajadzīga. Absolūtā vairumā valstu naturalizējošajai institūcijai likums pat neuzliek par pienākumu izskaidrot naturalizācijas atteikuma iemeslu. Ikviena Interfrontes dalībnieka piederības šai organizācijai pierādīšana tiesā izvērstos desmitiem tūkstošu Rubika procesam līdzīgu, bezgalīgi garu, bezjēdzīgu un dārgu tiesas procesu ķēdē.

Vācijā lielas problēmas rada ekonomiskie migranti un EES, EP un ES vadlīnijas par viņu integrācijas nepieciešamību. VFR 1977. gada 15. decembra Naturalizācijas vadlīnijās (Einburgerungsrichtlinien) ir noteikts, ka "Vācijas Federatīvā Republika nav imigrācijas valsts". Tā netiecas pēc Vācijas valsts piederības personu skaita palielināšanas uz naturalizācijas rēķina.[305]

Šajā dokumentā pamatoti norādīts, ka naturalizācijas priekšnoteikums ir ilgstoša tuvība ar Vāciju, valsts iekārtas pamatu un demokrātijas principu zināšanas, vācu kultūras prioritāte, kas nav iespējams, ja "naturalizācijas lūdzējs piedalās kādā emigrantu organizācijā. Naturalizējamam obligāti jāpārvalda mutiskā un rakstiskā vācu valoda tik lielā mērā, kā tas nepieciešams ikdienas dzīvē." Tāpat nepieciešams, lai pēc lūdzēja iepriekšējās un tagadējās uzvedības būtu redzams, ka viņš ir demokrātiskas iekārtas piekritējs un iestājas par to. "Personām, kuras iekšēji ir totalitāras ideoloģijas piekritēji, naturalizācija tiek atteikta."[306]

Pārējie naturalizācijas ierobežojumi LR 1994. gada Pilsonības likumā ir šādi:

* piederība pie ārvalsts varas institūcijām [11. 3)];

« dienests ārvalsts bruņotajos spēkos vai speciālajos dienestos [11.4)] vai agrākais dienests šajos dienestos [6)];

» apmešanās Latvijā pēc 1940. gada 17. jūnija kā PSRS militārpersonai [5)];

* brīvības atņemšana ilgāk nekā uz gadu "par tīša nozieguma izdarīšanu, kurš ir noziegums arī Latvijā" [7)];

* darbība pret Latvijas Republiku pēc 1991. gada 13. janvāra [8)].

Pozitīvie naturalizācijas priekšnoteikumi pēc 12. panta ir šādi:

* 5 gadu ilgs likumīgs domicils [(1), 1)];

* latviešu valodas [2)], Satversmes pamatprincipu, Himnas un Latvijas vēstures pamatu, konstitucionālā likuma "Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi" zināšanas

[3)];

* legāli iztikas avoti [5)];

* svinīgais solījums par uzticību Latvijas Republikai [6)];

* iepriekšēja ekspatriācija agrākās pilsonības valstī [7)].

Diemžēl likums neparedz naturalizāciju reģistrācijas ceļā. Tā vietā 13. pants paredz tikai "ārpuskārtas naturalizāciju", nevis absolūtas tiesības uz naturalizāciju šādām personu kategorijām:

* personām, kurām viens no vecākiem ir latvietis vai līvs un kas pastāvīgi dzīvo Latvijā vai repatriējas uz Latviju, un to dzīvesbiedriem, ja laulība ilgusi vismaz 10 gadus [1)];

* agrākajiem padomju pilsoņiem, kas saskaņā ar LR 1919. gada Likumu par pavalstniecību varēja pretendēt uz LR pilsonību, kas 1994. gada likuma pieņemšanas brīdī pastāvīgi dzīvoja Latvijā, un to laulātajiem draugiem un pēcnācējiem [2)] (šis noteikums ir aplams, jo paver ceļu uz Latvijas pilsonību bezgala plašam cilvēku lokam, cara ģenerālgubernatora pēcnācējus ieskaitot);

* pirmspadomju perioda legālajiem imigrantiem [3)];

* personām, kuras kara laikā tika deportētas uz Vāciju, un to pēcnācējiem [4)];

* personām, kas ieguvušas pamatizglītību latviešu valodas skolās un kurām ir 5 gadu domicils [5)];

* Lietuvas un Igaunijas pilsoņiem un to pēcnācējiem ar 5 gadu domicilu [6)];

* Latvijas pilsoņu laulātajiem draugiem, ja laulība ilgusi vismaz 10 gadus [7)];

* personām, kuras izcili prot latviešu valodu [8)].

Tātad latviešu un līvu izcelsmes personām īpašas priekšrocības nebija, jo viņu naturalizācijai ierobežojumi bija noteikti 11. 1), 7); 12. 1) un 7) pantā.

Toties ar Saeimas lēmumu var naturalizēt jebkuras nacionālās piederības personas, kurām ir "īpaši nopelni Latvijas labā" [13. (5)]. Tajā pašā laikā tādu institūciju kā daudzās valstīs praktizēto "goda pilsonību", kuru ārvalstniekam var piešķirt par izciliem nopelniem jebkurā jomā, piemēram, pat mākslā, bez jebkādas saistības ar personas pilsonību un dzīvesvietu, LR likums neparedz.

LR 1994. gada Pilsonības likuma 14. pantā bija noteikti, kā vēlāk izrādījās, nere-ālistiski naturalizācijas termiņi, sākot no 1996. un beidzot ar 2003. gadu. Šī bija nākamā likumdošanas tehnikas kļūda dotajā likumā, jo pilsonības likums ikvienā valstī pieder pie tā saucamajiem konstitucionālajiem, tātad politiska rakstura, stabilākiem un ilgstošākas darbības likumiem. Turpretim naturalizācijas procesuālie noteikumi pēc sava rakstura ir zemākas kategorijās "tehniski", kas būtībā nosaka vienīgi pilsonības likuma īstenošanas kārtību, kā minētajā vācu "Einbūrgerungsrichtlinien". Pēc tādu tiesību

aktu iedzīvināšanas prakse, kas nereti ir nevis likumi, bet vienīgi likumpakļautības valdības akti, nereti atklājas procesuālas kļūmes un neprecizitātes, kuras labo ātri un operatīvi, neskarot politiski un etniski ļoti "jūtīgos" konstitucionālos pilsonības

likumus.

LR 1994. gada Pilsonības likumā bija daudz citu aplamību, par kuru esamību šo rindu autors brīdināja presē vēl likumprojekta stadijā. Taču nekādi labojumi līdz likuma pieņemšanai netika izdarīti. Piemēram, likums joprojām ietver 27. pantu "Latvijas pilsoņa personu apliecinoši dokumenti". Personības apliecināšanas dokumentu reglamentējums nekādā ziņā nav pilsonības likuma regulējuma priekšmets. Tā ir tīri administratīvi policejiska sfēra. Pilsonības likumos reglamentē jautājumu, par to. kādi dokumenti apliecina pilsonību, kas LR 1994. gada Likumā nav pateikts. Turklāt pantā pateikts, ka šo personu apliecinošais dokuments ir LR pase un LR "diplomātisko un konsulāro pārstāvniecību izdota izziņa". Līdz ar to likums atstāj bez atbildes jautājumu par to, kas apliecina personas LR pilsonību un īpaši bērna pilsonību, jo pases viņam nav. Citās valstīs personas pilsonību apliecina pilsonības apliecība.

Skandalozi nepilnīgas praksē izrādījās arī 1994. gada Likuma procesuālās no trešās līdz piektajai nodaļai. Tā rezultātā sākās latviešu naturalizācija, kuras gaitā kārtot likumā paredzētos latviešu valodas un vēstures eksāmenus piespieda pat latviešus, tajā skaitā 70—90 gadus vecus, kas bija Latvijā beiguši pat vidējās un augstākās mācību iestādes. Tas, protams, bija absurdi, un šī eksaminēšana valstij izmaksāja milzums nodokļu maksātāju naudas. Tas sacēla presē milzīgu protestu, un likums bija jālabo.

Vadoties no pasaules prakses, varēja konstatēt, ka 1994. gada LatvijasRepublikas Pilsonības likums bija pretrunā ar latviešu tautas nacionālajām interesēm attieksmē pret valsts vēsturiskajām pamatnācijām un citām baltiešu tautām. Pēc PSRS īstenotā latviešu genocīda latviešu un baltiešu tautas vispār bija uzskatāmas par etniski apdraudētām, līdz ar to tās savas nacionālās eksistences nolūkā bija tiesīgas ar likumu noteikt nepieciešamos etniskās aizsardzības pasākumus.

Līdzīgos apstākļos, piemēram, Izraēlas Neatkarības deklarācijā, kā jau šīs monogrāfijas attiecīgajā nodaļā minēts, bija noteikts, ka "Izraēlas zeme bija ebreju tautas dzimšanas vieta. Šeit tika radīta viņu dvēseliskā, reliģiskā un politiskā identitāte. Šeit viņi pirmo reizi ieguva valstiskumu, radīja nacionālas un vispārējas nozīmes kultūras vērtības."[307]

Bet Izraēlas Konstitūcijas preambulājau bija noteikts, ka "Izraēlas valsts ir ebreju tautas valsts, kas radīta, pamatojoties uz tās mūžīgajām tiesībām uz suverēnu pastāvēšanu uz Izraēlas zemes. Ebreju tautas politiskās neatkarības mērķis tās dzimtenē ir atvieglot tai iespējas pēc holokosta mocībām un diasporas ciešanām atgriezties tēvu dzimtenē, lai dzīvotu tur cieņas pilnu dzīvi."

Tātad jau pašā Izraēlas valsts atjaunošanas sākumā šī mērķa atvieglošanai likumdošanā bija ieliktas ebreju tautai prioritāras radošās, tā saucamās "pozitīvās diskriminācijas" normas, ko starptautiskās tiesības pieļauj.

Šo iemeslu dēļ Izraēlas Konstitūcijas 1. pants ir "Pilsonība" unta (a) dala noteikts, ka "katram ebrejam ir tiesības imigrēt Izraēlā un iegūt Izraēlas pilsonību (tālāk — "atgriezties")".[308]

Izraēlas 1950. gada 6. jūlija Likumā Nr. 5710 "Par atgriešanos" šīs konstitucionālās virsnormas bija detalizētas šādi:

"1. Katram ebrejam ir tiesības atgriezties Izraēlā ‘ole’[309] kapacitātē... 2. (b) ‘Ole’ vīzu garantē katram ebrejam, kas izsaka vēlēšanos atgriezties uz pastāvīgu dzīvi Izraēlā, ja tikai imigrācijas ministrs nepārliecinās, ka viņš

(1) darbojas pret ebreju tautu vai

(2) var apdraudēt sabiedrības veselību vai valsts drošību..."[310]

Līdzīga prioritāra attieksme pret pamatnācijas pārstāvjiem ir Vācijā^311 1913. gada Vācijas Valsts piederības likumā iepretim kategorijai "Deutschen", kuras definīcija dota VFR Pamatlikuma 116. pantā^312. Šī kategorija bez jebkādas naturalizācijas procedūras iegūst Vācijas pilsonību un pasi.[313]

Līdzīga veida naturalizācijareģistrācijas kārtībā pret pamatetnosa pārstāvjiem tiek piekopta praktiski ikvienā nacionālā valstī, piemēram, Francijā, Skandināvijas valstīs un daudzās spāniski runājošās valstīs.[314] Taču neko līdzīgu neparedzēja LR 1994. gada Pilsonības likums.

Šie principi nācijas valstiskai izdzīvošanai ir vitāli svarīgi. Pagaidām vienīgā Latvijas politiskā partija, kas savā programmā aicinājusi Satversmē ietvert par pamatprincipu, ka "Latvija ir latviešu un līvu nacionālā valsts", ir LDDP. LDDP Padome 1995. gada sākumā Saeimā iesniedza tālāk izklāstītā satura likumprojektu, kurā aicināja līdz 6. Saeimas vēlēšanām uzņemt Latvijas Republikas pilsonībā reģistrācijas, nevis naturalizācijas kārtībā visus Latvijas latviešus un līvus, kas atgriezušies vai atgriežas uz pastāvīgu dzīvi Latvijā un nav noziegušies pret to, kā arī visus lietuviešus, igauņus un polus, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Latvijā, kuri vēlas kļūt par Latvijas pilsoņiem un kurus neskar Pilsonības likuma 11. pantā noteiktie naturalizācijas ierobežojumi.

Absurdo LR Pilsonības likuma radīto situāciju varēja labot samērā viegli. Šajā nolūkā bija nepieciešams vienīgi, kā izklāstīts LDDP priekšlikumā:

1) svītrot Pilsonības likuma 13. panta 1) dalu;

2) ieviest likumā 9.apantu "Pilsonības iegūšana reģistrācijas kārtībā" šādā redakcijā.

1) Latviešiem un līviem, kasjau atgriezušies vai repatriējas uzšāvu etnisko dzimteni, ir neapstrīdamas tiesības uz nekavējošu pilsonības iegūšanu reģistrācijas kārtībā un pilsoņu pases izdošanu, ja tas nav pretrunā ar šī likuma 11. panta 1), 2), 3), 4) un 8) daļas noteikumiem, ja viņi nav bijuši notiesāti jebkurā valstī par tīšiem smagiem noziegumiem atbilstoši Latvijas Republikas Kriminālkodeksa kritērijiem un izpilda šī likuma 12. panta 6) un 7) dalās noteikumus līdz vārdam "pavalstniecība".

2) Latviešu izcelsmes pierādījumi ir ieraksts pasē, dzimšanas apliecībā, citā dzimtsarakstus vai pilsonību apliecinošā dokumentā vai Latvijas Republikas vēstniecībā vai konsulātā legalizēta attiecīgās valsts latviešu kopienas izziņa.

3) Vienlaicīgi ar šī panta 1) daļā minētajām personām uz Latvijas pilsonību reģistrācijas kārtībā ir tiesības to pēcnācējiem un laulātajiem nelatviešiem, ja pēdējie nodzīvojuši šajā laulībā vismaz 10 gadus. Ja laulība ilgusi vismaz 5 gadus, tad laulāto pastāvīgās dzīves cenzs Latvijā tiek samazināts līdz 3 gadiem.

4) Tiesības uz Latvijas pilsonību reģistrācijas kārtībā ir lietuviešu, igauņu un polu tautības personām, kā arī jebkuras tautības Lietuvas un Igaunijas pilsoņiem, kam 1994. gada Pilsonības likuma pieņemšanas brīdī pastāvīgā dzīvesvieta bija Latvijā, ja tas nav pretrunā ar šī Likuma 11. panta 1), 2), 3), 4), un 8) dalās noteikumiem, ja viņi nav bijuši notiesāti jebkurā valstī par tīšiem, smagiem noziegumiem atbilstoši Latvijas Republikas Kriminālkodeksa kritērijiem un izpilda šī likuma 12. panta 1), 2), 3), 6) un 7) daļas noteikumus.

5) Šī panta 4) daļā minētajām personām, kas 1994. gada Pilsonības likuma pieņemšanas brīdī pastāvīgi nedzīvoja Latvijā, bet grib iebraukt, apmesties uz pastāvīgu dzīvi Latvijā un iegūt Latvijas pilsonību reģistrācijas kārtībā, papildus šī panta 4) dalās noteikumiem jāatbilst ari Pilsonības likuma 11. panta 7) un 2) dalās, kā ari 12. panta

5) dalās noteikumiem un jābūt pastāvīgi nodzīvojušām Latvijā ne mazāk kā vienu gadu pirms pilsonības iegūšanas reģistrācijas kārtībā.

6) Nacionālās izcelsmes pierādījumi šī panta 4) daļā noteiktajos gadījumos ir ieraksts pasē, dzimšanas apliecībā vai citā dzimtsarakstus vai pilsonību apliecinošā dokumentā.

7) Vienlaicīgi ar šī panta 4) un 5) daļā minētajām personām uz Latvijas pilsonību reģistrācijas kārtībā ir tiesības to pēcnācējiem un laulātajiem, ja pēdējie nodzīvojuši šajā laulībā vismaz 10 gadus. Ja laulība ilgusi vismaz 5 gadus, tad laulāto nepilsoņu pastāvīgās dzīves cenzs Latvijā tiek samazināts līdz 3 gadiem.

Šis likumprojekts tika iesniegts Saeimā, taču LDDP Padome uz to pat nesaņēma atbildi.

Nobeidzot 1994. gada Likuma analīzi, jāmin arī, ka Likuma 24. pants paredz pilsonības atņemšanu ar Augstākās tiesas lēmumu (1) [1995. gada labojumā — Rīgas apgabaltiesas], ja persona "1) ieguvusi citas valsts pilsonību (pavalstniecību), neiesniedzot iesniegumu par atteikšanos no Latvijas pilsonības".

Šajā tekstā ar izcēlumu atzīmētā dala, protams, ir lieka.

Tālāk Likumā noteikts, ka pilsonību var atņemt personai, kas ”2) bez Ministru kabineta atļaujas dien kādas ārvalsts bruņotajos spēkos, iekšējā karaspēkā, drošības dienestā, policijā (milicijā) vai ir tieslietu institūciju dienestā;

3) apliecinot savu piederību pie Latvijas pilsonības vai naturalizējoties, ir sniegusi par sevi apzināti nepatiesas ziņas un tādējādi nepamatoti ieguvusi Latvijas pilsonību, ja tas atklājas piecu gadu laikā pēc uzņemšanas pilsonībā".

Formulējot 25. panta 3) dalās noteikumu, kā redzams, nav ņemts vērā iepriekš minētais VFR likumdošanas princips, pēc kura pilsonības atņemšanu pelna arī naturalizēta persona, kas naturalizējoties noslēpusi savu patiesībā naidīgo attieksmi pret Latviju, nav integrējusies vai pat nav domājusi integrēties tajā. Šāda noteikuma esamība likumā, nešaubīgi, atturētu naturalizētos no līdzdalības interfrontiska tipa pret Latvijas neatkarību vērstās organizācijās un pasākumos.

Sabiedrības sašutuma vai arī atkārtotu šo rindu autora rakstu un publisko runu, kā ari LDDP iesnieguma ietekmē Saeima tomēr bija spiesta mainīt 1994. gada Pilsonības likumu, īpaši jautājumā par latviešu un līvu pilsonību. 1995. gada 6. martā Saeima pieņēma "Grozījumus pilsonībadikumā" ,m

"Grozījumi" arī sagatavoti nepārdomāti, formulējot noteiktu personu grupas pilsonību kā juridisku faktu, lai gan likumā vajadzēja skaidri noteikt, kā Izraēlā un iepriekš minētajā LDDP priekšlikumā, tos, kam ir neapstrīdamas vai kādu nosacījumu ierobežotas tiesības uz Latvijas pilsonību.

Tā "Grozījumu" 1. punktā teikts: "Papildināt 2. pantu^315 [316] ar 1.’un 1." un 1.”’ punktu šādā redakcijā:

" 1. ’) latvieši un līvi, kuru pastāvīgā dzīvesvieta ir Latvijā, kuri reģistrējušies likumā noteiktajā kārtībā līdz 1996. gada 31. martam un kuriem nav citas valsts pilsonības (pavalstniecības) vai kuri ir saņēmuši iepriekšējās pilsonības (pavalstniecības) valsts ekspatriācijas atjauju,ja tādu paredz šīs valsts likumi."

Kur un kādā sakarā "reģistrējušies", tas aiz likumdevēju nolaidības "Grozījumos" nav pateikts. Varbūt reģistrējušies kā pastāvīgie iedzīvotāji, bet varbūt citādi. Kā tāda neprecīza formulējuma apstākļos var atļauties faktiski deklarēt, ka minētās personas ir Latvijas pilsoņi? Varbūt viņi pat to negrib. Tādā gadījumā šāda pieeja varētu pat būt Latvijas pilsonības uzspiešana personai pret viņas gribu.

Tālāk "Grozījumos" 1." punktā par Latvijas pilsoņiem tādā pašā garā tiek pasludinātas sievietes, kas pirms kara zaudēja LR pilsonību, stājoties laulībā ar ārvalstniekiem, "ja šīs personas reģistrējušās likumā noteiktā kārtībā".

Te atkal nav pateikts, kur "reģistrējušās" un kāda "likuma noteiktā kārtībā".

Tikpat nekompetenti un pat neuzmanīgi 1. punkts par Latvijas pilsoņiem bezape-lācijas kārtībā padara atkal nezin kur un nezin kādā likumā noteiktajā kārtībā reģistrējušās personas, kas "apguvušas pilnu mācību kursu latviešu mācībvalodas vispārizglītojošās skolās vai divplūsmu vispārizglītojošo skolu latviešu plūsmā, iegūstot šajās skolās pamatizglītību vai vispārējo vidējo izglītību, ja šīm personām nav citas valsts pilsonības...".

Bet ja persona ir, piemēram, latviešu repatriants un mācījusies latviešu valodā tikai augstskolā? Vai tad arī tā ir pakļauta visiem parastās naturalizācijas ierobežojumiem? Vai ja tā ir polu tautības (poļu skolas padomju laikā Latvijā bija tikai pirmos pēckara gadus, un vairums poļu no tām pārgāja uz latviešu skolām) un nemaz negrib iegūt LR pilsonību?

Vel lielāku neskaidrfbu un normu dublēšanos ievieš "Grozījumu" 1994. gada likuma labojums 13. pantā, kas nosaka naturalizāciju ārpus kārtas:

"izteikt pirmās daļas 1. punktu šādā redakcijā:

”1) kuras ir latvieši vai līvi, kas repatriējas uz Latviju pēc 1996. gada 31. marta."

Tātad latvieši un līvi pēc šī noteikuma jau praktiski tiks iedalīti 3 vai pat četrās kategorijās, jo no teksta nav saprotams, kāpēc izvēlēts tieši iepriekšminētais datums un kāda būs to latviešu un līvu pilsonība, kas repatriēsies līdz 1996. gada 31. martam. Ne 1994. gada likumā, ne "Grozījumos" nav atbildes, vai viņi tiks atzīti par LR pilsoņiem 1994. gada likuma "grozītajā" pantā noteiktajā kārtībā vai ari viņi varēs pretendēt vienīgi uz ārpuskārtas naturalizāciju.

Protams, pareizāk būtu sagatavot pavisam jaunu Pilsonības likuma redakciju, tajā ne tikai izskaužot 1994. gada Pilsonības likuma un tā 1995. gada "Grozījumu" nepilnības, bet pilnīgi savedot to kārtībā arī no regulēšanas metodoloģijas un likuma teksta skaidrības viedokļa, kā arī nodalot procesuālos pantus atsevišķā aktā.

Tālāk nepieciešams ar steigu, bet loti pārdomāti ķerties pie Latvijas starptautisko līgumu pilsonības, tās optācijas, dubultās pilsonības un dienesta armijā jautājumu diplomātiskās un tekstuālās sagatavošanas ar visām galvenajām valstīm, ar kurām mūsu valstij pastāv bipatrisma problēma.

1995. gada beigās un 1996. gada sākumā partija "Tēvzemei un Brīvībai" uzsāka visas tautas aptauju sava pilsonības likumprojekta atbalstam. Šajā likumprojektā Pilsonības likuma 1995. gada labojumi, kas radīja prioritātes latviešiem, bija svītroti. Šī iniciatīva izgāzās.

LR pastāvīgo iedzīvotāju - nepilsoņu statuss

LR pastāvīgo iedzīvotāju - nepilsoņu statuss pamatā noteikts visai radikālajā 1992. gada Likumā par ārvalstnieku un bezvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos Latvijas Republikām, kas balstīts uz starptautiskajās tiesībās un starptautiskajā praksē vispārpieņemtiem principiem. Taču pēc savas būtības Likums bija visai radikāls. Cita lieta, ka praksē tas tika īstenots vāji. 1994. gada 27. decembrī Satversmes 81. pantā noteiktajā kārtībā Ministru kabinets šajā Likumā ar Noteikumiem nr. 226 ieviesa labojumus, kas ir juridisks nonsenss, jo MK noteikumi ir likumpakļautības akts, bet ar likumpakļautības aktu nevar labot likumu, kas pēc kategorijas ir augstāks juridisks dokuments.

Noteikumi patiesībā reglamentēja tikai ar Krievijas armijas virsniekiem un demobilizētajiem virsniekiem saistītos jautājumus. Kritiskākais Noteikumos, bet tagad jau likumā ir 1.4. papildinājums:

"papildināt likumu ar jaunu šāda satura 18.1. pantu:

18.1. pants. Krievijas Federācijas atvaļinātajām militārpersonām un viņu ģimenes locekļiem izsniedz termiņuzturēšanās atļaujas uz vienu gadu.

ш LR AP un Valdības Ziņotājs. — 1992. — Nr. 22/28.

Termiņuzturēšanās atļaujas var pagarināt ik gadus, pamatojoties uz Krievijas Federācijas iesniegtajiem atvaļināto militārpersonu sarakstiem."

Šis noteikums dod iespēju katru gadu pagarināt demobilizēto Krievijas militārpersonu uzturēšanos Latvijā bezgalīgi ilgi, tāpēc ir atceļams.

Nākamais likumdošanas akts, kas reglamentē nepilsoņu statusu Latvijā, ir Likums par to bijušo PSRSpilsoņu statusu, kuriem nav Latvijas valsts vai citas valstspilso-nības.m Likumu Saeima tās nacionālradikālā spārna opozīcijas apstākļos pieņēma 1995. gada 25. aprīlī. Tēvzemieši visai pamatoti argumentēja, ka šis dokuments kļūs par pamatu nepilsoņu pastāvīgās dzīves Latvijā leģitimēšanai uz visiem laikiem. Par šī likuma pieņemšanu galvenokārt iestājās "Latvijas ceļa" deputāti.

Likuma subjekti pēc 1. panta ir bijušie PSRS pilsoņi, kuri pirms 1992. gada 1. jūlija dzīvoja un bija bez termiņa ierobežojuma pierakstīti Latvijas teritorijā. Panta (2) daļā noteikts, ka to personu tiesisko statusu, kuras ir ieceļojušas Latvijā pēc šī datuma, nosaka Likums par ārvalstnieku un bezvalstnieku ieceļošanu un uzturēšanos Latvijas Republikā.

Pēc (3) dalās nepilsoņu likums neattiecas uz Krievijas militārpersonām, kas uzturas Skrundā, un pēc 1992. gada 28. janvāra demobilizētajām Krievijas armijas militārpersonām, ja tās iesaukšanas brīdī pastāvīgi nedzīvoja Latvijā vai nebija LR pilsoņu ģimenes locekli.

Likuma 2. pants visumā korekti regulē šo personu tiesības un pienākumus, norādot uz reglamentāciju LR konstitucionālā likuma "Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi" 3. nodaļā. Tomēr panta (2) daļa piešķir šīm personām plašāku tiesībspēju nekā minētajā likumā, dodot viņiem tiesības "1) brīvi izvēlēties dzīvesvietu Latvijā, izbraukt un atgriezties..., 2) ... uzņemt pie sevis no ārvalsts laulāto draugu un viņa apgādībā esošos bērnus un vecākus; 3) netikt izraidītam no Latvijas, izņemot gadījumu, kad izraidīšana notiek uz likumā noteiktajiem pamatiem...".

(4) daļā proklamēts, ka "šajā pantā minētajām tiesībām un pienākumiem var noteikt ierobežojumus tikai konstitucionālā likuma "Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi" 44. pantā paredzētajos gadījumos un kārtībā".

Saprotams, ka atļaut nepilsoņiem brīvi izvēlēties dzīvesvietu nav saprātīgi un tas var novest pie viņu nevajadzīgas tālākas koncentrācijas dažās pilsētās, kur latvieši jau tāpat ir mazākumā, kā ari pie drošības riska, jo nepilsoņi saskaņā ar šo likumu var brīvi dzīvot pierobežas, robežas zonās un pat aizsardzības objektu teritorijās. To nepieļauj nevienā valstī. Likumā vajadzēja skaidri noteikt dzīvesvietas un pārvietošanās brīvības ierobežojumu iespējas valsts drošības apsvērumu dēļ.

Pēc būtības nepilsoņu likums nosaka zināmu personu grupu, kura ir līdzīga šīs monogrāfijas nodalās "Iedzīvotāji" sākumā minētajai un citās valstīs praktizētajai kategorijai "valsts piederiba", arto atšķirību, ka šajā likumā nav deklarēts, ka LR uzņemas šo personu aizsardzību starptautiskajā sfērā. Zināmā mērā bīstami ir tas, ka LR MK

i*4 у £)" 1995 ; 6 burtn., 143. pants.

tiem ir nodrukājis īpašas LR izdodamas pases, par kuru izsniegšanas sākumu tika paziņots 1995. gada otrajā pusē. Līdz ar to šo nepilsoņu cieša juridiska saikne ar LR un valsts atbildība par tiem ir iedibināta.

IZRAĒLA

Arābi ieradās esošās Izraēlas teritorijā vairāk nekā 1300 gadus pirms mūsu ēras, bet ebreji migrēja uz turieni tikai sava valdnieka Saula laikā 1025 gadus pirms mūsu ēras. Ebreju valstiskums tālāk eksistēja vairākus gadsimtus, līdz 727. gadā p.m.ē. Samariju iekaroja Asīrijas valdnieks Saragons П, bet Babilonas valdnieks Nebukadnecars II divas reizes pēc kārtas sagrāva Jeruzalemi un ebrejus aizdzina verdzībā. 332. gadā p.m.ē. Palestīna tika pievienota Romas impērijai un tika iznīcināta kā ebreju nācijas valstiskuma vieta.

1897. gadā Teodora Gercela vadībā tika izveidota Vispasaules cionistu organizācija, kas par savu mērķi izvirzīja ebreju valstiskuma atjaunošanu un ebreju atgriešanos Palestīnā.185 1917. gada 2. septembrī Anglijā tika pieņemta lorda Balfūra deklarācija par ebreju nacionālā mitekļa izveidošanu Palestīna. Pēc 1920. gada 24. aprīļa Sevras miera līguma ar Turciju inter alia^186 tika noteikts turkiem atņemto teritoriju statuss, pēc kura mandātu pār Palestīnu ieguva Anglija. Pēc līguma 129. panta ipso facto bija noteikta Palestīnas pilsonība, kuru bez iespējas atteikties no tās ieguva visi Palestīna dzīvojošie ebreji un citu nāciju pārstāvji, kuriem agrāk bija Turcijas pavalstniecība. Palestīnas pilsonība veidoja "jauno nacionālo mitekli" un izslēdza jebkuras citas pilsonības līdzāspastāvēšanu.187

Pret to nekavējoties sāka protestēt Anglijas un Francijas izcelsmes Palestīnas ebreji, kas gribēja saglabāt ari savu iepriekšējo metropoļu valsts piederību un iegūt Palestīnas pilsonību, tikai lai gūtu tur vēlēšanu tiesības.188

1922. gada 24. jūlijā Anglija ieguva "A" grupas mandātu uz Palestīnu. Mandāta līguma 6. pantā bija noteikti ebreju imigrācijas atvieglojumi, bet 7. pants deva iespēju viņiem iegūt Palestīnas pilsonību.189 Pēc mandāta Palestīnas pilsoņiem bija Anglijas

protežējamo personu statuss; ne britu pavalstniecību, ne valsts piederību viņi • 190 ’

neieguva.

Anglijas mandāta laikā pieņemtie mandatārija 1925. un 1942. gada Nolikumi par Palestīnas pilsonību jau ietvēra principu, kas tika nostiprināts arī vēlākajā neatkarīgās Izraēlas likumdošanā par pilsonību, — respektīvi, ka naturalizācija Palestīna nebija saistīta ar ekspatriāciju valstī, no kuras persona ieceļoja Palestīnā.191 185Gera-GrynbaumJ., Zvergbaum A.," Die Staatsangehorigkeit von Israel", Frankf. a. M. (1975) S. 1—12.

186 Latin. — starp citu.

187 Bentwich N., "Nationality in Mandated Territories Detached from Turkey", BYBIL (1926) p. 97. 188BentwichN.,op.cit.,pp. 102—104.

189 Seidel H. J„ "Der britische Mandatstaat Palestina im Rahmen der Weltwirtschaft", Berlin, Walter de Gryter (1926) S. 108.

l90Weis P., "Nationality and Statelesness in International Law", p. 22.

191 Bar-Yaacov, "Dual Nationality", London (1961) p. 242.

Šajā laika, respektīvi, 1925.—1926. gadā, ebreji Palestīnā bija absolūtā mazākumā — 83 tūkstoši pret 600 tūkstošiem arābu. Taču Anglija tobrīd tiecās Palestīnā izveidot "tīru" ebreju valsti, pretstatot to panarābiskām arābu nacionālās atbrīvošanās un pašnoteikšanās tendencēm stratēģiski svarīgā reģionā. Taču viņi ari nevarēja pilnīgi ignorēt arābu kritisko attieksmi pret cionistu kolonizatorisko politiku šajā reģionā, kas tika visai atklāti propagandēta Ebreju nacionālā fonda publikācijās.[317]

Anglijas augstākajās aprindās tolaik bija gan ietekmīgi cionisma atbalstītāji, gan tā pretinieki, piemēram, lords īsligtons, kas uzstājās pret lozungu: "Palestīnā tikpat ebrejiska kā Anglija angliska." Pret šo lozungu iestājās arī Palestīnas ebreju reliģiskie fundamentālisti no "veco" imigrantu vidus.

Izraēlas Neatkarības deklarācija tika pasludināta 1948. gada 14. maijā, un tajā bija noteikts, ka "Izraēlas zeme bija ebreju tautas dzimšanas vieta. Šeit tika radīta viņu dvēseliskā, reliģiskā un politiskā identitāte. Šeit viņi pirmo reizi ieguva valstiskumu, radīja nacionālas un vispārējas nozīmes kultūras vērtības. ”[318]

Bet Izraēlas Konstitūcijas preambulājau bija noteikts, ka "Izraēlas valsts ir ebreju tautas vakts, kas radīta, pamatojoties uz tās mūžīgajām tiesībām uz suverēnu pastāvēšanu uz Izraēlas zemes. Ebreju tautas politiskās neatkarības mērķis tās dzimtenē ir atvieglot tai iespējas pēc holokosta mocībām un diasporas ciešanām atgriezties tēvu dzimtenē, lai dzīvotu tur cieņas pilnu dzīvi."

Tātad jau pašā Izraēlas valsts atjaunošanas sākumā šī mērķa atvieglošanai likumdošanā bija ieliktas ebreju tautai prioritātes radošās, tā saucamās "pozitīvās diskriminācijas" normas, ko starptautiskās tiesības pieļauj.

Šo iemeslu dēļ Izraēlas Konstitūcijas 1. pants ir "Pilsonība" un tā (a) daļā noteikts, ka' 'katram ebrejam ir tiesības imigrēt Izraēlā un iegūt Izraēlas pilsonību" (tālāk — "atgriezties").[319]

Izraēlas 1950. gada 6. jūlija Likumā Nr. 5710 "Par atgriešanos" šīs konstitucionālās virsnormas bija detalizētas šādi.

"1. Katram ebrejam irtiesības atgriezties Izraēlā ‘ole’[320] kapacitātē... 2. (b) ‘Ole’ vīzu garantē katram ebrejam, kas izsaka vēlēšanos atgriezties uz pastāvīgu dzīvi Izraēlā, ja tikai imigrācijas ministrs nepārliecinās, ka viņš

(1) darbojas pret ebreju tautu vai

(2) var apdraudēt sabiedrības veselību vai valsts drošību...”[321]

Šeit vēl nepieciešami daži Izraēlas terminoloģijas precizējumi iedzīvotāju jautājumos. Pirmām kārtām nepieciešams atgādināt, ka Izraēlas likumdošanā pastāv divi termini, ar kuriem apzīmē personas politiski tiesisko saikni ārvalsti. Pirmais termins "ezrah" apzīmē kaut ko vidēju starp valsts piederību un pilsonību, bet oficiālajos tekstos angļu valodā tiek tulkots kā "valsts piederība" (nationality,Staatsangehorigkeit) nevis

"pilsonība". Termins "notin" apzīmē noteiktas valsts piederības personu, kas izprotama kā "pavalstnieks".

Likumā par atgriešanos viens no pamatterminiem ir "ebrejs". 1971. gadā Izraēlas Augstākā tiesa deva tulkojumu, ka šis termins apzīmē kā imigrantu 'ole\ tā arī ebreju, kas dzimis Izraēlā. Bet pēc Izraēlas reliģiskā likuma ’Halachah’ ebrejs ir katrs, ko dzemdējusi ebrejiete, kurš uzaudzēts pēc ebreju ortodoksālajiem jūdaiskajiem likumiem, neņemot vērā to, vai viņš nomainījis vai nav nomainījis reliģiju vēlāk. Respektīvi, kā raksta paši ebreju autori, jūdaiskāreliģjja it kā uz visiem laikiem (indelebilis)piešķir personai ebrejisma kapacitāti.191

1952. gada 1. aprīļa Izraēlas pilsonības likuma 1970. gada labojuma punktā (a) noteikts, ka tiesības uz atgriešanos Izraēlā manto "ebreju bērni", mazbērni, sieva, bērna vai mazbērna sieva vai vīrs, bet "tas neattiecas uz ebreju, kas mainījis savu reliģiju".

Definīcijā Nr. 48 ebrejisma jautājums savukārt izšķirts šādi: "Ebrejs ir persona, kura māte ir ebrejiete, kas piekopjjūdaisma reliģiju un nepieder citai reliģijai."

Ebrejs, sākot ar 1952. gada Likumu, var iegūt Izraēlas pilsonību "atgriežoties", un šādai iespējai bija tikai divi ierobežojumi, turpretī neebrejs var to iegūt tikai naturalizācijas ceļā, kur pastāv seši ierobežojumi, tajā skaitā, pretēji ebrejiem — ekspat-riācija iepriekšējā valstī. Taču arī šos naturalizācijas ierobežojumus neebrejiem Izraēlas tiesas tulko paplašinoši.198 Šis mehānisms kopā ar vairākkārtējiem agresīviem kariem, ekonomiskajiem ierobežojumiem un izdzīšanu no vēsturiskajām arābu zemēm strādā efektīvi, par ko liecina tas, ka jau 1982. gadā Izraēlā bija 3,3 miljoni ebreju, bet arābi palika tajāpašā skaitā—600 tūkstoši.199 No visiem šiem Izraēlas ebrejiem tikai 1,8 miljoni bija dzimuši šajā valstī.

1968. gadā Izraēla pieņēma jaunu Pilsonības likumu, pēc kura Izraēlas pilsonību varēja iegūt šādi: atgriežoties, ar domicila starpniecību, dzimstot Izraēlā, naturalizējot un "piešķirot". Šī Likuma 1980. gada labojums nekādas principiālas izmaiņas neieviesa, izņemot to, ka atgriešanās tiesības tas attiecināja ari uz bērniem, kuru ģimenē tikai viens bija ebrejs. Pēc šī Likuma viens no naturalizācijas priekšnoteikumiem ir ebreju valodas zināšanas un iesniegama parakstīšana par lojalitāti Izraēlai.

Brīvprātīgu ekspatriāciju Izraēlas likums nepieļauj. Piespiedu denacionalizācijas iemesli ir šādi: nelegāla izbraukšana no Izraēlas, naturalizācija krāpšanas rezultātā un nelojalitāte pret Izraēlu.

1980. gada labojums ievieš ari pasaulē unikālu institūtu — sava veida slepeno pilsonību, jo 15. (b) pantā noteikts, ka nepilngadīgas personas identifikācijas dokumentā uzrāda Izraēlas pilsonību, ja vien šī persona nepieprasa, lai tā netiktu uzrādīta.

Iecietīgā attieksme pret Izraēlas pilsoņu ebreju bipatrismu novedusi ari pie tā, ka šī valsts neizrāda interesi par līgumu noslēgšanu bipatrisma izskaušanai. Tā vietā tiek noslēgti līgumi par bipatridu dienestu armijā, kāds 1959. gada 30. aprīlī, piemēram, noslēgts ar Franciju.200

197Gera-Grynbaum,op.cit.,S. 14—15.

2 Ibid., S. 19.

™ Der Fischer Welt—Almanach—84, Frankf. a.M. (1984) S. 359. 200 UNTS, vol. 448, p. 104.

EIROPILSONIBA

Eiropilsonlbas koncepcija radusies daudzu gadsimtu ilgas evolūcijas cejā laikā no pirms apgaismības laikmeta filozofiem līdz 1992. gada Māstrihtas līgumam. Eiropas Savienības radīšanas rezultātā, pamatojoties uz Eiropas Savienības līguma В panta trešo dalu, noteikts, ka "ES radīta, lai, ievedot Savienības pilsonību, stiprinātu dalībvalstu pilsoņu tiesību un interešu aizsardzību".[322]

Ideja par zināma veida Eiropas politisko vienību ir vairāk nekā piecus gadsimtus veca. Pirmais to ierosināja čehu karalis Jirži Podebrads (1420-1471), kurš aicināja galvenos Eiropas monarhus apvienoties cīņai pret Romas pāvesta intrigām un turku iebrucējiem.[323]

Otrais Eiropas apvienošanās idejas vilnis saistīts ar XIX gadsimta vidu, bet trešais datējams ar laiku tūlīt pēc Pirmā pasaules kara. Tā Viktors Igo 1849. gada Miera kongresa laikā 22. augustā paziņoja, ka "nāks diena, kad divas milzīgas grupas — Amerikas Savienotās Valstis un Eiropas Savienotās Valstis — nostāsies viena pretim otrai, sniedzot draudzības roku pāri okeānam, apmainoties ar produkciju, tirdzniecību, industriju, mākslu un ģēnijiem..." [324]

Grāfs Koudenhofs-Kalergi savā 1926. gadā izdotajā grāmatā "Pan—Eiropa" pareģoja, ka Eiropas valstīm jāapvienojas ad hoc politiski ekonomiskā federācijā. Ja šī organizācija netiks izveidota, tad Eiropai gaidāms romāņu—vācu impērijas liktenis. "Radīsies jauns krievu Napoleons, kas no sīkām Austrumeiropas valstīm radīs Reinas līgu un ar to dos nāvējošu triecienu Eiropai," rakstīja grāfs.[325]

Šis pareģojums gandrīz piepildījās, kad ar Molotova—Rībentropa paktu Eiropa tika sadalīta starp PSRS un Vāciju.

Toties nepiepildījās V. Ļeņina pareģojums, kas savās "Burtnīcās par imperiālismu" kritizēja O. Baueru, kurš darbā "Nacionālais jautājums un sociāldemokrātija" rakstīja, ka "Eiropas Savienotās Valstis ir nevis tukša ideja, bet gan "tā ceJa neizbēgams gals, uz kura nācijas sen nostājušās".[326] Darbā "ParEiropas Savienoto Valstu lozungu" Ļeņins rakstīja, ka "no Eiropas ekonomisko apstākļu, respektīvi, kapitāla importa un eksporta, un pasaules sadalīšanas viedokļa no "progresīvo un "civilizēto" kolonizatoru valstu puses Eiropas Savienotās Valstis kapitālisma apstākļos ir vai nu neiespējamas, vai reakcionāras".[327]

Otrais pasaules karš no jauna atgādināja par Eiropas apvienošanās nepieciešamību. Jau 1949. gada 5. maijā Eiropas padome (Europarat) izvirzīja par mērķi Eiropas valstu apvienības izveidošanu savu ideālu aizsardzībai. 1954. gadā EP nolēma sagatavot līgumu par dubulto pilsonību.[328] Līgums par dubultās pilsonības

samazināšanu tika parakstīts 1963. gada 6. maija. Tas izvirzīja par mērķi pec iespējas izvairīties no pilsonības likumu kolīzijām kā no negatīvas parādības. Līgums noteica, ka dalībvalsts pilsonis, kas iegūst otras dalībvalsts pilsonību, automātiski zaudē savu pirmo pilsonību.

Taču drīz izrādījās, ka nacionālo valstu robežas neapmierināja transnacionālos monopolus, kurus vairāk nekā pilsonības tīrība interesēja EP pamatprincips par "darba, preču un kapitāla pārvietošanās brīvību" atbilstoši 1957. gada Romas līguma 48. pantam. 12 gadus pēc Romas līguma noslēgšanas parādījās eiropilsonības pirmā iedīgļa forma. Nedaudz vēlāk izveidoja Eiropas Pasu ūniju, kas paredzēja "devītnieka" valstu pasu īpašnieku pārvietošanās brīvību.

Zināmas grūtības šeit radīja Lielbritānijas pilsonības likumdošana, jo EP pieprasīja, lai pārvietošanās brīvību un tiesības balsot Eiroparlamenta vēlēšanās neiegūtu Britu sadraudzības valstu pilsoņu milzīgā masa, kam bija šīs tiesības pēc Lielbritānijas likumdošanas.208 Šajā laikā jau tika radīta koncepcija, ka eiropilsonība ir precīzs juridisks termins, kas apzīmē Eiropas Savienības tiesību pamatotu saikni starp ES dalībvalstu pilsoņiemunES.209

Praktiski no eiropilsonības izrietēja politiskās tiesības balsot Eiroparlamenta vēlēšanās. Ar EP rīkojumu 1408/71 eiropilsoņiem tika dota sociālās nodrošināšanas tiesību vienlīdzība citu dalībvalstu teritorijās.210 No administratīvo tiesību viedokļa eiropilsoņiem piešķīra aizsardzību pret deportāciju, kas pēc Salvatore Sečī precedenta tomēr netika izplatīta uz kriminālnoziedzniekiem un personām, kam nebija pastāvīgas darbavietas dotajā valstī.211 Arī Eiropas Tiesa apstiprināja tiesības deportēt citas EP dalībvalsts pilsoni - kriminālnoziedznieku.212

Tālākā eiropilsonības koncepcijas attīstība saistīta ar Māstrihtas dokumentu kopumu. Māstrihtas līguma nodaļā "Savienības pilsonība" noteikts, ka "katra persona, kas ir Savienības dalībvalsts pilsonis, ir Savienības pilsonis".

"Savienības pilsoņiem ir tiesības, kuras uz viņiem izplata šis līgums, un viņi ir to pienākumu subjekti, kas izriet no šī līguma." (8. p.) 8.apants dod eiropilsoņiem tiesības uz pārvietošanās un dzīvesvietas izvēles brīvību, atrunājot tās ar līgumā noteiktajiem ierobežojumiem, par kuriem lēmumu var pieņemt Savienības Padome un apstiprināt Eiroparlaments. 8.b pants dod citā dalībvalstī pastāvīgi dzīvojošajiem eiropilsoņiem tiesības piedalīties vietējās varas vēlēšanās pēc sava domicila. Taču šīs tiesības var ierobežot, vadoties pēc vietējiem apstākļiem. 8.c pants dod eiropilsonim tiesības citas dalībvalsts teritorijā uz šīs valsts aizsardzību, kā arī uz aizsardzību iepretim ikvienai trešajai valstij. 8.d pants dod petīcijas tiesības Eiroparlamenta un tiesības griezties pie ombūdsmana, kura amats radīts saskaņā ar līguma 138.e pantu.213 Līgums citas

208 Durand A., "European Citizenship", - European Law (1979) Vol. 4, No 1, pp. 5—6.

209 Guido van der Berghe, "Political Rights of European Citizens", Cornwall (1982) pp. 3—4, 7—8.

210 Durand A., op. cit., p. 13.

2,1 Salvatore Secei (1975) CMLR 383, Crim. Lr. 392.

212 Billy Strachan, "Deportation and EC Nationals", NLJ, Lond.(1980) Vol. 130, No. 5966, pp. 798— 800.

2,3 CONF—UP—UEM 2002/1/92 REV l,pp. 11—13.

dalībvalsts teritorija aizsarga eiropilsoņu tiesības uz darbu, darba, uzņēmējdarbības, vessfiBas^0 un patērētāj» tiesību ^aizsardzību.

Mūsdienu attieksme Eiropa pret bipatrismu, ka redzam no Mastrihtas līguma, ir liberalizējusies. Taču šī tendence radās jau pirms Mastrihtas līguma. Eiropas komitejas tiesiskās sadarbībasjautājumos (European Committee on Legal Cooperation) ietvaros tika radīta Ekspertu komiteja dubultās pilsonības jautājumos (Committee of Experts on Multiple Nationality), kurai bijajāizvērtējautājumi par

• vairāku pilsonību atjaušanu, īpaši laulātām sievietēm un bērniem nojauktajām laulībām;

« atļauju otrās paaudzes migrantiem iegūt domicila valsts pilsonību, nezaudējot iepriekšējo;

* 1963. gada Eiropas Konvencijas par dubulto pilsonību teksta izpēti, ņemot vērā migrāciju, ES atvēršanu Centrāleiropas valstīm un attiecīgu tiesību dokumentu projektu sagatavošanu, radot šim nolūkam īpašu dokumentācijas centru.[329]

Sarunu vešanas laikā bija nolemts nepielietot 1963. gada Eiropas Konvencijas 1. pantu par otrās pilsonības automātisku zaudēšanu, kas it kā daudzām dalībvalstīm jau esot zaudējis nozīmi tiesību sistēmas liberalizācijas dēļ.[330]

Eiropas komitejas tiesiskās sadarbības jautājumos 57. sesijas laikā Strasbūrā 1992. gada 22.—25. jūnijā ar sešpadsmit balsīm par nobalsoja par 1963. gada Eiropas konvencijas Otrā protokola, kas pieļāva dubulto pilsonību, atbalstīšanu. 10 valstis — Kipra, Dānija, Norvēģija, Ungārija, Lihtenšteina, Malta, Polija, Spānija, Zviedrija, Lielbritānija un Luksemburga— atturējās. Pēdējā atturēšanos pamatoja ar to, ka nevar atļauties dubulto pilsonību daudzo domicilēto ārvalstnieku dēļ.

Pretī nebalsoja neviena valsts, taču Beļģija, Dānija, Norvēģija un Zviedrija izteicās, ka iestājas par vienas pilsonības principu, tāpēc netaisās ratificēt protokolu, bet arī neiestāsies pret to. Lielbritānija paziņoja, ka pieļauj bipatrismu tikai ierobežotos

gadījumos.

1963. gada Eiropas Konvencijas Otrā papildu protokola preambula atsaucas uz lielo skaitu domicilēto migrantu un to, īpaši otrās paaudzes, integrācijas nepieciešamību. Atzīmētas arī daudzās jauktās laulības, ģimenes pilsonības vienotības principa un iepriekšējās pilsonības saglabāšanas nepieciešamība.

Protokola 1. pants dod dalībvalstīm tiesības noteikt savas pilsonības saglabāšanas noteikumus bipatrisma rašanās gadījumos. Laulātajiem ir tiesības kā iegūt jaunu pilsonību, tā arī saglabāt savējo. Bērniem no šādām laulībām iespējams iegūt abas pilsonības vienlaicīgi.

Protokola procesuālajos pantos norādīts, ka šis dokuments pirmām kārtām tiek pielietots attiecībā uz ES valstīm. Atrunas Protokolam nav pieļaujamas.[331]

pilsonības iegūšanas VISPĀRĒJIE principi

Pasaules praksē pastāv vairāk nekā 30 pilsonības iegūšanas veidi. Saskaņā ar Hāgas 1930. gada Konvencijas par dažiem jautājumiem, kas skar valsts piederības likumu kolīzijas^332 pirmo pantu valstīm ir suverēnās tiesības pašām pēc sava likuma noteikt savu pilsoņu loku.

Ņemot vērā visu valstu ieinteresētību pēc iespējas paplašināt gan savu teritoriju, gan pilsoņu skaitu, respektīvi, valstu pilsonības likumu konkurējošo dabu, tas tomēr nenozīmē, ka katra valsts var patvaļīgi noteikt savu pilsoņu loku uz citu valstu rēķina, pilnīgi nerēķinoties ar citu valstu likumīgajām interesēm un vispārpieņemtajiem starptautisko tiesību principiem.

Galvenais un vismasveidīgākais pilsonības iegūšanas veids ir filiāciia jebnilsonības iegūšana dzimstot (by birth). Saskaņā ar 1948. gada Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 15. panta 1. dalu katram ir tiesības uz valsts piederību.[333] Tomēr tas nenozīmē, ka jebkuram cilvēkam ir tiesības uz ikvienas valsts piederību vai pilsonību. Šis princips vienīgi nozīmē, ka cilvēkam ir tiesības uz pilsonību vispār. Toties bērna tiesības uz pilsonību ir absolūtas. Saskaņā ar 1959. gada 29. novembra Bērna tiesību deklarācijas 3. principu^334 un 1966. gada Starptautiskā pakta par civilajām un politiskajām tiesībām 24. panta 3. dalu ir noteikta vispārpieņemta starptautisko tiesību norma, ka katram bērnam ir tiesības uz pilsonību.[335] Tas nozīmē, ka bērns nekādos apstākļos nedrīkst palikt par apatrīdu.

Filiācijas veidi ir divi: saskaņā ar romiešu izcelsmes asinsradniecības principu un feodālās izcelsmes teritoriālo principu. Nevienas valsts likumdošana nav balstīta vienīgi uz vienu no šiem principiem. Visās pasaules valstīs abi šie filiācijas principi tiek pielietoti dažādās kombinācijās. Visumā mūsdienu Eiropā dominē asinsradniecības princips. Piemēram, Skandināvijas valstīs šis princips ir valdošais. Pilsonības iegūšana pēc teritoriālā principa tur reglamentē tikai atrasto un apatrīdu bērnu pilsonību.

Teritoriālais princips dominēja feodālajā Eiropā. Tikai ar Napoleona Kodeksa pieņemšanu, pēc dažu autoru domām, sakarā ar personas tiesību atzīšanu^336, Eiropas valstu tiesībās atjaunoja asinsradniecības principu. Tomēr, pēc citu autoru, piemēram, Dž. Vestleika domām, šis princips Eiropas valstu tiesībās nostiprinājās sakarā ārvalstu varas sfēras paplašināšanos.[337] Tomēr asinsradniecības princips atļāva valstīm paplašināt savas personālās jurisdikcijas darbības izplatību. Asinsradniecības principa galējā izpausme bija Hitlera Vācijas rasistiskie pilsonības likumi.

Teritoriālais princips tradicionāli dominē vispārējā tiesību sistēma un jaunajā pasaulē, piemēram, Argentīnā^223 , kura sākotnēji bija ieinteresēta pēc iespējas palielināt savu iedzīvotāju skaitu, piesaistot vecās pasaules imigrantus un to bērnus.

Pilsonības iegūšana pasaulē absolūtā vairākumā gadījumu, īpaši filiācijas ceļā, notiek, neskatoties uz cilvēka gribu. Vairumā gadījumu pat vecāki nevar ietekmēt savu bērnu pilsonību, kas tiem rodas dzimstot. Tikai jauktas laulības gadījumā vecāki ir tiesīgi izvēlēties savu bērnu pilsonību un ari tad ne visos gadījumos. Piemēram, pilsoņa un apatrīda bērns vienmēr iegūst tā vecāka pilsonību, kurš ir pilsonis, nevis apatrīda statusu.

Tikai samērā nedaudzās valstīs, piemēram, Francijā, Latvijā^224 un Zviedrijā, bērns no jauktām laulībām, kas ieguvis pilsonību pēc vecāku izvēles, iestājoties pilngadībai, var pārskatīt savu pilsonību.

Filiācijā nekādas vispārpieņemtas starptautisko tiesību normas nepastāv. Eksistē vienīgi loti daudzveidīga, taču zināmos principos līdzīga valstu prakse. Šo iemeslu dēļ dubultā vai vairākkārtējā pilsonība pasaulē ir visai izplatīta.

Citu valstu tiesības pārkāpjoša filiācijas prakse ir paplašināta un nekonkrēti definēta nacionālā principa pielietošana, kā to praktizē Vācija, kā ari ekspansīva teritoriālo tiesību principa pielietošana pret savā teritorijā dzimušajiem ārvalstu pilsoņu bērniem, kā tas notiek ASV, kā ari asinsradniecības principa pielietošana attiecībā uz ārvalstīs dzimušiem savu pilsoņu bērniem līdz bezgalīgam paaudžu skaitam pat tad, ja viņi pilnībā integrējušies savā mītnes valstī, ieguvuši tās pilsonību un neuztur nekādus par pilsonību liecinošus sakarus ar savu senču dzimteni. Diemžēl pēdējā kļūme pieļauta ari LR 1994. gada Pilsonības likumā.

Jaukto laulību gadījumā, kad kolidē divu vecāku asinsradniecības tiesības, vairumā valstu vecāki var savu bērnu pilsonību izvēlēties pēc viņu savstarpējās vienošanās. Ja vecāki par bērna pilsonību vienoties nevar, tad dažādas valstis bērna pilsonības noteikšanai no jauktajām laulībām pielieto vairākus papildu kritērijus. Tie var būt teritoriālais princips, respektīvi, bērns iegūst tās valsts pilsonību, kurā tas dzimis vai pastāvīgi dzīvo. Viens no racionāliem principiem ir izvēlēties bērnam tā vecāka pilsonību, ar ko bērns kopā dzīvo, ja vecāki dzīvo šķirti, vai kas bērnu uztur.

Otrs vismasveidīgākais pilsonības iegūšanas veids ir naturalizācija. Naturalizācija ir pilsonības iegūšana ar valsts sankciju pēc personas lūguma, kā ari saskaņā ar valsts likumu vai starptautisko līgumu masveida naturalizācijas gadījumos. Naturalizācija parasti ir individuāla. Masveida vai tā saucamā kolektīvā naturalizācija notiek teritoriālo izmaiņu — aneksijas, transferta vai cesijas — gadījumos.

Individuālā naturalizācija vienmēr notiek tā saucamajā atļaujošā kārtībā, respektīvi, pēc ieinteresētās personas lūguma, un ir saistīta ar dažādu ierobežojošu cenzu vai kritēriju pielietošanu. Tas vēlreiz apliecina, ka nekāda "brīva" pieeja nevienas valsts pilsonībai nepastāv. Absolūtā vairumā valstu pirmais naturalizācijas

223 Laws Concerning Nationality, pp. 11—13.

224 Sk. 1994. gada Pilsonības likuma 16. panta (2) d. //Latvijas Vēstnesis. — 1994. — Nr. 28. —

234. Ipp.

priekšnoteikums ir ta saucama "efektīvā saikne" (effectiveconnection) ar valsti, kuras naturalizācija tiek lūgta. So efektīvo saikni iegūst ar noteikta ilguma domicilu, kurš atsevišķās valstīs un gadījumos var būt noteikts pat līdz 12—15 gadiem. Vidējais pastāvīgās dzīves cenzs pasaulē ir 5 gadi. Šāds cenzs noteikts ari 1961. gada ANO Konvencijā par apatrisma samazināšanu (1. p. 2. (b) dala).225

Bijušās PSRS likumdošana vispār nekādu pastāvīgās dzīves cenzu nepieprasīja, domicila cenzs pastāvēja pārējās sociālistiskajās valstīs, piemēram, Bulgārijā, Polijā, Rumānijā, Cehoslovakijā, Ungārijā un Dienvidslāvijā.226 Ar savas valsts pilsoni laulātam ārvalstniekam pastāvīgās dzīves cenzu parasti samazina, taču labklājības valstīs to šādos gadījumos neatcel, jo tas var novest pie fiktīvām laulībām, kuras noslēdz tikai imigrācijas atļaujas un pilsonības iegūšanai.

Vairākās valstīs, piemēram, ASV, domicila cenza atlaidi (dispens) var iegūt ar dienestu armijā^227 vai — kā Zviedrijā — ar noteikta ilguma darbu uz dotās valsts komercflotes tālbraucēju kuģiem.228

Domicila cenzs, pēc vairuma autoru domām, nepieciešams ieaugšanai vai integ-rācijaijaunajā valstī un sabiedrībā, kā arī šīs integrācijas realitātes pārbaudei no valsts puses. Domicila noteikums ietverts pat vairākos starptautiskajos, piemēram, Versalas sistēmas līgumos. Tas ietverts Neijī līguma 51. pantā un zināmā mērā ari 1923. gada Vašingtonas līguma pilsonības jautājumos starp Amerikas valstīm.229

Saskaņā ar 1971. gada Konvenciju par Brazīlijas un Portugāles pilsoņu tiesību vienlīdzību vienas dalībvalsts pilsoņi otrā dalībvalstī ar piecu gadu pastāvīgās dzīves cenzu iegūst tiesības piedalīties pat parlamenta vēlēšanās. Taču šis ir praksē samērā rets gadījums.

Citi naturalizāciju ierobežojoši cenzi parasti ir cietumsods, līdzdalība teroristiskās organizācijās, parādi, nodokļu parādi, nespēja uzturēt sevi, iztikas līdzekļu trūkums, pensijas vecums, antidemokrātisku vai totalitāru ideoloģiju piekopšana vai paušana (ASV), nelojalitāte pret doto valsti, uzticības zvērests, atteikšanās dienēt tās armijā, valsts valodas un konstitucionālās iekārtas zināšanas, kā arī agrākais dienests citas valsts bruņotajos spēkos vai speciāldienestos (LR Pilsonības likuma 11. p.).

Naturalizācijai var pastāvēt arī netieši ierobežojumi, taču automātiski pilsonības ierobežojumi ir imigrācijas noteikumi, jo, piemēram, ASV un loti daudzās citās valstīs nenaturalizē personas, kas neatbilst domicila cenzam. Daudzās valstīs šie likumā nenoteiktie ierobežojumi ir labs raksturojums vai pat konkrētas personas naturalizācijas mērķtiecība, kā, piemēram, Zviedrijā.230

Naturalizē parasti augsta valsts institūcija— prezidents, valdība, iekšlietu ministrs vai īpaša tiesa, kā ASV.

225 Human Rights, A Compilation of International Instruments, p. 273.

226 Гражданство no законодательству зарубежных стран. НIIСЗ, Выпуск 88. — Москва, 1974. — С. 5.

227 Immigration and Nationality Act with Ammendments and Notēs on Related Laws, Wash. (1969) pp. 127—129.

228 Svensk Juristtidning (1964) 685.

229LCN,pp.587,592,593.

230 Hellberg 0., "Medborgarskapslagen och Kungi. Majts praxis", Svensk Juristtidning (1964) s. 684—693.

Naturalizācijas valīduma kritēriji parasti ir naturalizācijas brīvprātība, pareizu ziņu sniegšana un neviltotu dokumentu iesniegšana. Krāpšanas vai valsts institūcijas kļūdas, kā ari fiktīvu laulību rezultātā iegūta naturalizācija tiek atcelta.231

Piespiedu naturalizācija aneksijas rezultātā nav tiesiska. Kā pareizi rakstīja M.M. Avakovs, "ja suverenitātes maiņa notikusi aneksijas rezultātā, tad, dabiski, nevar būt runa par kolektīvo naturalizāciju. Iedzīvotāji nav tās vai citas teritorijas produkts."232

Diskriminācija pēc nacionālās, rases vai reliģijas pazīmēm naturalizācijas jautājumos tiek nosodīta. Taču vairums nacionālo valstu, īpaši Izraēla, Vācija un vairākas citas valstis, praktizē naturalizācijas priekšrocību radīšanu pamattautībai, ko starptautiskās tiesības nenosoda un dēvē par tā saucamo "pozitīvo diskrimināciju".

Bērnu naturalizācija notiek pakārtoti, respektīvi, kopā ar vecākiem.

Viens no atvieglotas naturalizācijas veidiem ir pilsonības iegūšana reģistrācijas ceļā. Iegūstot pilsonību reģistrācijas ceļā, netiek pielietoti parastie cenzi vai kritēriji, kurus pielieto naturalizācijā.

Jauna pilsonība var masveidā rasties tautu pašnoteikšanās un valstu tiesību pēctecības gadījumos, rodoties jaunam starptautisko tiesību subjektam.233 Šādā veidā pašnoteikšanās ceļā jaunu pilsonību pasaules praksē ieguvuši simtiem miljonu cilvēku, respektīvi, vairāk, nekā tas notiek naturalizācijas ceļā. Šajos gadījumos personai bieži iespējams ietekmēt savu pilsonību, paliekot jaunā valstī, emigrējot no tās vai arī optējot vienu vai otru pilsonību, ja tāda iespēja ir dota.

pilsonības zaudēšanas VISPĀRĒJIE principi

Kā jau agrāk minējām, trīs galvenie pilsonības zaudēšanas veidi ir ekspatriācija jeb brīvprātīga "iziešana" no pilsonības, denaturalizācija jeb pilsonības atņemšana naturalizētajām personām un denacionalizācija jeb pilsonības atņemšana pilsoņiem, kas savu pilsonību ieguvuši dzimstot. Persona var zaudēt savu pilsonību arī kolektīvi vai individuāli saskaņā ar starptautiskā līguma noteikumiem.

Ekspatriācija vairumā pasaules demokrātisko valstu notiek brīvi, respektīvi, bez valsts sankcijas nepieciešamības, taču tā var būt saistīta ar zināmām formalitātēm valsts institūcijās, jo pilsonība nav "caurstaigājamā sēta" un nereglamentēta ekspatri-ācijas brīvība būtu pretrunā ar pilsonības noturības principu. Turpretim totalitāros režīmos ekspatriācijas brīvības parasti vai nu vispār nav, vai arī tā formāli likumā ir noteikta un praksē nepastāv, vai ari tā notiek atļaujošā kārtībā un ir loti apgrūtināta. Tāpēc ekspatriācija tā saucamajā "atļaujošajā kārtībā", respektīvi, ar valsts sankciju, bija noteikta vairuma bijušo sociālistisko valstu likumdošanā.

231 Bleckmann A., "Staatsangehorigkeitsverb Kraft Vertrauensschutzes?" ZAOP, Band 34 (1974) Nr. 2, S. 320—329.

232 Аваков M. M. Гражданство новых государств Азии и Африки//Вопросы советского государства Н права. — Минск, 1968. — С. 92.

233 Hyde Ch., “International Law, Chiefly as Interpreted and Applied by the United States", Vol. 2. Boston (1951) p. 1086.

Ekspatriacija atļaujošajā kartība noteikta arī Austrijas, Īrijas, Šrilankas, Izraēlas un Japānas likumdošanā.[338]

Taču pat attīstītās demokrātijās ekspatriācija var būt ierobežota, kad valsts atrodas karastāvoklī. Par ekspatriācijas antidemokrātisku ierobežojumu netiek uzskatīta arī prasība pirms ekspatriācijas nokārtot savas saistības ar valsti, piemēram, par dienestu armijā.

Ekspatriācijas brīvība pēc politiskiem apsvērumiem pirmo reizi pasaulē bija pasludināta 1868. gadā ASV. Starptautiskajās tiesībās ekspatriācijas brīvība noteikta Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 15. panta 2. daļā^339 , kas noliedz ekspatriācijas aizliegumu. Ekspatriācijas brīvība noteikta veselā virknē starptautisko līgumu, kas reglamentē optācijas jautājumus, kā, piemēram, 1947. gada Parīzes miera līgumā ar Itāliju.[340]

Vairākās demokrātijās ekspatriācija notiek tā saucamajā "deklaratīvajā" kārtībā, kad ekspatriācijai valsts institūcijas sankcija nav nepieciešama, taču zināmas formalitātes pastāv. Tāda kārtība noteikta Lielbritānijā, Francijā, ASV^341 un vairākās citās

valstīs.

Ekspatriācijas brīvība bipatrīdiem bija noteikta 1930. gada Hāgas konvencijas par dažiem jautājumiem, kas skar valsts piederības likumu kolīzijas"[342],6. un 7. pantā un 1963. gada Eiropas konvencijas par daudzkārtējās pilsonības gadījumu samazināšanu 2. pantā. Taču Hāgas konvencijas 7. pants ekspatriāciju saista ar jaunas pilsonības iegūšanu.

Denaturalizācija. Denaturalizācijas regulējums vairumā valstu saistīts ari ar apsvērumu, ka tiesiskā saikne, kuru persona iegūst naturalizācijas ceļā, nav tik noturīga kā tā, kas rodas dzimstot. Tā, piemēram, Argentīnā persona, kas ieguvusi savu valsts piederību dzimstot, var zaudēt nevis valsts piederību, bet tikai pilsonību. Turpretim naturalizēta persona Argentīnā var zaudēt gan vienu, gan otru par 13 dažāda veida tiesībpārkāpumiem, tajā skaitā "kaitējuma radīšanu Argentīnas valdībai" vai pat par vairāk nekā 2 gadus ilgu pastāvīgu dzīvi ārvalstīs. [343].

Vairumā demokrātisko valstu konstitūciju nostiprināts princips, pēc kura pilsonim jābūt uzticīgam savai valstij. Šis princips parasti tiek nostiprināts ar attiecīgu sankciju krimināltiesībās, kur noteikts sods par dzimtenes nodevību, vai pilsonības likumā, kur par to pašu draud pilsonības zaudēšana.

Denaturalizācijai var būt zināma veida "automātisks" raksturs, kad persona zaudē pilsonību saskaņā ar likumu bez īpašām formalitātēm, piemēram, pēc

atgriešanas pec naturalizācijas uz pastāvīgu dzīvi izcelsmes valstī (par Bankrofta līgumiem, ASV līgumiem ar Latīņamerikas valstīm — sk. tālāk), pēc tik ilgas atrašanās ārzemēs pēc naturalizācijas, kas liecina par pilsonības saiknes saraušanu, kas tiek praktizēts Zviedrijā, vai ari par nesankcionētu slepenu valsts atstāšanu, kā Izraēlā.

Denaturalizācija tiek praktizēta Kanādā, Malaizijā, Īrijā, Sudānā, Venecuēlā un daudzās citās valstīs.240 Kā jau iepriekš teikts, parastākie denaturalizācijas iemesli ir uzticības zvēresta laušana, atteikšanās dienēt armijā, kriminālsods noteiktā laikā pēc naturalizācijas, naturalizācija krāpšanas, korupcijas, nepatiesu datu par sevi sniegšanas vai naturalizācija valsts institūcijas kļūdas rezultātā. Taču šiem tiesībpārkāpumiem parasti ir noteikts noilgums, parasti pieci gadi pēc naturalizācijas.

Denacionalizācija jeb pilsonības atņemšana piespiedu kārtā dzimušiem pilsoņiem ari valstu praksē nav vienveidīga. Ir valstis, kā, piemēram, Zviedrija, kur dzimušiem pilsoņiem, kas pastāvīgi dzīvo savā valstī vai, dzīvojot ārvalstīs, uztur ar savu valsti tādus sakarus, kas liecina par personas tā saucamo "efektīvo" pilsonību, pilsonību atņemt nav iespējams.

Tomēr atsevišķās valstīs, kā, piemēram, Zviedrijā un Lielbritānijā, personu iespējams denaturalizēt, ja tā ieguvusi savu pilsonību pēc asinsradniecības tiesībām, dzimstot ārvalstīs, ja šī persona līdz pilngadības sasniegšanai nekādā tādā veidā nav parādījusies savā pilsonības valstī, kas liecinātu par personas pilsonības saiknes uzturēšanu ar šo valsti.241

Vairumā pasaules valstu naturalizācija citā valstī ir saistīta ar automātisku denacionalizāciju iepriekšējā. Šāda kārtība noteikta ari daudzos starptautiskajos līgumos, piemēram: 1933. gada Montevideo konvencijā, 1963. gada Eiropas konvencijas par daudzkārtējas pilsonības gadījumu samazināšanu 1. pantā, kā ari 1969. gada Konvencijā starp Skandināvijas valstīm (par šiem līgumiem tuvāk sk. tālāk). Tomēr daudzās citās valstīs, piemēram, Francijā, Izraēlā, VFR, Spānijā un vairākās Latīņamerikas valstīs, naturalizāciju citā valstī neuzskata par pietiekamu pamatu automātiskai denacionalizācijai. Vairākās valstīs dubultā pilsonība tiek piekopta apzināti savas valsts ģeopolitiskās ietekmes sfēras paplašināšanai. Krievija aiz šiem pašiem iemesliem sāk arvien vairāk nosliekties par labu dubultās pilsonības atzīšanai.

Arī starp spāniski runājošajām valstīm noslēgta vesela līgumu sistēma valsts piederības jautājumos , kuros nostiprināts dubultās pilsonības akcepts. Re šādiem līgumiem pieder 1922. gada 24. marta Līgums starp Kolumbiju un Peru^242 un 1969. gada 14. aprija Līgums starp Argentīnu un Spāniju.243

240 Supplement to the Volume of Laws Concerning Nationality, UN, New York (1954) pp. 23, 40, 62, 73, 87.

241 Medborgarskapslag, Sveriges Rikes Lag, Stockholm, Norstedts (1982) s. B. 419—422.

242 Mayer-LindbergH., "DasStaatsangehorigkeitsrechtvon Bolivienund Peru", Fr. a. M. (1963) S. 118

243 MoosmayerP., op. cit., S. 41.

Nobeidzot valstu prakses denacionalizācijas jautājumu apskatu, citēts to darbību uzskaitījums, par kurām var atņemt pilsonību kā naturalizētajām personām, tā arī dzimušajiem pilsoņiem:

« brīvprātīga naturalizācija citā valstī;

• dienests citas valsts bruņotajos spēkos vai valsts dienestā bez savas valsts kompetentas institūcijas atļaujas;

» deklaratīva atteikšanās no pilsonības konsula priekšā (ASV);

• nodevība vai nodevības mēģinājums;

• sazvērestība ar mērķi gāzt valdību bruņotāceļā (ASV);

» palikšana ārpus valsts kara vai ārkārtējā stāvokļa laikā ar mērķi izvairīties no dienesta bruņotajos spēkos (ASV).244 Līdzīgas normas ir ari Liebritānijas likumdošanā.

Pilsonības zaudēšanas jautājumi samērā vāji reglamentēti starptautiskajās tiesībās. Tomēr par vienu no visvairāk atzītām var uzskatīt 1961. gada Konvencijas par apatrisma samazināšanu 8. panta normu, kas rekomendē valstīm neatņemt personām pilsonību, ja tas var viņas padarīt par apatrīdiem. Arī Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 15. panta 2. daļā noteikts, ka nevienam nevar patvaļīgi atņemt pilsonību, kas gan vienīgi nozīmē, ka pilsonību var atņemt kompetenta valsts institūcija saskaņā ar likumu. Pēdējā tēze ietverta 1961. gada Konvencijā.

Visbeidzot jāmin, ka noteikta pilsonība var pazust vai izmainīties, arī izzūdot valstij, kā arī plebiscīta un optācijas rezultātā.

DUBULTA PILSONĪBA

Dubultā vui vuirākkārtējā pilsonība ir tāds personas statuss, kad tai vienlaicīgi ir divu vai vairāku valstu pilsonība saskaņā ar šo valstu likumiem. Dubultā pilsonība ir objektīva parādība, kuru izraisa dažādu valstu pilsonības likumu tā saucamās "pozitīvās" kolīzijas, kuru iemesls ir tas, ka valstīs nepastāv un netiek ievērotas vispāratzītas, vienveidīgas pilsonības iegūšanas un zaudēšanas normas.

Katras valsts pilsonības esamību pārbauda tikai saskaņā ar tās valsts likumu, kuras pilsonību nepieciešams noskaidrot. Šādu kārtību noteic 1930. gada Hāgas konvencijas par dažiem jautājumiem, kas skar valsts piederības likumu kolīzijas 2. pants.245

Valstis ir visnotaļ ieinteresētas stingri norobežot kā savu teritoriju, tā ari iedzīvotājus.246 Tāpēc daudzu valstu likumdošanā nostiprināts tā saucamais "dubultās pilsonības neatzīšanas princips". Latvijas Republikas pirmskara pavalstniecības likumā tas bija formulēts absolūtā formā, turpretim 1994. gada Pilsonības likuma 9. pantā ietverta šāda visai elastīga formula:

244 Immigration and Nationality Act, Chapter 3. - Loss of Nationality.

245 "Convention on Certain Questions Relating to the Conflicts of Nationality Laws", in - Laws Concerning Nationality, p.,567.

246 Eek Hilding, "Folkratten", Stockholm (1980) s. 41.

"(1) Personai, kura tiek uzņemta Latvijas pilsonība, nedrīkst izveidoties dubulta pilsonība.

(2) Ja Latvijas pilsoni saskaņā ar ārvalsts likumu var vienlaicīgi uzskatīt arī par attiecīgās ārvalsts pilsoni (pavalstnieku), tiesībattiecībās ar Latvijas Republiku viņš uzskatāms vienīgi par Latvijas pilsoni."247

Dubultās pilsonības sakarā Jozefs Kuncs pareizi raksta: "Noteikums par to, ka nevienam nedrīkst būt divas valsts piederības, nav pozitīvo starptautisko tiesību norma, tas vienīgi satur valsts politikas principu ..., prasību de lege ferenda.1,248

Persona var būt bipatrīds apzināti un neapzināti, ar nolūku un bez tā. Vairākkārtējā pilsonība var rasties jebkurā veidā — dzimstot, naturalizējoties un pat adopcijas ceļā.249

Tā bērns, kas piedzimis diviem vienas valsts pilsoņiem tādas otras valsts teritorijā, kur pastāv teritoriālās tiesības, iegūst divas pilsonības dzimstot pret savu un vecāku gribu. Šāda situācija neizbēgami rodas ASV. Teritoriālās tiesības saskaņā ar 1961. gada Vīnes konvenciju par diplomātiskajām tiesībām neizplatās tikai uz ārvalstu diplomātiskajiem pārstāvjiem.

Saskaņā ar ASV Konstitūcijas XIV labojuma (а) (1) punktu un ASV imigrācijas un valsts piederības likuma 301. sadaļu ASV pilsonību iegūst persona, kas dzimusi ASV teritorijā un pakļauta Savienoto Valstu jurisdikcijai. Tā kā daļa no ārvalstu konsulārajām amatpersonām ASV pakļautas Savienoto Valstu jurisdikcijai, tad pat viņu bērni, dzimstot šīs valsts teritorijā, iegūst tās pilsonību.250

Bipatrisms dzimstot var rasties arī tad, kad jauktu laulību bērna katra no vecākiem pilsonības valsts likumdošanā noteikts, ka pilsonības iegūšanai nepieciešams tikai, lai vienam no vecākiem būtu šīs valsts pilsonība. Ja tāds bērns dzimst trešās valsts teritorijā, kur valda jus soli princips, tad bērns var iegūt pat trīs pilsonības vienlaicīgi.

Bipatrisms var rasties arī, kolidējot vienas valsts naturalizācijas ar otras valsts ekspatriācijas likumiem. ASV likumdošanā, piemēram, dominē prezumpcija, ka, naturalizējoties šajā valstī, naturalizētais automātiski tiek ekspatriēts otrā, kas nebūt ne obligāti vienmēr tā ir, jo Savienoto Valstu likumdošana nevar ietekmēt citas valsts ekspatriācijas normas. Tā vai citādi, tomēr šī ASV likumdošanas norma, kas ir inkorporēta arī Lielbritānijas likumdošanā, ir tā saucamais "dubultās pilsonības neatzīšanas princips".251

Viens no dubultās pilsonības rašanās iemesliem ir arī paplašināta, ekspansīva asinsradniecības principa pielietošana savas valsts piederības izplatīšanai uz lielām citu valstu iedzīvotāju masām, kā to ir ilgstoši praktizējušas Lielbritānija un Vācija.252

247 L V D, 1994, 10. burtn., 234. p.

248 Latīn. — noteikums, kuram vajadzētu būt likumā. Cit. pēc - Kunz J., "Zum Problem der doppelten Staatsangehorigkeit", S. 414.

249 Oppenheim L., "International Law, a Treatise", Vol. I, London, Fifth ed.(1937) pp. 549—550.

250 Digest of United States International Law (1975) Wash. (1976) p. 112.

251 Weis P., "Nationality and Statelessness in International Law", Sec. ed., Alpen an den Rijn (1979) pp. 186, 187, 189.

252 Jones J. M., "British Nationality Law", pp. 31, 32.

Faktiska pilsonība. Pilsonības pastāvēšana liela praktiska nozīme ir tās veidotas politiski juridiskās saiknes patiesīgumam, realitātei vai faktiskumam. Kā savā "Tīrajā tiesību teorijā" raksta H. Kelzens, nevar noraidīt domu par to, ka no dažādām valstīm piederošām personām vienas var ar noteiktu valsti būt daudz ciešāk saistītas nekā citas, kas valstij var piederēt tikai juridiski. Jautājumam par to, vai persona pieder valstij, ir nevis psiholoģisks, bet gan juridisks raksturs.253

Jautājumā par bipatrīdu "faktisko" vai "efektīvo" pilsonību pieņemti vairāki autoritatīvi starptautisko tiesu un arbitrāžu lēmumi. Viens no ievērojamākiem precedentiem ir Kanavero lieta. Kanavero pēc asinsradniecības principa dzimstot ieguva Itālijas, bet pēc teritoriālajām tiesībām — Pem pilsonību. Starptautiskās justīcijas pastāvīgā palāta 1912. gadā nolēma, ka Kanavero bija Pem valsts piederība, jo viņš bija ievēlēts Pem Senātā un vēlāk bija Pem ģenerālkonsuls Holandē. Ar šo tika nostiprināta tā saucamās "aktīvās vai efektīvās" valsts piederības koncepcija (active or effective nationality)254 .

Efektīvās pilsonības kritēriji ir domicils, darbavieta, kara vai valsts dienests, kā arī vieta, kur persona faktiski īsteno savas pilsoņa tiesības, citkārt nekustamā īpašuma atrašanās vieta. Efektīvās pilsonības kritērija pielietošana nacionālajās tiesās ir prettiesiska, jo tā var novest pie pilsonības "pārkvalifikācijas". Turpretim, ja strīdu izskata starptautiskā tiesa, kurā valstis strīdu nodevušas brīvprātīgi, tad pret šādu procedūm iebildumu nevar būt.255

Noteboms, kuram sākotnēji bija Vācijas pavalstniecība, 1905. gadā apmetās uz dzīvi Gvatemalā. 1939. gadā Eiropas apmeklējuma laikā viņš ieguva Lihtenšteinas valsts piederību un 1940. gadā atgriezās uz pastāvīgu dzīvi Gvatemalā. 1955. gadā ANO Starptautiskā tiesa atteica Lihtenšteinai tiesības uz Noteboma starptautisko aizstāvību pret Gvatemalu par tās Notebomam radīto kaitējumu un zaudējumiem. Tiesa nolēma, ka "starptautiskajā apritē valsts piederības atzīšanas garantijas citai valstij bija jāatzīst tikai tajā gadījumā, ja tā veidoja patiesu saikni starp personu un valsti, kas garantē valsts piederību. Bet Noteboma mērķis, pēc tiesas domām, bija vienīgi neitrālas valsts piederības iegūšana kara laikā."256

Starptautiskajā praksē tiek pielietotas vairākas bipatrisma novēršanas metodes. Viena no tām ir plebiscīts, kura rezultātā iedzīvotāji demokrātiski izlemj jautājumu par teritorijas un līdz ar to dažkārt arī par savas valsts piederību. H. Jellineks rakstīja, ka teritoriālas izmaiņas pret tautas gribu ir prettiesiskas, bet saskaņā ar to — spēkā esošas. Viņš uzskatīja, ka prettiesiskas valsts tiesību pēctecības rezultātā (unechten Staatensukzession) īsta suverenitātes nomaiņa nenotiek un līdz arto nenotiek arī automātiska valsts piederības nomaiņa. Tas pats notiek arī militāras okupācijas gadījumā.257 253 Kelsen Hans, "The Pure Theory of Law", Berkley (1970) p. 287.

23^ Weis P., op. cit., p. 170.

233 ЧерниченкоС. Б. Международно-правовые вопросы гражданства. - Москва, 1967. - С. 108. 256 International Court of Justice, New York, UN (1983) p. 1919.

251 Jellinek H., "Der automatische ErwerbundVerlust der Staatsangehorigkeit durch volkerrechtliche Vorgānge, Zugleich ein Beitrag zur Lehre von der Staatensukzession", Berlin (1951) S. 42—46.

Par to, ka militāra okupācija neietekme pilsonību, raksta arī M.M. Avakovs, M. Džounss^344 un vairāki citi autori.

Pie valstu iekšējiem bipatrisma izskaušanas pasākumiem pieder likumdošanas normas, pēc kurām bipatrīdi var atteikties no vienas no savām pilsonībām kā Lielbritānijā (divestiture), optēt no divām pilsonībām vienu teritoriālo izmaiņu gadījumos vai pārtraukt bezgalīgu pilsonības iegūšanas ķēdi emigrantiem asinsradniecības kārtā, dzimstot ārvalstīs, kā Zviedrijā. Valsts var ekspatriēt savus ārvalstīs naturalizētos pilsoņus un noteikt dažādas normas jauktu laulību bērnu pilsonības iegūšanai.

Bipatrismu iespējams izskaust arī ar pilsonības līgumu palīdzību, par ko runāsim nākamajā apakšnodaļā.

pilsonības regulējums starptautiskajos līgumos

Pilsonības institūtam raksturīga konkurence starp dažādām valstīm par suverēnu personālo un teritoriālo jurisdikciju pār iedzīvotājiem, jo tie, tāpat kā teritorija, ir viens no valstu svarīgākajiem neatņemamiem elementiem. Tādēļ iedzīvotāju un teritoriālie jautājumi vienmēr ir cieši saistīti. Iedzīvotāji ir vienīgie valsts varas un politikas īstenošanas subjekti. Ikviena valsts tiecas paplašināt kā savu teritoriju, tā arī iedzīvotāju skaitu, kas bez ekonomikas attīstības līmeņa ir galvenie valsts varenības rādītāji.

Tāpēc pat divpusējo pilsonības līgumu noslēgšana valstu starpā parasti rada lielas grūtības, un šo līgumu ir visai maz. Vēl grūtāk pilsonības jautājumos ir noslēgt kolektīvās konvencijas, kuru ir pavisam maz, tāpat kā daudzpusējo konvenciju dalībnieku. Šo iemeslu dēļ sekmīgākie iedzīvotāju, tajā skaitā arī pilsonības jautājumu risinājumi parasti ir panākti reģionālu, kā arī etniski vai reliģiski radniecīgu valstu grupējumu ietvaros.

Valstu ekspansionistiskās tieksmes iedzīvotāju jautājumos atspoguļojas to likumdošanā un saduras ar citu valstu tikpat ekspansīvām vai vismaz defensīvām tendencēm. Šīs likumu un prakses kolīzijas iespējams novērst vienīgi ar starptautisko līgumu palīdzību.

Pilsonības līgumos divas galvenās risināmās problēmas ir dubultās vai vairākkārtējās pilsonības (bipatrisms, bipatrīdi), kas rodas dažādu valstu pilsonības likumu pozitīvās kolīzijas rezultātā, novēršana un bezvalstniecības(di])a.tnsms, apatrīdi), kas rodas valstu pilsonības likumu negatīvas kolīzijas gadījumā, kad noteikts cilvēks ne pēc vienas valsts likumdošanas nav to pilsonis, izskaušana. Tāpēc pilsonības līgumus parasti iedala divās galvenajās grupās — līgumos par dubultās pilsonības novēršanu un līgumos par bezvalstniecības novēršanu, kaut gan daži starpvalstu līgumi reglamentē kā vienu, tā arī otru jautājumu. Nereti pilsonības līgumi reglamentē arī obligātā kara-dienestaj autājumus.

Dubultās pilsonības novēršanu starptautiskajos līgumos pirmo reizi sāka praktizēt tikai XVII-XVIn gadsimta līgumos par teritoriālajām izmaiņām. Tomēr pirmie līgumi, kas bija vērsti uz dubultās pilsonības novēršanu, bija no 1868. līdz 1891. gadam starp

ASV un Ziemelvacijas Savienību noslēgtie ta saucamie Bankroftatīgumi. Pēc tam ASV ar vairākām Eiropas valstīm noslēdza līgumus, kas pēc savas būtības bija līdzīgi Bankrofta līgumiem.[345]

Saskaņā ar Bankrofta līgumiem Ziemelvacijas Savienība atzina vāciešu naturalizāciju Savienotajās Valstīs. Tomēr pēc atgriešanās Vācijā šīs personas ASV pilsonību zaudēja. Vācu valstu pavalstnieki, kas nebija dienējuši armijā, un dezertieri, kas bija pametuši kādu vācu valsti ar nodomu izvairīties no dienesta, pēc atgriešanās dzimtenē bija sodāmi.[346]

Pirmais daudzpusējais līgums pilsonības jautājumos bija 1906. gada 13. jūnija Riodežaneiro konvencija par naturalizēto personu statusu, kas atjaunojuši pastāvīgo dzīvesvietu savas izcelsmes valstī. Konvencijā piedalās 15 Latiņamerikas valstis, kas šajā dokumentā pirmo reizi pasaulē konvencionāli noteica tagad jau vispāratzītu principu, ka valstīm ir suverēnas tiesības noteikt pilsonību saskaņā ar savu likumdošanu. Konvencijā arī nostiprināta domicila izšķirošā nozīme pilsonības noteikšanā. Izcelsmes un domicila principu kolīziju gadījumā priekšroka tiek dota pēdējam. Naturalizācijas, denaturalizācijas un reintegrācijas jautājumus nosaka likums, pēc kura šie pasākumi notiek. Kolektīvās naturalizācijas gadījumos, rodoties jaunai valstij, pielieto valsts -tiesību pēcteces likumu. No jauna radušās valsts pilsonības atzīšana ir atkarīga no valsts suverenitātes efektivumaunšīs valsts diplomātiskās atzīšanas no tās valsts puses, kur notiek noteiktas valsts piederības pārbaude.[347]

1928. gada 20. februārī Havanā pieņemtā Bustamantes Кodeksa^348 9. pantā bija noteikts, ka katra valsts pielieto savu likumu jebkuras fiziskas vai juridiskas personas izcelsmes valsts piederības^349 [350] (nationality oforigin) iegūšanas, zaudēšanas un atjaunošanas noteikšanai. Kolektīvās naturalizācijas gadījumos, kas saistīti ar neatkarības iegūšanu, tiek pielietots tās valsts likums, kuras valsts piederība tiek iegūta, ja tā šajā teritorijā ir iedibinājusi efektīvu suverenitāti, kuru atzinusi valsts, kas šīs valsts piederības esamību pārbauda (12., 14. pants).

Pirmais pilsonības principu universālas kodifikācijas mēģinājums tika izdarīts 1930. gadā Hāgas Starptautisko tiesību kodifikācijas konferencē, kurā pieņēma Konvenciju par dažiem jautājumiem, kas skar valsts piederības likumu kolīzijas^2*14 un trīs papildu protokolus pie šīs Konvencijas. Konvencija noteica šādus principus un normas:

* apstiprināja valstu suverēnās tiesības pašām pēc sava likuma noteikt savu pilsoņu loku (1. p.);

* lika citam valstīm atzīt šos likumus tik tālu, cik tie saskan ar starptautiskajām tiesībām un paražām, kā ari vispārpieņemtajiem tiesību principiem (1. p.);

* personas pilsonību noteic pēc tās valsts likuma, kuras pilsonības esamība tiek pārbaudīta (2. p.);

* nostiprināja dažādu valstu pilsonības līdztiesību; personu, kurai ir viena vai vairākas pilsonības, katra valsts, kuras pilsonība šai personai piemīt, var uzskatīt par savu pilsoni ( 3. p.);

* noraidīja bipatrīda starptautiskās aizsardzības iespēju vienai valstij pret citu valsti, kuras pilsonība arī piemita dotajai personai (4. p.);

* trešajā valstī bipatrīds tiek uzskatīts par personu, kurai ir viena pilsonība, ekspertīzei pielietojot pastāvīgās rezidences vai arī visciešākās saiknes principu (5. p.);

* apstiprināja bipatrīdu tiesības uz brīvprātīgu ekspatriāciju no vienas pilsonības ar attiecīgās valsts piekrišanu (6. p.);

* lika priekšā garantijas pret apatrisma rašanos ekspatriācijas gadījumos, saistot to ar naturalizāciju jaunā valstī un valstu savstarpēju informāciju par otras dalībvalsts pilsoņu naturalizāciju (7. p.);

* rekomendēja automātisku ekspatriāciju iepriekšējā valstī pie naturalizācijas jaunā valstī (7. p.);

* noteica garantijas pret apatrisma rašanos, noslēdzot laulības, saistot vecās pilsonības zaudēšanu ar jaunas pilsonības iegūšanu (8.-9. p.);

« vīra pilsonības maiņa neietekmē sievas pilsonību (10. p.);

* noteica, ka diplomātisko imunitāti baudošu personu bērniem dzimstot uz tiem neiedarbojas jus soli princips; karjeras konsulu bērniem ir tiesības atteikties no jus soli kārtā iegūtas pilsonības (12. p.);

* vecāku naturalizācija izplatās uz bērniem, bet, ja tas nenotiek, tad bērni saglabā esošo pilsonību (13. p.);

» atradenis (foundling) līdz pretējā noskaidrošanai tiek uzskatīts par dzimšanas vai atrašanas vietas valsts pilsoni (14. p.);

« apatrīdu bērns iegūst dzimšanas vietas valsts pilsonību (15. p.);

* adoptējamie bērni iegūst adoptētāju pilsonību (17. p.).

Strīdi par šīs Konvencijas priekšmetu bija izskatāmi saskaņā ar pušu savstarpējo līgumu par strīdu izšķiršanas noteikumiem vai nododami Starptautiskās justīcijas pastāvīgajā tiesā vai arī arbitrāžas tribunālā, kas izveidots saskaņā ar 1907. gada 18. oktobra Hāgas konvencijas par strīdu mierīgu izšķiršanu noteikumiem.

Konvencija stājās spēkā 1937. gada 1. martā, tajā piedalījās 13 valstis. Baltijas valstis tajā nepiedalījās. Vairākas Konvencijas normas patlaban jau kļuvušas par vispāratzītiem starptautisko tiesību principiem.

Šīs Konvencijas protokols par karaklausības pienākumu dažos dubultās pilsonības gadījumos^265 bipatrīdiem karaklausības pienākumu nosaka pēc "parastās rezidences" (habitual residence) vai visciešākās saiknes (most closely connected) principa. [351]

Protokola attiecība uz noteiktu apatrisma gadījumu^266 galvena norma ir ta 1. pantā, kas nosaka, ka valstī, kuras pilsonība netiek iegūta, pateicoties vienīgi dzimšanai tās teritorijā no mātes, kam ir šīs valsts pilsonība, un tēva, kas ir apatrīds, iegūst šīs valsts pilsonību.

Protokols par apatrismu^261, tāpat kā iepriekš minētais protokols, ir zaudējis savu nozīmi.

Pozitīva nozīme pilsonības starptautiski tiesiskās reglamentācijas attīstībā ir arī minētās Hāgas konferences 1930. gada 12. aprīļa Nobeiguma aktam.26* Tas uzliek dalībvalstīm par pienākumu, regulējot pilsonības jautājumus, pēc iespējas samazināt kā apatrisma (I sadala), tā dubultās pilsonības (III sadala) gadījumus, tajā skaitā dodot bipatrīdiem iespēju atteikties no tās pilsonības, kuras teritorijā viņiem nav rezidences (IV sad.), kā arī automātiski ekspatriēties iepriekšējā valstī pēc naturalizācijas citā valstī, pirms naturalizācijas pārliecinoties, ka persona izpildījusi savas saistības ar iepriekšējo valsti (V sad.).

Nobeiguma akts rekomendēja valstīm ieviest savā pilsonības likumdošanā dzimumu vienlīdzības principu un atteikties no vīra pilsonības ietekmes uz sievas pilsonību (VI sad.).

1933. gada 26. decembrī Montevideo tika noslēgtas divas konvencijas. Konvencija par sievietes valsts piederību, kurā piedalījās 10 Latīņamerikas valstis un ASV, noteica sieviešu tiesību vienlīdzību valsts piederības jautājumos.

Konvencija par valsts piederību nostiprināja ASV koncepciju par to, ka naturalizācijas vienā līgumslēdzējā valstī tiesiskās sekas ir tā paša cilvēka denatu-ralizācija iepriekšējā valstī. Šī Konvencija nostiprināja iedzīvotāju tiesības optēt pilsonību teritoriālo izmaiņu gadījumā, kā ari noteica naturalizācijas individuālo raksturu.269

Bez tam ASV ar vairākām Latīņamerikas valstīm noslēdza divpusējo līgumu sēriju, kuru uzdevums bija ASV naturalizāciju atzīšana un principa nostiprināšana, pēc kura šāda Savienotajās Valstīs naturalizēta persona tika automātiski denaturalizēta pēc atgriešanās uz pastāvīgu dzīvi savā izcelsmes valstī.

Tomēr pašas Latīņamerikas valstis savā starpā, kā arī ar Spāniju un Portugāli noslēdza divpusējo līgumu sēriju, kas noteica, kāpēc naturalizācijas dalībvalstī bija iespējams saglabāt iepriekšējo pilsonību. Saskaņā ar dažiem no šiem līgumiem, atgriežoties uz pastāvīgu dzīvi izcelsmes valstī, bija iespējama automātiska reinteg-rācija.

1936. gada 12. aprīlī Hāgā tika noslēgta jauna dauzpusēja Konvencijapar dažiem jautājumiem, kas skar pilsonības likumu kolīzijas, kuras preambula sākās ar tēzi par to, ka katrai personai jābūt tikai vienai pilsonībai. Konvencija ietvēra dažas no 1930. gada Hāgas konvencijas pārmantotas normas, kā arī noteikumu par dubultās pilsonības noraidījumu, kas deva valstij tiesības aizsargāt savu pilsoni pret citu valsti,

266 Protocol Relating to a Certain Case of Statelessness, in - Laws Concerning Nationality, p. 575.

267 Protocol Relating to Statelessness, in - Laws Concerning Nationality, p. 577.

268 Final Act of the Hague Conference, in - Laws Concerning Nationality, p. 580.

269 Laws Concerning Nationality, pp. 584—585.

kuras pilsonība arī bija šai pašai personai. Šajā Konvencija piedalās 11 valstis, Baltijas valstis nepiedalās.[352]

Pilsonības jautājumos unikālas ir daudzpusējās, reģionālās konvencijas, kuras pilsonības jautājumos savstarpēji noslēgušas Skandināvijas valstis. Pie tām pieder

1950. gada 21. decembra Konvencija starp Zviedriju, Dāniju un Norvēģiju par Skandināvijas valstu pilsoņu naturalizāciju atvieglošanu un pilsonības atjaunošanas vienkāršošanu tām personām, kas šo pilsonību zaudējušas, naturalizējoties otrā dalībvalstī. Saskaņā ar šo Konvenciju naturalizācijas kritēriju jautājumos dzimšana vai dzīvesvieta vienā Skandināvijas valstī tiek pielīdzināta dzimšanai vai dzīvesvietai otrā Skandināvijas valstī. Tomēr šis īpašais režīms skar tikai personas, kas ieguvušas Skandināvijas valstu pilsonību, dzimstot jau otrajā paaudzē, respektīvi, "dzimušus skandināvus", nevis "migrantus", un personas vecumā no 21 līdz 60 gadiem ar 10 gadu domicilu Skandināvijas valstī, un tikai cilvēkus, kas nav krimināl-sodīti. Dabiski, ka neviena valsts nepiešķir pilsonību svešiem kriminālnoziedzniekiem.[353]

Šo Konvenciju atjaunoja 1969. gada 15. janvārī, kad tajā ņēma dalību an Somija. Salīdzinājumā ar iepriekšējo šīs Konvencijas jauns noteikums bija tas, ka noteiktas Skandināvijas valsts pilsonība ilgstošas dzīvošanas citā valstī dēl nezuda tad, ja šis cilvēks bija no šī laika 7 gadus nodzīvojis citā Skandināvijas valstī. Konvencijā atcēla 60 gadu vecuma cenzu un domicila prasību samazināja līdz 7 gadiem.[354] Tādējādi pilsonības jautājumos Skandināvijas valstu starpā sasniegts augsts integrācijas līmenis.

Integrācija Rietumeiropā Eiropas padomes ietvaros šajā ziņā notika daudz lēnāk. 1963. gada 6. maijā tika parakstīta Konvencija par vairākkārtējās pilsonības gadījumu samazināšanu un dienestu armijā. Tajā piedalās 10 Eiropas valstis: Austrija, Beļģija, Kipra, Lielbritānija, Dānija, VFR, Francija, Norvēģija, Zviedrija un Turcija. Saskaņā ar šo Konvenciju, kas ir spēkā no 1969. gada, pilngadīga persona, naturalizējoties vienā dalībvalstī, automātiski denacionalizējas otrā dalībvalstī. Bipatridiemjāoptē viena no savām pilsonībām. Pilnīga ekspatriācijasbrīvība iespējama pēc lOgadu prombūtnes no pilsonības valsts. Katra valsts pati ar savu likumu nosaka savu pilsonību. Personai jādien armijā tikai pilsonības valstī, kurā tai ir pastāvīgā dzīvesvieta.[355] VFR parakstīja šo Konvenciju ar atrunu, ka tā uzskata katru "vācieti"[356] par personu ar VFR valsts piederību.[357]

Nākamā lielā, reģionālā valsts piederības reglamentācijas sistēma izveidota starp arābu valstīm. 1953. gada 9. jūnijā starp tām tika noslēgta Konvencija par to arābu

valsts piederību, kuri nedzīvo sava dzimtene. Šajā Konvencija piedalās praktiski visas arābu valstis. Konvencijā par galveno arāba valsts piederības^276 noteikšanas kritēriju deklarēta izcelsmes vieta. Konvencija noteica arī, ka naturalizācijas vienā valstī tiesiskās sekas ir denacionalizācija iepriekšējā valstī.277

1954. gada 5. aprīlī starp Arābu valstu līgas valstīm tika noslēgts Līgums par vakts piederības noteikumiem, kas deva jēdziena "arābs" definīciju, kā arī nostiprināja ģimenes valsts piederības vienotības principu un atvieglināja arābu sievietei iespēju kā saglabāt savu, tā arī pēc vēlēšanās iegūt vīra valsts piederību jaukto laulību gadījumā. Līgums nostiprināja arī tēva asinsradniecības tiesību prioritāti filiācijas gadījumā likumīgā laulībā dzimušajiem bērniem un mātes asinsradniecības principu ārlaulības bērniem. Līgums iedibināja naturalizācijas un ekspatriācijas atļaujošo kārtību, optācijas tiesības bipatrīdiem un noteica par bipatrīdu efektīvās pilsonības noskaidrošanas kritēriju domicilu.278

Zināmā mērā reģionālu, visai attīstītu divpusēju līgumu sistēmu savstarpēji bija izveidojušas arī bijušās sociālistiskās valstis, un daudzi no šiem līgumiem darbojas vēl joprojām, taču tie šajā nodaļā netiks aplūkoti.

Pie universāliem starptautiskiem līgumiem pilsonības jautājumos pieder arī ANO 1957. gada Konvencija par precētas sievietes valsts piederību, 1954. gada Konvencija par apatrisma samazināšanu un 1954. gada Konvencija par apatrīdu statusu. 1957. gada 20. februāra Konvencija par precētas sievietes valsts piederību noteica, ka stāšanās laulībā vai tās šķiršana pašas par sevi automātiski neietekmē precētas sievietes pilsonību, tāpat kā viņas vīra pilsonības maiņa. Tomēr precētai sievietei iespējams iegūt vīra pilsonību atvieglotas procedūras ceļā.279

1954. gada 30. augusta Konvencijas par apatrisma samazināšanu^280 mērķis bija radīt labvēlīgus apstākļus tam, lai apatrīdu bērni dzimstot iegūtu dzimšanas vietas, bet pieaugušie — pastāvīgās dzīvesvietas pilsonību. Bez tam Konvencija bija vērsta uz to, lai ekspatriācijas rezultātā persona nepaliktu bez pilsonības, šim mērķim saistot ekspatriāciju vienā valstī ar naturalizāciju otrā valstī. Konvencijā šiem pašiem mērķiem noteikts, ka atradeņi un citi nezināmu vecāku bērni tiek uzskatīti par atrašanas vietas pilsoņiem. Konvencija nosaka, ka teritoriālu izmaiņu gadījumā līgumos par teritorijas nodošanu jānosaka garantijas pret apatrisma rašanos.

1945. gada 28. septembra Konvencija par apatrīdu statusu^281 nosaka, ka apatrīdiem dalībvalstīs nosakāms ārvalstnieku statuss.

276 Starp arābu valstīm ir gan republikas, gan loti konservatīvas monarhijas, kurās pastāv pavalstniecības, nevis pilsonības institūti, tāpēc terminu "pilsonība" šeit universāli pielietot nav iespējams.

277 Kruse H., "Das Staatsangehorigkeitsrecht der arabischen Staaten", Frankf. a. M. (1955) S. 169.

278 OppermanT., YousryA., "Das Staatsangehorigkeitsrecht der arabischen Staaten", Fr. a. M. (1964) S. 23—26.

279 Convention on the Nationality of Married Women, in — Human Rights, A Compilation of International Instruments, UN, New York (1988) p. 269. Latvija ir šīs Konvencijas dalībniece no 1991. gada.

280 Convention on the Reduction of Statelessness, in - Human Rights, A Compilation ..., p. 273. Latvija ir šīs Konvencijas dalībniece no 1991. gada.

281 Convention Relating to the Status of Stateless Persons, in - Human Rights, A Compilation..., p. 282.

Valsts tiesību pēctecība (state succession) ir starptautisko tiesību un pienākumu pāreja no vienas valsts otrai.

Kā Vīnes 1978. gada 28. februāra Konvencijā par tiesību pēctecību uz līgumiem^358, tā Vīnes 1983. gada 31. decembra Konvencijāpar tiesību pēctecību uz valsts īpašumu, valsts arhīviem un valsts parādiem ir šāda valsts tiesību pēctecības definīcija: "Valsts tiesību pēctecība nozīmē vienas valsts nomainu pret otru jautājumā par atbildības nešanu par kādas teritorijas starptautiskajām attiecībām." [Sk., piem., 1983. g. Konv. 2. panta 1. a) daļu.][359]

Parasti par tiesību pēctecību starptautiskajās tiesībās runā gadījumos, kad radikālu sociālu pārkārtojumu vai revolūciju rezultātā kardināli mainās valsts režīms vai valdība, valsts izzūd ārvalsts militāras okupācijas rezultātā, pašnoteikšanās gadījumā parādās jauna valsts, viena valsts sadalās vairākās vai vairākas valstis apvienojas vienā, mainās tās teritorija vai iedzīvotāju sastāvs, tiem pārejot no vienas valsts otrai.

G. Švarcenbergers uzskata, ka valsts saglabā savas tiesības un pienākumus tik ilgi, cik ilgi tā patur savu identitāti. Starptautiskās personas identitāte nemainās, mainoties tās konstitūcijai, ekonomiskajai vai sociālajai struktūrai, ja vien tā nedeģenerējas par starptautisko noziedznieku (outlaw) un nespēj ievērot starptautiskās tiesības. Tomēr šīs identitātes turpinājumu (continuity) nevar uzskatīt par garantētu, ja viena valsts pārņem citas teritoriju, valsts sašķeļas un tās teritorijā rodas citas valstis. Tādā gadījumā notiek tiesību pēctecība. Pilnīgi vienveidīgas tiesību pēctecības prakses pasaulē nav.[360]

G. fon Glāns uzskata, ka valsts kā starptautisko tiesību subjekta statuss parasti paliek nemainīgs, neskatoties uz tās teritorijas pieaugumu vai zaudējumu, kas saistīti ari ar atbilstošu iedzīvotāju pieaugumu vai zaudējumu, izņemot gadījumu, kad šīs izmaiņas ir tik pamatīgas, ka zaudējumi pamatos maina valsts centrālo organizāciju.[361]

Tiesību pēctecības gadījumā jārisina jautājumi par pēctecību uz dažādiem valsts elementiem. Iedzīvotāji parasti pārietjaunajai valstij, ieskaitot teritoriālās cesijas precedentus. Tomēr pasaules praksē, teritorijai mainotvalsts piederību, nereti iedzīvotājiem

dod tiesības optet pilsonību ar pienākumu vai tiesībām izbraukt uz izvelētas pilsonības valsti vai bez tā. "Opt out"[362] precedenta gadījumā, kad optants pamet teritoriju, uz kuru iestājas tiesību pēctecība, iedzīvotājs faktiski izvairās no tās sekām.

Kā jau agrāk minēts nodaļā "Teritorija", tā var mainīt valsts piederību arī referenduma vai plebiscīta rezultātā. Tādā veidā pēc Otrā pasaules kara Trende un Brige (Brigue) 1947. gadā pēc plebiscīta pārgāja Itālijai.

Ja valsts vainīgadeliktā,[363] kā rezultātā tā izzūd, rodas jautājums par to, vai atbildība pāriet tiesību pēctecim. Pēc vispāratzīta principa parasti tas nedrīkst notikt. Tā 1923. gada Roberta Brauna prasībā (ASV pret Lielbritāniju)[364] prasītājs gribēja saņemt kompensāciju par Būru Republikas vietējās varas pārstāvju atteikumu izdot licenci zelta atradņu izmantošanai. Lielbritānija argumentēja, ka šī bija deliktā prasība (delictual claim), kas nebija saistīta ar atbildību. ASV turpretim uzstāja, ka precedentā tikušas ierobežotas prasītāja iegūtās tiesības (acquired rights) un Lielbritānija it kā esot no Būru Republikas mantojusi tās saistības, kuras Braunam bija jākompensē. Arbitrāža nolēma, ka Brauns bija ieguvis īpašuma tiesības un viņam atteikta tiesvedība (denial of Justice), tomēr atbildība par to tieši negūlās uz Lielbritāniju.

Līdzīgi spriedumi ir ari vairākos citos precedentos. Tā Havajas prasību precedentā (Lielbritānija pret ASV)[365] Havaju Republika bija prettiesiski turējusi prasītājus ieslodzījumā. Havaju Republiku vēlāk anektēja ASV. Arbitrāža nosprieda, ka "tiesiskā atbildība par pāridarījumu ir zudusi, izzūdot Havaju Republikai".[366] Līdz ar to ASV nemantoja atbildību par nodarījumu, kurā bija vainīga Havaju Republika.

Publiskais īpašums tiesību pēctecības gadījumos pasaules praksē visumā sekoja teritorijai, kā tas bija noteikts pēc 1921. gada Trianonas līguma.

Teritoriālu izmaiņu gadījumā uzņēmumi un indivīdi var zaudēt labticīgi iegūtās tiesības. Viņu tiesību aizsardzības mehānisma pagaidām nav. Tā Latvijas iedzīvotāji pēc PSRS agresijas 1940. gadā zaudēja savas tiesības uz privātīpašumu. Galvenais precedents šajā jautājumā ir Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgās palātas 1923. gada lēmums vācu tautības iedzīvotāju Polijā jautājumā.[367] Šajā precedentā Šķīrējtiesa nolēma, ka labticīgi iegūtās tiesības jārespektē.

TIESĪBU PĒCTECĪBA SOCIĀLO REVOLŪCIJU rezultātā

Lai izlemtu, vai sociālās revolūcijas rezultātā rodas jauns tiesību subjekts vai ne, vispirmsjānoskaidro, kas irvalsts, respektīvi, kādas ir valsts kā tiesību subjekta definīcijas.

Pēc F. Engelsa, valsts ir publiskas varas organizācija, kas tieši nesakrīt ar iedzīvotājiem, kuri paši sevi organizē kā bruņots spēks. Tomēr šo definīciju Engelss vairāk attiecināja uz senajām, bruņotajām demokrātijām.

Pēc K. Marksa, valsts ir valdošās šķiras organizācija. Bet mūsdienu Rietumu zinātnē viena no visizplatītākajām valsts definīcijām dažādās variācijās ir tāda, ka valsts ir iedzīvotāju politiskā organizācija to dzīvesvietā suverēnas valdības vadībā,n Pēc katras kardinālas varas maiņas galvenais politiskais jautājums ir par to, kādas iepriekšējās valsts vai valdības saistības tai jāturpina pildīt.

Piemēram, Oktobra revolūcijas rezultātā II Viskrievijas strādnieku un zaldātu kongresā 1917. gada 8. novembri pieņemtajā "Dekrētā par mieru" tika atceltas Krievijas impērijas slepeno līgumu uzliktās saistības.[368] [369] 1918. gada 10. februārī VCIK pieņēma dekrētu par gāztās valdības valsts aizņēmumu no Antantes anulēšanu. Boļševiku valdība atteicās arī no iepriekšējo valdību koncesiju līgumiem.

Pēc radikāliem sociāliem apvērsumiem arī mūsdienās jaunizveidotās valdības parasti nāk klajā ar paziņojumiem par iepriekšējo valdību starptautisko līgumu un citu saistību pildīšanu, pārskatīšanu vai nepildīšanu.

TIESĪBU pēctecība dekolonizacijas

UN PAŠNOTEIKŠANĀS GADĪJUMOS

Dekolonizācijasun pašnoteikšanās gadījumos viens no pirmajiem rodas jautājums, vai atbrīvojusies valsts ir metropoles tiesību pēctece un vai tai jāpilda agrākā suverēna saistības attiecībā uz šo teritoriju. Pasaules vēsturē risinājumi ir bijuši dažādi.

Attiecībās starp sagruvušās Krievijas impērijas galveno tiesību pēcteci — KPFSR un pašnoteikušos Latviju bijajāņem vērā, ka pati Krievija bija atteikusies no atbildības par daudziem impērijas līgumiem. Turklāt 1920. gada Latvijas un Krievijas Miera līguma 3. pantā bija noteikts:

"Izejot no Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas pasludinātām visu tautu tiesībām uz brīvu pašnoteikšanos, neizņemot pat pilnīgu atdalīšanos no valsts, kuras sastāvā viņas ietilpst, un ievērojot Latvijas tautas noteikti izsacīto gribu uz patstāvīgu valsts dzīvi, Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi. kā uz bijušās valsts tiesiskās iekārtas, tā arī uz starptautisko līgumu pamata, kuri še aprādītā nozīmē zaudē savu spēku uz nākošiem laikiem. No agrākās piederības pie Krievijas. Latvijas tautai un zemei neizceļas nekādas saistības attiecībā uz Krieviju."

Pasvītrotais izteic tiesību pēctecības būtību tā laika Latvijas un Krievijas savstarpējās attiecībās. Diemžēl, sabrūkot PSRS, tiesību pēctecības jautājumi starp Latviju

un Krieviju nav atrisināti tādā līmeni. Iepriekš minētajā 1991. gada 13. janvāra Līguma par Latvijas Republikas un Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas starpvalstu attiecību pamatiem, kuru Latvija ir ratificējusi 1991. gada 14. janvārī, bet Krievija nav ratificējusi, 1, pantā puses vienīgi atzīst viena otru par suverēnām valstīm, starptautisko tiesību subjektiem un savstarpējās attiecības apņemas veidot uz starptautisko tiesību normu pamata.

Vienīgais, kas risina tiesību pēctecības jautājumus, ir šī līguma 12. pants. Tajā teikts, ka līgumslēdzējas puses atzīst viena otras tiesības "patstāvīgi regulēt īpašuma attiecības savā teritorijā", atstājot vienas līgumslēdzējas puses īpašuma statusa reglamentāciju otras puses teritorijā īpašam līgumam.

Tālāk līgumslēdzējas puses vienojas par to, "ka visi jautājumi par objektiem, kas tiek kvalificēti kā PSRS īpašums un atrodas līgumslēdzēju pušu teritorijā, tiks noregulēti ar īpašiem nolīgumiem, ko puses noslēgs gan savā starpā, gan ar PSRS pilnvarotajiem pārstāvjiem".[370] Atsevišķi tiesību pēctecības jautājumi reglamentēti arī 1993. gada līgumos par Krievijas armijas izvešanu.

Kā redzējām no IV nodaļā teiktā, dekolonizācija un tautu pašnoteikšanās ir starptautisko tiesību princips. Tā ne mazākās šaubas neizraisīja Indijas prasība, lai portugāļi aizietu no savām kolonijām Goa, Damanā un Diu, un šī prasība arī tika izpildīta. Tikpat pamatota bija arī Indonēzijas prasība atbrīvot Rietumirānu (agrāk Holandes Indija). Vjetnamas dekolonizācija divas reizes pēc kārtas tika panākta ar spēku. Ikvienā no šiem gadījumiem tiek risināti arī tiesību pēctecības jautājumi.

Atbrīvojusies valsts pēc pašnoteikšanās ir tiesīga vairs nepaturēt savā teritorijā ārvalstu karabāzes. Tomēr praksē tas ne vienmēr tā notiek. ASV karabāze joprojām ir Kubā.

Robežujautājumā tiesību pēctecības gadījumā pastāv dažādi principi. Tā Āfrikas valstu un valdību vadītāju asambleja tās pirmajā sesijā Kairā 1964. gadā nolēma ievērot to neatkarības pasludināšanas brīdī pastāvošās robežas pēc tā saucamā uti posidetis juris principa.

Tautu pašnoteikšanās tiesības diktē, ka nekāda automātiska un universāla tiesību pēctecība visās jomās kopā pašnoteikšanās gādājumā nepastāv, jo koloniālās lielvalstis parasti agrāk slēdza savus līgumus par koloniālajām teritorijām bez konsultācijas ar šo teritoriju tautām. Turklāt, koloniālās attiecības iedibinot, imperiālistiskās valstis neuzskatīja sevi par pakļauto teritoriju tiesību pēctecēm. Tas pilnībā attiecināms arī uz Latviju.

Pēc Baltijas valstu okupācijas ar militāru spēku PSRS bez jebkādas konsultācijas ar šīm tautām un pat to valdībām pārņēma to zeltu (Zviedrija atdeva PSRS Igaunijas zeltu, bet pēc tam atdeva to Igaunijai pēc neatkarības atjaunošanas), banku ieguldījumus, valsts ēkas ārvalstīs, tirdzniecības kuģus, karakuģus un citu bruņojumu. Piemēram, Krievijajoprojām nav Latvijai atdevusi ne 1940. gadā sagrābtos ieročus, ne to mūsdienu analogus, ne Latvijas vēstniecības ēkas Parīzē un Zenēvā.

Juridiski sarežģīts ir jautājums par to, vai Baltijas valstīm bijajāuzņemas atbildība par dalu no PSRS ārējiem parādiem. Lai iegūtu pareizo atbildi uz šo jautājumu, jāņem vērā vairāki būtiski apstākļi. No vienas puses, Baltijas valstis ir pasludinājušas, ka tās ir bijušas okupētas ar militāru spēku un tāpēc nav PSRS tiesību pēcteces. Tādējādi panākta norobežošanās no PSRS valsts parādiem. Šajā pozīcijā nav ņemts vērā, ka Baltijas republikas bija centīgas PSRS nodokļu maksātājas, uz kuru pamata izveidota ievērojama daļabijušās PSRS īpašuma. Neņemot to vērā un galvenokārt argumentējot ar okupācijas koncepciju, tika ne visai saprātīgi zaudēta iespēja pretendēt uz PSRS ieročiem un kredītu dalās iekasēšanu no Padomju Savienības parādniekiem. No otras puses, daudzi autoritāri režīmi, kas bija parādā PSRS, kā, piemēram, Amina režīms Ugandā un marksistu režīms Nikaragvā, jau sen ir pazuduši, kas manāmi apgrūtina parādu iekasēšanu.

Pastāv daļēja un pilnīga tiesību pēctecība. Daļēja tiesību pēctecība vispirms ir atkarīga no tā, cik lielā mērā kolonijas ir reāli atguvušas savu neatkarību, jo metropoles vienmēr tiecas uzspiest atbrīvotajām valstīm neokoloniālās atkarības līgumus. Tā Lielbritānija, atbrīvojot Transjordāniju, ar 1946. gada līgumu noteica, ka Transjordānija ievēros visus līgumus, kurus mandatārijs (Lielbritānija) noslēdzis ar trešajām valstīm par agrāko mandāta teritoriju. Līdzīgi noteikumi bija ari 1946. gada līgumā ar Indiju, 1948. gada līgumā ar Birmu, 1957. gada līgumā ar Ganu, Pakistānu, Ceilonu, Malaiziju, Jamaiku; Nīderlandei atzīstot Indonēzijas, bet Francijai — Laosas neatkarību.

Tomēr, Tanganjikai atbrīvojoties, ANO Ģenerālsekretāram tika paziņots, ka šī valsts piekrīt uz abpusības principa pamata uz diviem gadiem pēc neatkarības atgūšanas atstāt spēkā visus divpusējos līgumus. Starplaikā Tanganjikai ar visām ieinteresētajām valstīm bija jānoskaidro jautājums par to, kā tiks izmainīta vai pārtraukta šo līgumu darbība. Analoga pozīcija bija ietverta arī ANO Ģenerālsekretāra vēstulē Tanganjikas valdībai.

Ja līgums noslēgts starptautiskās organizācijas ietvaros, tad tiesību pēctecība saskaņā ar to notiek vienīgi tad, jajaunatbrīvojusies valsts kļuvusi par šīs organizācijas dalībnieci.

Jaunatbrīvojušās valstis nevar atzīt par universālām metropoles parādu mantotājām tā saucamo "iegūto tiesību" (acquired rights) jomā, jo pēc abu 1966. gada Starptautisko cilvēka tiesību paktu 1. pantu 2. daļām — "visas tautas var savām vajadzībām brīvi izmantot savas dabas bagātības un resursus, nepārkāpjot savas saistības, kas izriet no starptautiskās ekonomiskās sadarbības, kura balstās uz abpusēja izdevīguma principa un starptautiskajām tiesībām. Tautām nekādos apstākļos nevar atņemt to iztikas līdzekļus."[371]

Saskaņā ar vēl neapstrīdētu starptautisko tiesību principu tautas ir tiesīgas nacionalizēt jebkuru ārvalsts īpašumu savā teritorijā, vienīgi samaksājot pienācīgu kompensāciju. Šis princips ir apstiprināts daudzos starptautisko tiesu un šķīrējtiesu

precedentos, jo tautu tiesības brīvi rīkoties ar saviem nacionālajiem resursiem ir viena no galvenajām valstu un tautu suverenitātes izpausmēm.

Tā Ēģipte 1956. gadā nacionalizēja Suecas kanālu. Lielvalstu nesekmīga militāra agresija pret Ēģipti, atbildot uz šo nacionalizāciju, bija prettiesiska. Arī Indonēzijas valdība nacionalizēja lielus holandiešiem piederošus īpašumus. Tuvāk šie jautājumi ir analizēti starptautiskajās privāttiesībās.

Tiesību pēctecībai attiecībās ar trešajām vaktīm arī nav universāla rakstura.

tiesību PĒCTECĪBA,

VALSTIS SADALOT VAI APVIENOJOT

Tiesību pēctecība, valstis sadalot vai apvienojot, tiek izlemta starptautiskajos līgumos un valstu likumos. Šos jautājumus nereti reglamentē arī līgumos par diplomātisko attiecību nodibināšanu.

Viens no vienotas valsts sadalīšanas vecākajiem precedentiem ir Kolumbijas Republikas sadalīšanās Ekvadorā, Venecuēlā un Jaunajā Granadā 1828.-1830. gadā. Pēdējā vēlāk izmainīja savu nosaukumu un kļuva par Kolumbiju. 1947. gadā Britu Indija sadalījās Indijā un Pakistānā, kad par Lielbritānijastiesību pēcteci uzskatīja tikai Indiju, kurai pārgāja Britu Indijas vieta ANO. Pakistānu uzņēma ANO kā jaunizveidojušos un no Indijas atdalījušos valsti. Uz Indiju izplatīja visas Britu Indijas finansu saistības, ieskaitot aizņēmumus. Britu Indijas štatu — Bengālijas un Pendžabas, kas pārgāja Pakistānai, — saistības pārgāja pēdējai.

Vāktu parādi. Valsts var būt parādā citai valstij, starptautiskajai organizācijai vai pat juridiskai personai. Pēckara dekolonizācijas procesa sākumā šie jautājumi tika risināti starpvalstu līgumos starp valsti priekšteci un pēcteci. Tam piemērs ir 1949. gada Finansiālais un ekonomiskais līgums starp Indonēziju un Nīderlandi.15 Šajā gadījumā vispāmacionālo valsts parādu nošķīra no lokalizētā, respektīvi, noteikta reģiona parāda (localized debt).16

Kad Vācija 1938. gadā anektēja Austriju, ASV uzstāja, ka Vācijai jāpārņem Austrijas parādi. Vācija turpretim atbildēja, ka parādus neuzņemsies, jo Austrija esot pati sevi "likvidējusi". ASV noraidīja šo pozīciju.17

Ja valsts priekštece ir civilistiska kontrakta (koncesijas līguma) dalībniece ar privātu personu vai firmu, tad tos parasti reglamentē vietējais likums. Ja gadījums skar dekolonizāciju,tad šādi līgumi visumā ir palikuši spēkā, izņemot gadījumus, kad kontrakts nevarētu saglabāt spēku arī valstij priekštecei. Ja līguma privātā puse ir izpildījusi tikai dalu no savām saistībām un nevar īstenot tās līdz galam suverenitātes maiņas dēļ, tad problēmas atrisināšanai var pielietot šādas valsts iekšējo tiesību doktrīnas: ekonomkka

15 69 U.N.T.S. 252-257.

160'Conell, "State Succession", pp. 369—453.

17 Gerner, "Question of Selected State Successions Raised by the German Annexation of Austria", — 32 A.J.I.L 421 (1938).

neveiksme, norēķināšanas pec padarīta darba, negodīga iedzīvošanas vai restitūcija (frustration, quantum meruit^18, unjust enrichment, restitution)19.

Ja valsts līgums ar privātu firmu skar publisku projektu (public procurement), piemēram, minerālresursu ieguvi, tad ir skaidrs, ka kontrakts ir cieši saistīts ar teritoriju. kas maina suverenitāti. Tomēr nav ari šaubu, ka valsts tiesību pēctece nav šī kontrakta dalībniece. Neskatoties uz to, ka vienveidīgu noteikumu šeit nav, vairāki precedenti^20 liecina par to, ka attīstības projektiem veltītiem koncesiju līgumiem, kas ir saistīti ar lieliem kapitālieguldījumiem, valstij tiesību pēctecei jābūt saistošiem. Šādos gadījumos ar valsti tiesību pēcteci parasti noslēdz tiesību pēctecības līgumus.21

Kad PSRS okupēja Baltijas valstis, tā pārņēma visu to nekustamo īpašumu pat vairumā ārvalstu un arī dalu no kustamā īpašuma ārvalstīs. Zviedrija tūlīt atdeva PSRS Igaunijas zeltu, kas bija tur deponēts. Vizītes laikā Londonā 1967. gadā PSRS Ministru Padomes priekšsēdētājs Kosigins ar Lielbritānijas premjerministru Vilsonu panāca vienošanos par Latvijas Londonā deponētā zelta izmantošanu savstarpējo prasību un pretprasību izlīdzināšanai, īpaši jautājumā par PSRS pārņemtajām "Tetiukhe Mining Corporation" un "Lena Goldfields Ltd.". Tā kā briti Latvijas zeltam uzlika Baltijas valstu summāro apgrūtinājumu (parādu), tad pāri palika samērā neliela summa, kuru Lielbritānija izmaksāja PSRS patēriņa precēs.22 Tātad šajā gadījumā formāli PSRS pārņēma gan okupēto valstu īpašumus no tām valstīm, kuras Padomju Savienībai to atdeva, gan, britu spiesta minētajā precedentā, arī parādus. Pēc Baltijas valstu neatkarības atjaunošanas Latvija atguva savu zeltu no depozītiem Lielbritānijā, ASV un Francijā, bet Igaunijai zeltu kompensēja Zviedrija.

Apvienoiotvalstis. līgumi parasti ir palikuši spēkā attiecībā uz agrākajām teritorijām. Tā, kad 1958. gadā Sīrija apvienojās ar Ēģipti, tika nolemts, ka līgumi, kurus agrāk noslēdza ar katru valsti, paliks spēkā tikai attiecīgajās teritorijās. Sīrija atteicās no savas vietas ANO par labu Apvienotās Arābu Republikas vienotajai delegācijai. Abām valstīm atdaloties vienai no otras, līgumsaistības atgriezās pirmsapvienošanās stāvoklī.

TIESĪBU PĒCTECĪBA TERITORIĀLU IZMAINU GADĪJUMĀ

9

Teritoriālu, īpaši vardarbīgu, izmaiņu visradikālākajā gadījumā valsts kā starptautisko tiesību subjekts un starptautiska persona var pilnīgi izzust vai tikt iznīcināta.

Šādā veidā valstis tiek iznīcinātas pastāvīgi un reizēm atkal atdzimst. Polija ir trīs

18 Burt. — "tik daudz, cik ir nopelnīts". Šis kontrakta laušanas princips nozīmē, ka pusei, ar kuru lauž kontraktu un kura tāpēc cieš zaudējumus, var pieprasīt vienīgi, lai tai izmaksā tik daudz, cik tā padarījusi darbu un sniegusi pakalpojumus. Sk. Planche v. Colbum (1831) 8Bing 14; Craven— Ellis v. Canons Ltd (1936) 2 KB 403; British Steal Corporation v. Cleavland Engineering Co (1984) 1 All ER 504.

’’O'Connell, op. cit., pp. 442—443.

20 Sk. West Rand Mining Co., Ltd. v. The King, (1905) K.B. 391; Sopron — Koszeg Railway case, (1929—30)Ann. Dig. 57,59(No. 54).

21 L. Hekin, "International Law, Cases and Materiāls".

22 Par Latvijas zelta problemātiku detalizēti sk. — Bojārs Juris. Latvijas zelts//Avots. — 1989. —

Nr. 12,— 58,—62.1pp.

reizes iznīcināta, to sadalot starp kaimiņvalstīm — Krieviju, Austroungāriju un Prūsiju, bet vēlāk Vāciju un PSRS. Polija atjaunoja savu neatkarību pēc Pirmā un vēlāk ari pēc Otrā pasaules kara. Par Latvijas neatkarības rašanos, iznīcināšanu (fon Glāns raksta par starptautiskajiem protestiem un "zināmu starptautiskās personas saglabāšanu" šajā sakarā^372 [373] [374]) un neatkarības atjaunošanu jau rakstījām agrāk. No mūsu gadsimtā pilnīgi vai uz laiku pazudušajām valstīm vēl var atcerēties Transvālas iznīcināšanu 1901. gadā un Korejas okupāciju 1910. gadā.

Valstij izzūdot, formāli zūd arī tās starptautiskās saistības.24 25 Līdz šī jautājuma kodifikācijai uzskatīja, ka gadījumā, ja kāda teritorija pāriet no vienas valsts otrai, uz to nepārstāj izplatīties tās valsts līgumi un saistības, no kuras tā atdalījusies. Uz pārējo dalu vienlaicīgi automātiski sāk izplatīties tās valsts starptautiskās saistības, pie kuras šī valsts pāriet. Izņēmums ir vienīgi t.s. "lokalizētie līgumi", tātad līgumi, kuru darbība izplatās vienīgi uz savu saimnieku mainījušo teritoriju.

Līgumi par robežām parasti paliek spēkā. Tomēr praksē līgumi par dzelzceļu satiksmi, zvejniecības konvencijas, līgumi par karabāzēm un tranzīta caurbraukšanas tiesībām (transite rights) tiek pārskatīti, ja tie ir pretrunā ar tās valsts politiskajām vai ekonomiskajām interesēm, kam pāriet teritorija, kura maina savu valsts piederību. Ja iepriekšējās valsts līgumi ir pretrunā ar tiesību pēcteces valsts drošības interesēm, tad šādi līgumi nevar būt saistoši.

Tik tālu ir izgaismota starptautiskā vēsturiskā prakse valsts tiesību pēctecībā.

TIESĪBU PĒCTECĪBAS

starptautiskā KODIFIKĀCIJA

1949. gadā tiesību pēctecība bija ietverta 14 pirmajā kārtā kodificējamo tēmu sarakstā. 1967. gadā tiesību pēctecības tēmu nolēma sadalīt trīs daļās: 1) attiecībā uz līgumiem, 2) attiecībā uz citiem starptautisko tiesību avotiem, izņemot līgumus; 3) attiecībā uz līdzdalību starptautiskajās organizācijās.

Konvencija par valstu tiesību pēctecību uz līgumiem

1978. gada 28. februārī ANO pieņēma Konvenciju par valstu tiesību pēctecību uz līgumiem^5 Šī Konvencija izplatās uz jebkuru līgumu, kas

a) izveido starptautiskās organizācijas;

b) pieņemts starptautiskās organizācijas ietvaros, neradot kaitējumu attiecīgās organizācijas darbības noteikumiem (4. pants).

Šo Konvenciju pielieto tikai attiecībā uz tiesību pēctecību, kas notikusi saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, īpaši ANO Statūtiem (6. p.), un īstenota pēc šīs Konvencijas stāšanās spēkā (7. p.).

Valsts tiesību pēctece ar tiesību pārņemšanas paziņojumu var pasludināt par savu līdzdalībujebkurā dotajā brīdī spēkā esošajā daudzpusējā līgumā, kas bija spēkā dotajā teritorijā, kura ir tiesību pēctecības objekts, izņemot gadījumus, kad

1) līguma teksts to nepieļauj;

2) pēc līguma teksta līdzdalībai tajā nepieciešama pārējo līgumslēdzēju pušu piekrišana (17. p.).

Tiesību pēctecība pēc šīs Konvencijas neskar

a) robežas, kas noteiktas ar līgumu;

b) tiesības un saistības, kas noteiktas ar līgumu par robežas režīmu (11. p.);

c) starptautisko tiesību principus, kas nosaka katras tautas suverēnās tiesības brīvi rīkoties ar saviem dabas resursiem (13. p.).

Pašnoteikšanās. Pēc 1978. gada Konvencijas termins " 'jaun aiteatkariga valsts' nozīmē valsti tiesību pēcteci, kuras teritorija tieši pirms tiesību pēctecības momenta bija atkarīga teritorija, par kuras starptautiskajām attiecībām atbildēja valsts tiesību priekštece" [2. p. 1. f) daļa].

Pilnā saskaņā ar tautu pašnoteikšanās principu Konvencijas 16. pants deklarē, ka "jaunai neatkarīgai valstij nav jāsaglabā spēkā neviens līgums vai nav jākļūst par tā dalībnieci tikai tādēļ, ka tiesību pēctecības gadījumā šis līgums bija spēkā attiecībā uz teritoriju, kas bija tiesību pēctecības objekts... Līgumi starp jaunajām, neatkarīgajām valstīm un bijušo metropoli automātiski neizplatās uz to agrākajām savstarpējām attiecībām."

No 1978. gada Konvencijas izriet, ka tagad vispāratzīta kļuvusi daļējās tiesību pēctecības koncepcija, kā ari princips uti posidetis, nosakot jaunās robežas un to režīmu.

Valsts tiesību pēctece var paziņot, ka tai ir saistoša vienīgi daļa no valsts tiesību priekšteces noteikta līguma, pašai izvēloties attiecīgās tā dalās. Tā ari ir tiesīga pasludināt atrunas attiecībā uz līgumiem, par kuriem tā uzņemas tiesību pēctecību (21. p.).

Divpusējie līgumi starp jauno neatkarīgo un citu valsti ir speķa, kad

a) abas puses ir par to vienojušās vai

b) var uzskatīt, ka abas ar savu rīcību to apstiprina.

Paziņojumus par tiesību pēctecību uz daudzpusējiem līgumiem jaunā valsts saskaņā ar to noteikumiem rakstiski iesniedz depozitārijam vai dalībvalstīm. Paziņojumi ir spēkā no to saņemšanas brīža (22. p.). Ja līgumā nav noteikts citādi, tad tas jaunajai valstij ir spēkā no paziņojuma brīža (23. p.).

Paziņojums par tiesību pēctecību attiecībā uz daudzpusēju līgumu nozīmējebkuru paziņojumu ikvienā formulējumā, ar kuru tiesību pēctece uzņemas līguma saistības [2. p. 1. g) daļa].

Saistības saskaņā ar šādu daudzpusēju līgumu pēc tiesību pēcteča paziņojuma ir spēkā uz laiku attiecībās ar tām dalībvalstīm, kas tam skaidri izteikušas savu piekrišanu vai arī ar savu izturēšanos likušas to saprast [27. p. 1. d)].

Tomēr, ja no līguma teksta izriet, ka ikviena jauna dalībnieka pievienošanai nepieciešama visu citu dalībvalstu piekrišana, tad to ari nepieciešams panākt pat līguma pagaidu darbības sākumam attiecībā uz tiesību pēcteci [summāri 17. p. 3. d)un27. p. 2. d)].

Valstīm sadaloties vai to dalām atdaloties un izveidojot jaunas valstis, valsts priekšteces līgumi ir spēkā attiecībā uz tām neatkarīgi no tā, vai priekštece tālāk turpina pastāvēt vai ne, ja valsts pēctece nepaziņo vai nav vienojusies par pretējo, vai ari no līguma teksta izriet, ka tas nav pielietojams attiecībā uz pēcteci (34. p.).

Ja teritorija vai kāda tās dala, par kuras starptautiskajām attiecībām valsts nes atbildību, klust par citas valsts teritoriju, tad

a) iepriekšējās valsts starptautiskie līgumi attiecībā uz šo teritoriju zaudē spēku;

b) valsts tiesību pēcteces līgumi iegūst spēku attiecībā uz šo teritoriju no tiesību pēctecības momenta, izņemot gadījumus, kad no līguma izriet cita kārtība (15. p.).

Ja līgums to pieļauj, tad tiesību pēctece var anulēt līgumu vai tā noteikumu par teritoriju [21. p. 2. d)].

Ja jaunā valsts nav nākusi klajā ar šādu deklarāciju, tad uzskata, ka tā devusi piekrišanu noteikumiem, kas saistīja tiesību priekšteci jautājumā par šo teritoriju.

Valstīm apvienojoties, līgums paliek spēkā attiecībā uz tiesību pēcteci, izņemot gadījumus, kad tiesību pēctece un otra dalībvalsts vienojas par citu vai no līguma teksta izriet, ka līguma pielietošana attiecībā uz pēcteci nav pieņemama (30., 31. p.).

Valsts tiesību pēctecība uz valsts ipdšumu, valsts arhīviem un valsts parādiem

Praksē tiesību pēctecības jautājumi attiecībā uz valsts īpašumu, valsts arhīviem un valsts parādiem tika risināti jau visai sen. Kā jau minēts nodaļā par pašnoteikšanos, Pirmā pasaules kara laikā no Latvijas tika izvests praktiski viss kustamais īpašums, rūpnīcu iekārtas, tramvaja sliedes un vadus ieskaitot. Tāpēc 1920. gada Latvijas un Krievijas Miera līgumā bija noteikts, ka Krievija uz sava rēķina atdos no Latvijas izvestās bibliotēkas, arhīvus, muzejus, mākslas ražojumus, mācību līdzekļus, dokumentus, reliģisko un sabiedrisko iestāžu īpašumu, tiesu un administratīvās lietas un arhīvus, garīgos, banku, kredīta iestāžu un citus arhīvus, topogrāfiskos plānus un kartes, mantiskos dokumentus (11. p.), sabiedrisko, labdarības un citu iestāžu īpašumu, banku un kredītiestāžu uzkrātās vērtības, izņemot zeltu, dārgakmeņus un papīra naudu. Tomēr attiecībā uz vērtspapīriem, nacionahzēto īpašumu un ieguldījumiem LR pilsoņu tiesības tika atzītas tikai tik tālu cik pašiem Krievijas pilsoņiem (12. p.).

Latvijai līgumā tika apsolīts atdot pasta, telegrāfa, telefona, bāku, dzelzceļa satiksmes līdzekļu un to darbnīcu inventāru, izņemot visu to, "kas kalpojis Krievijas vispārējās valsts rūpniecības un Krievijas vispārējā valsts tranzīta vajadzībām, tādā kārtā sīki jānosaka tagadējās Latvijas kā patstāvīgas valsts patiesās vajadzības" (14. p.).[375]

Praksē Krievija neatdeva Latvijai tikpat kā neko.

1983. gada 31. decembri atklāja parakstīšanai Vīnes konvenciju par valsts tiesību pēctecību uz valsts īpašumu, valsts arhīviem un valsts parādiemP Šo Konvenciju izstrādāja vairākus mēnešus ilgā diplomātiskā konferencē Vīnē.28 Konvencija darbojas tikai attiecībā uz tiesību pēctecību, kas notikusi pēc tās stāšanās spēkā un īpašas tiesību pēcteces deklarācijas par šīs Konvencijas pielietošanu attiecībā uz savu tiesību pēctecību, ari ja tā notikusi pēc Konvencijas stāšanās spēkā.

Konvencija neregulē fizisku un juridisku personu tiesības (6. p.) un pienākumus.

Konvencijas izpratnē valsts īpašums ir īpašums, tiesības un intereses uz ko tiesību pēctecības brīdī piederēja šai valstij (8. p.).

Šo tiesību uz īpašumu pēctecība nozīmē pirmās valsts tiesību pārtraukšanu un īpašuma tiesību rašanos valstij pēctecei (9. p.). Tiesību pārejas moments sakrīt ar tiesību pēctecības brīdi, ja ieinteresētās valstis nevienojas par citu (10. p.).

Konvencija nosaka, ka "valsts īpašumapareja no valsts priekšteces valstij pēctecei notiek bez kompensācijas" (11. p.).

Valstu prakse rāda konceptuāli līdzīgus precedentus. Tā Latvijas un Krievijas Miera līguma 10. pantā noteikts, ka "abas līdzējas puses savstarpēji atsakās no jebkādiem norēķiniem, kuri izriet no Latvijas agrākās piederības pie Krievijas, un atzīst, ka dažādi valsts īpašumi, kas atrodas uz katras attiecīgās valsts teritorijas, ir šīs valsts neatņemami īpašumi. Prasību tiesības uz krievu valsts īpašumu, kūre pēc 1914. gada augusta izvests no Latvijas teritorijas uz kādu trešo valsti, pāriet uz Latvijas valsti."

Vīnes konvencija nosaka, ka tiesību pēctecība neskar trešās valsts īpašumu, kas ir tās valsts teritorijā, kura īsteno tiesību pēctecību (12. p.).

Svarīgi ir tas, ka valstij priekštecei jāpielieto visi pasākumi, lai novērstu kaitējumu vai tā īpašuma iznīcināšanu, kas pāriet pēctecei.

Ja no vienas valsts otrai tiek nodota tikai dala teritorijas, tad valsts īpašuma pāreju noteic līgums starp pusēm (14. p. 1. d.). Ja tāda līguma nav, tad priekšteces nekustamais īpašums, kas atrodas teritorijā, kura maina piederību, pāriet tiesību pēctecei [14. p. 2.a)].

Valsts kustamais īpašums, kas saistīts ar priekšteces darbību šajā teritorijā un uz kuru iestājas tiesību pēctecība, pāriet valstij pēctecei [14. p. 2. b), d), 15. p. 1. d.].

Kad tiesību pēctece irjauna, neatkarīga vakts, tad tiesību priekšteces valsts nekustamais īpašums pāriet pēctecei [15. p. 1. a) d.]. Arī nekustamais īpašums, kas atrodas trešās valsts teritorijā, bet piederējis valstij priekštecei un teritorijai, uz kuru iestājas tiesību pēctecība, pāriet valstij pēctecei [15. 1. b) d.].

Valsts priekšteces nekustamais īpašums, kas atradās aiz tās robežām, bet ir tiesību pēctecības objekts, un kura izveidošanā piedalījusies atkarīgā teritorija, pāriet valstij pēctecei dajā, kas atbilst atkarīgās teritorijas ieguldījumam [14. p. 1. c) d.].

27 Krieviski publicēta —Советский ежегодник международного права, 1985. — М„ 1986.

28 Detalizētu informāciju par katras dalībvalsts argumentāciju katram pantam sk. — United Nations Conference on Succession of States in Respect of State Property, Archives and Debts, Vienna, 1 March — 8 April 1893, Official Records, Vol. I, United Nations, New York (1995) A/CONF. 117/16 (Vol. I).

Līdzīgus principus pielieto, kad jauna valsts izveidojas, apvienojoties vairākām teritorijām, kā arī tad, kad no valsts priekšteces atdalās tikai dala teritorijas [14. p. 2.,

3., 4. d., 16. un 17. pants] vai arī kad jauna valsts sadalās (18. p.).

Arhīvi bez kompensācijas pāriet pēctecei tiesību pēctecības brīdī, ja līgumā nav noteikts citādi (22., 23. p.).

Valsts priekšteces parādi automātiski nepāriet pēctecei, ja līgums to starpā neparedz citu kārtību. Parādi pāriet tiesību pēctecei tiesību pēctecības brīdī, ja ieinteresētās puses nav nolēmušas citādi (35. p.). Kad vienas valsts teritorijas dala pāriet otrai, parāda pāriešanu regulē līgums starp tām (37. p. 1. d.). Ja līguma nav, tad parāda dala pāriet pēctecei "taisnīgā tādajā" (2. d.).

Kad tiesību pēctece ir jauna valsts, tad nekādi priekšteces parādi jaunajai valstij nepāriet, ja līgums to starpā nenosaka citu kārtību (38. p. 1. d.). Tomēr šāds līgums "nedrīkst kaitēt katras tautas neatņemamās suverenitātes principam pār tās bagātībām un dabas resursiem" (2. d.).

Valstīm apvienojoties, priekšteču parāds pāriet pēctecei.

VIII nodaļa

Jūras tiesības ir tiesību normu kopums, kas regulē starptautiskas attiecības, kuras rodas jūras izmantošanas gaitā, respektīvi, jūras izplatījuma tiesisko režīmu.

Cilvēce savas attīstības gaitā jūru (Pasaules okeānu) apguva, pakāpeniski paplašinot tajā savu darbības sfēru. Sākotnēji jūras tiesības uz paražu tiesību pamata regulēja kuģniecības, vēlāk—jūras kara, mazāk — zvejniecības tiesības. Pakāpeniski tās sāka reglamentēt arī zvejniecību, bet, attīstoties tehnoloģijai, arī jūras dibena resursu ieguvi. Līdz ar kara tehnikas attīstību jūras tiesības sāka reglamentēt arī sarežģītus jūras kara un bruņojuma izvietojumajautājumus. Patlaban jūras tiesības pārvērtušās augošā, sarežģītā, cieši saistītā daudzu desmitu universālu, daudzpusēju starptautisku līgumu veidotā visaptverošā sistēmā.

Jūras tiesības regulē starptautiskās publiskās, starptautiskās privāttiesības un valstu iekšējās tiesības. Tās kodificēja jau senajos laikos romiešu tiesībās, viduslaikos — dažādos kodeksos, kā, piemēram, Vasilika kodeksā, Jeruzalemes asīzēs, Hanzas kodeksos u.c., kuri apkopoja starptautiskās paražu normas.

Mūsdienās jūras tiesību kodifikācija bija pirmais lielais ANO Starptautisko tiesību komisijas mēģinājums kodificēt daudzpusējās konvencijās lielus starptautisko tiesību segmentus. Tā pirmās un otrās Zenēvas jūras tiesību konferences rezultātā 1958. gada 29. aprīlī pieņēma šādas Zenēvas jūras tiesību konvencijas: "Par teritoriālo jūru un piegulošo zonu", "Par atklāto jūru"1, "Par kontinentālo šelfu"[376] [377] un 1960. gadā "Par zvejniecību un dzīvo resursu aizsardzību atklātā jūrā"[378]. Šīs konvencijas pagaidām ir spēkā, tās ratificējušas daudzas valstis, taču līdz 1982. gadam nav ratificējušas trīs ceturtdaļas valstu.[379] Līdz 1991. gadam šīs konvencijas bija ratificējušas attiecīgi 49 (1994. gadā), 58, 54 un 36 valstis.[380]

Ar tehnoloģijas straujo attīstību Zenēvas konvenciju regulēšanas līmenis drīz kļuva nepietiekams, īpaši attiecībā uz kontinentālo šelfu un jūras dibenu.

Nepieciešamība saglabāt juras resursus ka cilvēces kopīgo īpašumu (the common heritage of all mankind) lika sasaukt ANO III Jūras tiesību konferenci, kuras deviņus gadus ilgajā darba laikā sagatavoja un 1982. gada 30. aprīlī parakstīja Jūras tiesību konvenciju. Neskatoties uz to, ka Latvijai būtu nepieciešams izmantot 1982. gada konvencijā ietverto normatīvo bāzi un institucionālo mehānismu strīdu izlemšanai ar Lietuvu par kontinentālo šelfu un Igauniju par ekonomisko zonu, LR līdz 1996. gada 1. februārim šai konvencijai nav pievienojusies. Konvencija sastāv no 320 pantiem un 9 pielikumiem.

Konvencija stājas spēkā 12 mēnešus pēc 60. ratifikācijas vai pievienošanās. Konvencija stājusies spēkā 1994. gada 16. novembri saskaņā ar tās 308. pantu. 1996. g. 29. februārī 1982. g. Konvencijaijau bija pievienojušās vai to ratificējušas 94 valstis. No tām lielākās: Brazīlija, Austrālija, Vācija, Indija, Itālija, Argentīna, no lielvalstīm — Francija un Ķīna.[381] Līdz ar to Konvencija ir stājusies spēkā. Galvenā opozīcija Konvencijai bija jautājumos par dziljūras resursu ieguvi. Turklāt sarežģījumus radīja tas, ka Konvencijas normas veidoja pēc konsensusa un paketes principa ar loti ierobežotām atrunu iespējām.[382]

No svarīgākajiem starptautiskajiem jūras tiesību dokumentiem Latvija no

1991. gada 10. septembra vēl piedalās šādos: 1966. gada 2. novembra Starptautiskajā konvencijāpar kravas mārku; 1974. gada 1. novembra Starptautiskajā konvencijā par cilvēka dzīvības aizsardzību uzjūras (SOLAS—-74); 1978. gada 7. decembra Starptautiskajā konvencijā par jūrnieku sagatavošanu un diplomēšanu, kā arī sardzes pildīšanu', 1972. gada 20. oktobra Konvencijā par starptautiskajiem kuģu sadursmju novēršanas noteikumiem; 1964. gada 12. septembra Konvencijā par starptautisko jūras izpētes padomft (ICES); 1948. gada 6. marta Konvencijā par starptautisko jūrniecības organizāciju^383 [384]. Par Baltijas jūras dokumentiem tiks runāts šīs nodalās nobeiguma daļā.

1991. gadā Latvija pievienojās 1974. gada Konvencijai par dzīvības glābšanu uz jūras, 1973. gadaKonvencijaiparpiesārņojuma no kuģiem novēršanu artās 1978. gada Protokolu, 1972. gada Konvencijai par sadursmju novēršanu uzjūras un vairākām citām tehniska rakstura jūrniecības un zvejniecības konvencijām.[385]

Pasaules okeāna apgūšanas gaitā no XVI gadsimta koloniālās lielvalstis sāka pretendēt uz lielām okeāna dalām. Tā Portugāle savulaik pretendēja uz suverenitāti (maritime sovereignity) pār visu Indijas okeānu un ļoti lielu daļu Atlantijas okeāna. Spānija gribēja uzurpēt tiesības uz visu Kluso okeānu un Meksikas līci, bet Lielbritānija pretendēja uz suverenitāti pār Ziemeļjūru. Šo pretenziju pamatā formāli bija romiešu princips — res nullus credit primo occupanti.[386]

Hugo Grocijs (holand. — Huig de Groot, latln. — Hugo Grodus) bija viens no pirmajiem zinātniekiem, kas stingri noraidīja šādu suverenitātes izplatīšanas iespējamību, argumentējot, ka

1) neviens okeāns nevar būt nevienas nācijas īpašums, jo neviena valsts nav spējīga okupācijas ceļā to piesavināties;

2) daba nedod nevienam tiesības piesavināties vispārējas lietošanas lietas. Tāpēc viņš uzskatīja, ka jūra ir res gentium^12 vai res extra commercium^13.

Tā Hugo Grocijs pamatoja atklātāsjūras brīvības principu (freedom of the high seas or open seas). Valstis drīz vien pārliecinājās, ka no suverenitātes pretenzijām uz atklāto jūru nav lielas jēgas miera laikā, bet kara laikā šādu pretenziju īstenošanai vajadzīga spēcīga kara flote. Tādējādi valstis pamazām nāca pie slēdziena, ka atklātās jūras brīvības princips kalpo visu valstu interesēm.14

Tomēr atklātās jūras brīvības princips nedrīkstēja nozīmēt neierobežotas nelikumības vai anarhiju. Nepieciešamās kontroles uzturēšanai jau diezgan agri tika iedibināts princips, ka ikviena valsts tiesīga aizsargāt savus kuģus un tai ir jurisdikcija pār kuģiem, kas kuģo ar tās karogu.

No tā atvasināja principus, ka valstij nav jurisdikcijas pār kuģiem ar citas valsts karogu un nevienam nav tiesību kuģot ar attiecīgās valsts karogu bez karoga valsts atļaujas. Kuģus, kas bez atļaujas kuģoja ar kādas valsts karogu, karoga valsts bija tiesīga sagrābt un konfiscēt. Karakuģiem bija tiesības pieprasīt no aizdomās turētiem kuģiem, lai tie uzvelk savu karogu. Ja pastāvēja aizdomas, ka kuģis nodarbojas ar pirātismu vai vergu tirdzniecību, to varēja aizturēt un pārmeklēt.

PIRĀTISMS

Pirātisms (no grieķu peiratēs — laupītājs) jau senajos laikos bija plaši izplatīts starptautiskā nozieguma veids. Viduslaikos loti sekmīgi pirāti bija arī kurši un sāmsa-lieši, kas kopīgos sirojumos bija izpostījuši divas pirmās zviedru galvaspilsētas — Birku un Sigtūnu. Dāņu viduslaiku hronikās rakstīts, ka šajā valstī nepaklausīgus bērnus esot biedējuši ar kuršiem.

Feodālisma laikmetā pastāvēja sava veida legālais pirātisms — kaperēšana (no hol. kapen un zviedru kapa — sagrābt), kad karojošo pušu bruņoti privāti kuģi (kaperi, korsāri) sagrāba, izlaupīja un iznīcināja ienaidnieka un neitrālo valstu kuģus, kuri pārvadāja kara kontrabandu. Karojošās valstis tolaik izdeva saviem pavalstniekiem un pat ārvalstniekiem patentus pretinieka kuģu kaperēšanai. Kaperu kuģi nebija karojošās puses kara flotes sastāvā un nepakļāvās tās militārajai virspavēlniecībai, bet tiem bija jānes savas valsts kara flotes karogs. Kaperu atalgojums bija to sagrābtais laupījums.15

12 Latin. — visam tautām piederoša Keta.

13 Latin. — no komercapgrozības izņemta lieta.

14J.G. Starke, "Introduction to International Law", London, Buter Worths (1989) p. 243.

15 Словарь международного права. — Москва: Международные отношения, 1982. — С. 60.

Mūsu laikos saskaņā ar ANO 1982. gada Juras tiesību konvencijas 101. pantu pirātisms ir

"a) jebkurš prettiesisks vardarbības akts, aizturēšana vai jebkura laupīšana, ko privāta kuģa vai lidaparāta ekipāža vai pasažieri veic savtīgos nolūkos un kas vērsta

i) atklātā jūrā pret citu kuģi vai lidaparātu vai pret personām vai īpašumu, kas atrodas uz to borta;

ii) pret jebkuru kuģi vai lidaparātu, vai personām, vai visu īpašumu ārpus jebkuras valsts jurisdikcijas;

b) jebkurš, pārzinot apstākļus, veikts brīvprātīgas līdzdalības akts kāda kuģa vai lidaparāta izmantošanā, pēc kura kuģis vai lidaparāts tiek kvalificēts par pirātu kuģi vai lidaparātu;

c) jebkura darbība, kas ir kūdīšana vai apzināta tādas rīcības sekmēšana, kas noteikta

a) vai b) apakšpunktos".

Konvencijas 102. pantā noteikts, ka karakuģa vai kara lidmašīnas ekipāžas, kas sadumpojusies un pārņēmusi kontroli pār to, pirātiskā rīcība tiek pielīdzināta darbībai uz privāta kuģa vai lidmašīnā.

Kuģis vai lidaparāts tiek kvalificēts par pirātisku, ja tā darbība atbilst 101. pantā noteiktajai darbībai (103. p.). Šādus kuģus vai lidaparātus jebkuras valsts karakuģis vai militārais lidaparāts tiesīgs sagūstīt, sagrābt uz tā esošo īpašumu un pašus pirātus tiesāt pēc saviem likumiem (105. p.).[387] Līdzīgi noteikumi ir arī 1958. gada Konvencijas par atklāto jūru 15. pantā.[388]

Šīs Konvencijas 14. pants uzliek visām valstīm par pienākumu sekmēt pirātisma izskaušanu atklātā jūrā un jebkurā citā vietā ikvienas valsts jurisdikcijā. Katrai valstij ir tiesības sagrābt pirātu kuģi vai lidaparātu (19. p.), arestēt tur esošās personas un sagrābt tur esošo īpašumu. Valsts tiesa, kuras kuģis ir aizturējis pirātus, tiesīga lemt par to atbildību, nepārkāpjot trešo personu tiesības.

Kara vai cits pilnvarots valsts kuģis tiesīgs atklātā jūrā aizturēt un pārmeklēt citas valsts kuģi vienīgi tad, ja ir aizdomas, ka tas nodarbojas ar pirātismu, vergu tirdzniecību, ja atsakās identificēt savu valsti, paceļot karogu, vai arī ir pamats aizdomām, ka kuģim patiesībā ir cita valsts piederība.

Valstis tiesīgas veikt arī nepieciešamos pasākumus, lai apkarotu atklātā jūrā nelikumīgu tirdzniecību ur narkotiskajām un psihotropajām vielām un nesankcionētus radio vai televīziiasraidīiumus. Radiostacijas, kas raida bez attiecīgas valsts sankcijas, nereti sauc arī par "pirātu raidstacijām".

1982. gada Konvencijas 109. pants par nesankcionētajiem raidījumiem kvalificē "skaņas, radio un televīzijas raidījumus no kuģa vai ietaises atklātā jūrā, kas domāti iedzīvotājiem un veikti, pārkāpjot starptautiskos noteikumus, izņemot briesmu signālu raidījumus.

Jebkuru personu, kas nodarbojas ar nesankcionētu raidīšanu, var saukt pie atbildības tiesā, kas pieder

a) karoga valstij;

b) iekārtas reģistrācijas valstij;

c) valstij, kuras pilsonis ir attiecīgā persona;

d) valstij, kur šos raidījumus var uztvert;

e) valstij, kuras sankcionētajiem raidījumiem tiek radīti traucējumi." Atklātā jūrā jebkurai valstij ir tiesības arestēt ikvienu šādu personu vai kuģi, kas nodarbojas ar nesankcionētajiem raidījumiem, un konfiscēt raidošo aparatūru.

TERITORIĀLĀ JURA

Valsts teritoriālās jūras (territorial sea) vai teritoriālo ūdeņu režīma reglamentācija ir viena no vecākajām problēmām starptautiskajās tiesībās. Tā radās no piejūras valstu tiesībām uz jūras joslu, kas tieši ieskāva to krastus un kurā šīs valstis savas drošības garantiju nolūkos pretendēja uz pilnu suverenitāti. Šī pašajēdziena apzīmēšanai dažkārt izmanto arī terminus piekrastes ūdeņi (waters) vai jūra, teritoriālie ūdeņi un jūras josla (litoral, marginal sea, territorial waters, maritime belt).

1702. gadā holandiešu jurists Binkershoks (Bynkershoek) publicēja darbu "Dedo-minio maris dissertatio"19, kurā viņš aizstāvēja ideju par to, ka piekrastes valsts var pretendēt uz suverenitāti vienīgi pār tik platiem piegulošajiem ūdeņiem, cik tālu var aizšaut krasta bateriju lielgabala lodi, pēc principa Terrae potestas ubi finitur ar-morum vis.20 Bet ir pierādījumi, ka šis noteikums ticis pielietots praksē jau agrāk.

XVIII gadsimtā vairākas piekrastes valstis ar starptautiskajiem līgumiem un likumiem pēc Dānijas parauga noteica piekrastes muitas kontroles un zvejniecības zonas 4 jūras jūdžu platumā. Bet pēc Napoleona kariem angļu un amerikāņu prīžu tiesas pārvērta lielgabala šāviena attāluma 3 jūdžu zonu par noteikumu.21

Kopš 1958. gada Zenēvas konvencijas par teritoriālo jūru noslēgšanas ir ieviests termins teritoriālājūra, kas ir valsts teritorijas sastāvdaļa, pār kuru, ieskaitot gaisa telpu virs tās, kā ari ūdens un zemes dales zem tās, pilnībā izplatās piekrastes valsts suverenitāte.22

Teritoriālās jūras definīcija ne 1958. g.23, ne 1982. gada Jūras tiesību konvencijās nav dota. 1982. gada Konvencijas 3. pantā noteikts, ka katra valsts ir tiesīga noteikt 18 МорСКое право// Конвенция ООН, с. 53.

20 Latīn. - Esejas par suverenitāti pārjūru.

21 Latīn. — teritoriālo valdījumu nosaka (mēra) ieroču spēks.

22 Броунли Я. Международное право: Кн. 2. — М.; Прогресс, 1977. — С. 277—281.

22 Apmēram šāda definīcija ir dota ANO ekspertu apkopojumā - "The Law of the Sea National Legislation on the Territorial Sea, the Right of Innocent Passage and Contiguous Zone", Division for the Ocean Affairs and the Law of the Sea Office of Legal Affairs, United Nations, N.Y. (1995) p. iv.

23 1958. gada Konv. sk. — PSRS AP Ziņotājs. — 1964. — Nr. 43. — 472. p. Arī — Международное право В документах, с. 475—479.

savas teritoriālas juras platumu, kas nedrīkst pārsniegt 12 juras jūdzes (nautic miles), kuras mēra no tā saucamajām taisnajām izejas līnijām (straight baselines).

Latvija ar 1990. gada 10. decembra Likumu par Latvijas Republikas robežu noteikusi 12 jūras jūdžu teritoriālos ūdeņus. Likuma 8. pants nosaka 15 kilometru pierobežas zonu kā uz sauszemes, tā arī jūrā.

Ekvadora ar 1970. gada Civilkodeksa labojumiem Nr. 256. CLP, 628. pantu noteikusi sev 200 jūras jūdžu teritoriālo jūru, kas ietver ari piegulošo zonu. Šajā zonā Ekvadora īsteno policejisko varu. 1973. gada 17. februāra likums nosaka, ka šīs valsts teritoriālajā jūrā tūrisma un ārvalstu zinātnieciskās pētniecības kuģiem nepieciešama Aizsardzības ministrijas atļauja.

Ar "Peru politisko konstitūciju", kas pieņemta 1993. gada 29. decembrī, šī valsts pasludināja, ka tās teritorija ietver "jūras valdījumus” (maritime dominion), kuri "aptver jūras krastiem piegulošo jūru, kā arī tās dibenu un zem tā esošo slāni (subsoil) divi simti jūras jūdžu attālumā no izejas līnijām.

Savos jūras valdījumos Peru īsteno suverenitāti un jurisdikciju, nepārkāpjot starptautisko sakaru brīvības saskaņā ar likumu un valsts ratificētajiem līgumiem." Valsts īsteno suverenitāti un jurisdikciju arī gaisa telpā virs saviem jūras valdījumiem 200 jūras jūdžu attālumā.24

Līdz 1994. gada decembrim no 151 piekrastes valsts 12 jūdžu teritoriālos ūdeņus noteikušas 117, bet mazāku limitu par 12 jūdzēm — 11 valstis.25

Parasti izejas līnijas mēra no vistālākā bēguma līnijas, kā tas noteikts 1982. gada Konvencijas 5. pantā. Ja runa ir par jūrām, kur paisuma un bēguma nav, tad par izejas līniju ņem vidējo ūdens līniju gar krastu.26

Ja krasts ir stipri robots vai tā tiešā tuvumā ir salas, tad par pamatu ņem t.s. taisnās izejas līnijas, kuras savieno attiecīgos galējos punktus (1982. gada Konv. 7.p ). Šī koncepcija tika iedibināta ar Norvēģijas karaļa 1812. gada dekrētu par 4 jūdžu zonu, par pamatu ņemot taisnās līnijas starp galējiem klinšu un salu punktiem.

Starptautiskā šķīrējtiesa apstiprināja šo koncepciju 1906. gada Angļu—norvēģu lietā par zvejniecību (Anglo-NorvegianFisheries Case), kad Anglija iesūdzēja Norvēģiju tiesā par zaudējumu radīšanu tās zvejniecībai.27

IEKŠĒJIE ŪDENI

9

Iekšējie ūdeni (internai waters) pēc 1982. gada Konvencijas 8. panta ir "ūdeņi, kas atrodas uz krasta pusi no teritoriālās jūras izejas līnijām ".

Iekšējie ūdeņi pilnībā pakļauti piekrastes valsts suverenitātei un sastāv no jūras ostu, līču, upju un to grīvu, ezeru u.c. ūdeņiem. Uz iekšējiem, tāpat kā uz teritoriālajiem ūdeņiem pilnībā izplatās piekrastes valstu civilā un administratīvā jurisdikcija, tajā

24 The Law ofthe Sea. National Legislation..., pp. 112—113,264.

25 Ibid.

26 МорсКое право//Конвенция ООН no МорСКОМу праву/ООН. — Нью-Йорк, 1984. — С. 4—21.

27 Броунли ft. Международное право: Кн. 2. — прогресс, 1977. — с. 283—285.

skaita uz ārvalstu kuģiem, kas tajos atrodas, un fiziskam personām uz šiem kuģiem.

Upju grīvās (mouths of rivers) par izejas līniju pieņem taisno līniju pāri grīvai, skaitot no vistālākā bēguma punkta (9. p.).

Līči, kuru krasti pieder vienai valstij, ietilpst šīs valsts teritoriālajos ūdeņos, ja attālums starp vislielākā bēguma punktiem pie ieejas līcī nav lielāks par 24 jūras jūdzēm. Šis princips netiek attiecināts uz t.s. vēsturiskajiem līčiem (kā, piemēram, Pētera Lielā līcis Krievijas Tālajos Austrumos; par vēsturisko līci var pasludināt arī Rīgas jūras līci) un jebkuriem gadījumiem, kad tiek pielietota taisno izejas līniju metode (10. p.).

Teritoriālās jūras robežu noteikšanai vistālāk jūrā atrodošās ostas pastāvīgās ierīces uzskata par krasta sastāvdaļu (11. p.).

Ostu reidi (roadsteads), kurus izmanto kuģu iekraušanai, izkraušanai vai kuģu stāvvietām, kas citādi būtu ārpus teritoriālās jūras, tiek uzskatīti par teritoriālās jūras sastāvdaļu (12. p.).

Ja bēguma laikā sausie paaugstinājumi (law-tide elevations) atrodas ne tālāk par 12 jūdzēm no krasta izejas līnijas, tad to vistālāko bēguma punktu var pieņemt par izejas līniju.

Sala 1958. gada Konvencijas par teritoriālo jūru 10. pantā definēta kā "ūdens ietverta, dabiski veidota zemes teritorija, kas paisuma laikā atrodas virs ūdens". Teritoriālo jūru ap salu nosaka pēc tiem pašiem principiem kā ap cietzemi (mainland). 1982. gada Konvencijā ir analoga salas definīcija, bet noteikts "salas režīms", pēc kura teritoriālo jūru, piegulošo zonu, ekskluzīvo ekonomisko zonu un kontinentālo šelfu ap salām nosaka pēc tiem pašiem principiem kā cietzemei. Tomēr uz klintīm, kuras nav apdzīvojamas, cietzemei analogus ekonomiskās zonas un kontinentālā šelfa noteikumus neattiecina, kaut arī teritoriālo jūru ap tiem var noteikt.

Savukārt ap bēguma laikā sausajiem sēkļiem (law tide elevations) teritoriālo jūru nenosaka, izmantojot tos vienīgi kā izejas līnijas.

Uz atoliem un rifiem attiecina to pašu principu.

VAJĀŠANAS TIESĪBAS

Tiesībpārkāpēju vajāšanas tiesības teritoriālajos ūdeņos (righf of hot pursuit) izveidojās kā paražu tiesības. Ja piekrastes valstij ir pietiekams pamats (good reason) aizdomām par to, ka ārvalstu kuģis pārkāpis tās likumus un noteikumus, braucot caur tās teritoriālo jūru, tad šādu kuģi piekrastes valsts tiesīga vajāt un pārtvert pat ārpus saviem teritoriālajiem ūdeņiem.

Tomēr jāņem vērā, ka vajāšanai jāsākas nekavējoties pēc tiesībpārkāpuma, kamēr tiesībpārkāpējs vēl ir attiecīgās valsts teritoriālajos ūdeņos; tai jābūt nepārtrauktai; piekrastes valsts kuģim jādod pārkāpējam apstāšanās signāls, kuru tas varētu redzēt; vajātājam jābūt kara vai citam pilnvarotam valdības kuģim; tiesības vajāt izbeidzas brīdī, kad pārkāpējs iebrauc savos teritoriālajos ūdeņos.[389]

mierīgas CAURBRAUKŠANAS tiesības

Jebkuras valsts kuģi citas valsts teritoriālajos ūdeņos bauda mierīgās (miermīlīgās) caurbraukšanas tiesības (innocent passage), kā tas noteikts 1982. gada Konvencijas 17. p.

Mierīga (miermīlīga) caurbraukšana ir "navigācija (navigation) caur teritoriālo jūru ar mērķi

1. a) šķērsot (traversing) šo jūru bez ieiešanas iekšējos ūdeņos, reidā vai ostā vai

b) virzīšanās iekšā vai ārā no iekšējiem ūdeņiem, reida vai ostas.

2. Caurbraukšanaijābūt nepārtrauktai un ātrai (continuous and expeditious). Tā var ietvert arī noenkurošanos, bet vienīgi tad, ja tam ir gadījuma vai kuģošanai šajā vietā parasts raksturs vai ari tas nepieciešams force majeure^390, nelaimes gadījuma apstākļos vai palīdzības sniegšanai personām, kuģiem vai lidaparātiem briesmās vai nelaimē" (18. p.).

"Caurbraukšanatiek uzskatīta par miermīlīgu tad, ja tas nav pretrunā ar mieru, labu kārtību vai piekrastes valsts drošību."

Ārvalstu kuģa caurbraukšana netiek uzskatīta par miermīlīgu,ia tās laikā

a) pielieto spēku vai spēka draudus pret piekrastes valsts suverenitāti, teritoriālo neaizskaramību vai politisko neatkarību vai ir jebkurā citā veidā pretrunā ar starptautisko tiesību principiem, kas ietverti ANO Statūtos;

b) jebkurā veidā pielieto ieročus vai vingrinās ar tiem;

c) jebkādā veidā vāc informāciju pretēji piekrastes valsts aizsardzības un drošības interesēm;

d) nodarbojas ar jebkuru propagandas aktu, kas ietekmē piekrastes valsts

aizsardzību vai drošību;

e) palaiž vai uzņem uz borta jebkuru lidaparātu;

f) palaiž vai uzņem uz bortajebkuru militāru ietaisi;

g) iekrauj vai izkrauj jebkuru preci, valūtu vai personu pretēji piekrastes valsts muitas, fiskālajiem, imigrācijas vai sanitārajiem likumiem un noteikumiem;

h) piesārņo;

i) zvejo;

j) veic izpētes vai hidrogrāfiskos (survey) darbus;

k) iejaucas piekrastes valsts sakaru vai citu sistēmu vai iekārtu darbā;

l) veic jebkuru citu darbību, kas nav saistīta ar caurbraukšanu (19. p.).

Teritoriālajos ūdeņos citu valstu zemūdenēm jābūt virsūdens stāvoklī (20. p.).

Piekrastes valstīm ir tiesības pieņemt un īstenot likumdošanu par navigāciju, kabeļu,

cauruļvadu un dzīvo resursu aizsardzību, zvejniecību, izpēti, muitu, imigrāciju, noteikt navigācijas ceļus, koridorus, kustības sadales shēmas (22. p.) [pēdējo noteikumu nebija

1958. gada Konvencijā par teritoriālo jūru un pieguļošo zonu] un bīstamu kravu pārvadāšanas noteikumus, publicējot attiecīgos materiālus (21. p.).

Kuģiem ar kodoliekārtām, kā arī tādiem, kuru kravā ir radioaktīvas vai citas bīstamas vielas, jābūt uz borta nepieciešamajai dokumentācijai saskaņā ar starptautisko līgumu noteikumiem (23. p.).

Piekrastes valstīm nav tiesību nedz traucēt mierīgo caurbraukšanu vai diskriminēt atsevišķu valstu kuģus vai kravas, nedz iekasēt par to nodevas. Tomēr tām ir tiesības kavēt caurbraukšanu, kas pēc savas būtības nav mierīga, kā arī aiz drošības apsvērumiem vai militāro manevru nolūkā uz laiku aizliegt noteiktos rajonos mierīgo caurbraukšanu (24.—26.p.).

KRIMINĀLĀ JURISDIKCIJA TERITORIĀLAJOS ŪDEŅOS

Piekrastes valstij nav tiesību uz kriminālo jurisdikciju par noziegumiem, kas pastrādāti uz kuģiem, kas brauc caur teritoriālo jūru, izņemot gadījumus, kad

a) nozieguma sekas izpaužas krastā;

b) noziegums rada kaitējumu mieram vai labai kārtībai (good order) piekrastes valsts teritoriālajā jūrā;

c) vietējās varas palīdzību pieprasījuši kuģa kapteinis (master), karoga valsts diplomātiskais vai konsulārais aģents;

d) šādi pasākumi nepieciešami nelegāla narkotisko vai psihotropo vielu transporta apkarošanai.

Šie noteikumi neierobežo piekrastes valsts tiesības saskaņā ar saviem likumiem veikt jebkurus pasākumus arestam vai izmeklēšanai uz kuģa, kas atstāj valsts iekšējos ūdeņus. Piekrastes valstij nav jurisdikcijas attiecībā uz noziegumiem, kas pastrādāti uz kuģa pirms ieiešanas teritoriālajā jūrā (27. p.).

PIEKRASTES VALSTS CIVILĀ JURISDIKCIJA

īstenojot savu civilo jurisdikciju attiecībā uz ārvalstu kuģiem un personām, kas atrodas uz to borta, piekrastes valstij pēc 1982. gada Konvencijas nav tiesību izmainīt ārvalstu kuģa kursu vai apturēt to.

Piekrastes valsts ir tiesīga pielietot pret tādu kuģi piedziņas pasākumus vai arestēt to sakarā ar civillietu tikai par saistībām vai atbildību, kuru kuģis uzņēmies vai izraisījis, ejot caur piekrastes valsts ūdeņiem. Iepriekš teiktais neskar piekrastes valsts tiesības saskaņā ar saviem likumiem pielietot sankcijas vai arestēt civillietā ārvalstu kuģi, kas ir noenkurojies tās teritoriālajā jūrā vai kuģo caur to, izejot no iekšējiem ūdeņiem (28. p.).

Saskaņā ar 1958. gada Zenēvas konvencijas par teritoriālo jūru un piegulošo zonu 21.—22. pantu jebkuri valsts kuģi, arī komerciālie, bauda imunitāti. 1982. gada Konvencija turpretim paredz imunitāti tikai valsts nekomerciālajiem kuģiem (32. p.).

Šo jautājumu īpaši reglamentē 1952. gada Konvencija par zināmu noteikumu unifikāciju attiecībā uzjūras kuģu arestu,30 kurai ir pievienojušās 60 valstis, ieskaitot Latviju.

30 Convention for the Unification of Certain Rules Relating to the Arrest of Sea-Going Ships, 1952. LR ĀM tulkojumā Konvencijas nosaukums ir neprecīzs, jo lietota frāze "noteiktu likumu". Latvija pievienojās Konvencijai 23.02.93., tā Latvijai spēkā no 17.11.93., sk. W, 23.04.93.

Patlaban eksperti ir sagatavojuši viedokli šīs Konvencijas labošanai. Eksperti uzskata, ka arestu var īstenot vienīgi kā ārkārtējo, pēdējo iespējamo (exceptional, last resort) pasākumu jūras prasības (maritime claims) nodrošināšanai.

Apstākļu sarakstam, kādos iespējams arests, jābūt slēgtam un izsmeļošam. Atklāts, nenoslēgts saraksts (open-ended) nav pieļaujams, jo tas varētu novest pie aresta tiesību nesaprātīgas izmantošanas. Kuģojošu, kustībā esošu kuģi nedrīkstētu arestēt kuģniecības drošības apsvērumu dēj.31

Pēc ekspertu domām, arestēt drīkst tikai ostā. Aresta iniciators var būt ostas varas institūcija (portauthority), lai apmierinātu noteiktu prasību. Starptautiskā ostu asociācija (IAPH)32 tomēr uzskata, ka kuģa arests var radīt ostai lielas finansiālas grūtības jautājumā par piestātnes apmaksu. Arestētu kuģi tāpēc varētu izvietot ostas reidā pie bojas. Aresta gadījumā visu pušu interesēs jāveic visi nepieciešamie pasākumi kuģa un kravas drošībai un saglabāšanai.

Pirms aresta jānotiek pušu sarunām. Pusei, kas ir aresta iniciators, vai kuģīpaš-niekam, vai čarterētājamjāiemaksā ostas varai pietiekams depozīts aresta radīto izdevumu segšanai. Pirms kuģa atbrīvošanas visi rēķini jānokārto.33

Starptautiskā kuģu piegādātāju (stividoru) asociācija (ISSA)34 savā 1МО/ UNCTAD^35 nosūtītajā viedoklī izteicās, ka labojumi jāsaskaņo ar 1993. gada "Jūras nomas un ķīlas konvenciju"36. ISSA izteica viedokli, ka 1952. gada Konvencija ir pietiekama un citādi to labot nav nepieciešams, varbūt vienīgi, saskaņojot abu minēto konvenciju terminoloģiju.37

NOTEIKUMI PAR KARA UN CITIEM VALSTS NEKOMERCIĀLAJIEM KUĢIEM

9

Karakuģis 1982. gada Konvencijas izpratnē ir noteiktas valsts bruņotajiem spēkiem piederošs, ar attiecīgām savas valsts atšķirības zīmēm apzīmēts kuģis, kuru komandē valdības dienestā esošs un attiecīgā militārpersonu sarakstā ierakstīts virsnieks, kuram ir kara disciplīnai pakļauta komanda (29.p.). Līdzīgi noteikumi ir arī Konvencijā par atklāto jūru.

Saskaņā ārvalsts suverenitātes principu karakuģis bauda pilnu imunitāti no jebkuras piekrastes valsts jurisdikcijas pat tās teritoriālajā jūrā. Visi strīdīgie jautājumi, kas skar karakuģa statusu ārvalstu teritoriālajā jūrā, jārisina diplomātiskā ceļā, jo karakuģus uzskata par pašas valsts institūcijas sastāvdaļu, kas darbojas valdības vārdā.

31 U.N. Doc. TD/B/CN. 4/GE.2/7, 21. Sept. 1995, p.l.

32 International Association of Ports and Harbors.

33 U.N. Doc. TD/B/CN. 4/GE.2/6, 21. Aug. 1995, pp. 1—2.

34 International Ship Suppliers Association.

35IMO — Starptautiskā jūrniecības organizācija (International Maritime Organization). UNCTAD ir Starptautiskā komercijas, tirdzniecības un attīstības organizācija (United Nations Commerce, Trade and Development Organization).

36 Maritime Liens and Mortgages Corn.

37 U.N. Doc. TD/B/CN. 4/GE.2/8, Oct. 1995, pp. 1—3.

Ārvalstu karakuģiem citas valsts teritoriālajā jūrā uz abpusībasprincipa pamata piešķir zināmas prioritātes un imunitāti, kā, piemēram, atbrīvo no visu veidu nodevām un muitas apskates, izņemot maksu par konkrētiem, piemēram, loča vai buksiera pakalpojumiem.

Karakuģi var ieiet citas valsts teritoriālajos ūdeņos vai ostās gan oficiālos nolūkos, piemēram, oficiālas vizītes, kad nepieciešams ievērot speciālu ceremoniālu, gan neoficiālos nolūkos, piemēram, ūdens, degvielas vai pārtikas papildināšanai vai komandas atpūtai. Var arī notikt piespiedu ieiešana citas valsts teritoriālajos ūdeņos vētras vai avārijas gadījumā. Par piespiedu ieiešanu, ja iespējams, iepriekš brīdina ostas varu. Ja tas nav iespējams, tad par karakuģa ierašanos paziņo ierašanās brīdī.

Tiekoties ar vietējo varu, komandieris uzstājas kā savas valsts pārstāvis. Saskaņā ar starptautisko praksi formā tērpta karakuģa ekipāža ārvalstu krastā arī bauda imunitāti, taču tai jāievēro vietējie likumi, paražas un jūras ceremoniāls.

Jūras ceremoniāls ir vispārpieņemtu paražu kopums, kas nosaka attiecības starp dažādu valstu kuģiem, gan kuģiem un varas pārstāvjiem par goda atdošanu, vizīšu un pieņemšanu kārtību, gan kuģiem tiekoties jūrā un apmeklējot ārvalstu ostas.

Tā, piemēram, saskaņā ar bijušās PSRS 1972. gada kuģu reglamentu bija noteikti šādi salūti: ārkārtējam un pilnvarotajam vēstniekam — 19 lielgabala salūti, pilnvarotajam lietvedim — 15, ģenerālkonsulam — 11 utt.iS

Ja ārvalstu karakuģis mierīgās caurbraukšanas gadījumā neievēro piekrastes valsts normatīvos aktus un nepievērš uzmanību piekrastes valsts aizrādījumiem, tad tā var pieprasīt viņam nekavējoties atstāt teritoriālo jūru. Karoga valsts nes pilnu starptautisko atbildību par kaitējumu, ko radījuši tās nekomerciālie valsts kuģi (29.-32. p ).

PIEGUĻOŠA ZONA

Piegulošā zona ir josla, kas piegul teritoriālajai jūrai un kura piekrastes valsts tiesīga īstenot kontroli, kas nepieciešama, lai novērstu muitas, jiskālo, imigrācijas un sanitāro normu pārkāpumus un sodītu par pārkāpumiem, kas izdarīti teritoriālajā jūrā.

Saskaņā ar 1958. gada Zenēvas konvencijas par teritoriālo jūru un piegulošo zonu 24. p. pēdējās platums nevar būt lielāks kā 12 jūdzes no izejas līnijām, bet pēc 1982. gada Konvencijas 33. p. tā nevar būt platāka par 24 jūdzēm no teritoriālās jūras izejas līnijām.

Līdz 1994. gada decembrim 46 valstis noteikušas 24 jūdžu platas piegulošās zonas, bet 8 — šaurākas par 24 jūdzēm. Tikai viena no 53 valstīm pārkāpusi 1982. gada Konvencijas noteikumus.

Ar Čīles 1986. gada likuma Nr. 18.565 pantu Nr. 596, kas labo Civilkodeksu jūras izplatījuma jautājumā, šai valstij noteikta 200jūdžu pieguļošā zona (adjacent sea) no [391] izejas līnijām, no kuram mērī teritoriālo jūru. Pēc šī panta pieguloša zona sakrīt ar ekskluzīvo ekonomisko zonu, un valsts tajā īsteno pilnu suverenitāti dzīvo un nedzīvo jūras resursu izpētē, izmantošanā, saglabāšanā un to pārvaldē kā jūras dibenā, tā ari ūdens masā virs tā. Likums nosaka apmēram tādas pašas Čīles tiesības attiecībā uz kontinentālo šelfu.[392]

Dažāda rakstura speciālās zonas noteikušas Austrālija, Lielbritānija, Izraēla un Kanāda 3-6 jūdžu platumā, bet Libāna un Sīrija — 18-20jūdžu kriminālās un civilās jurisdikcijas zonas.

Citas valstis noteikušas drošības zonas, piem., Venecuēla — 15 jūdzes, Ēģipte, Sīrija, Šauda Arābija— 18jūdzes, precīzi nenosakot šo zonu statusu. Pēc Pirlharboras ASV un Latīņamefikas valstis noteica 100-130 jūdžu drošības zonas. Pēc kara ASV noteica šo zonu 120 jūdžu platumā.[393]

STARPTAUTISKAJĀ KUĢNIECĪBĀ

9

IZMANTOJAMIE JŪRAS ŠAURUMI

Starptautiskie jūras šaurumi ir atklātojūru savienojoši starptautiski kuģniecības celi, kurus ilgstoši, vēsturiski izmanto visu valstu kuģniecība un kas ir atklāti visu valstu kuģu caurbraukšanai uz karogu vienlīdzības principa pamata.

Pie šādiem šaurumiem pieder Padekalē, Lamanšs, Gibraltārs, Babelamandebas, Malakas, Singapūras, Korejas, Magelāna, Baltijas jūras u.c. šaurumi. Dažos no tiem, piemēram, Padekalē, pēc IMCO priekšlikuma ieviesta atdalīta labās puses kustība.

1982. gada Konvencija deklarē, ka tās uz starptautiskajiem šaurumiem attiecinātie noteikumi nekādi citādi neskar ne šo ūdeņu statusu, ne piekrastu valstu suverenitāti, ne jurisdikciju pār tiem.

Konvencijas par teritoriālo jūru un pieguļošo zonu 16.(4) pants piekrastes valstij aizliedz traucēt mierīgo caurbraukšanu caur starptautiskajiem šaurumiem, iebraucot teritoriālajā jūrā, vai tad, ja šaurums ved no viena atklātās jūras rajona otrā.

1982. gada Konvencijā uz šaurumiem tiek attiecināts tāds pats režīms kā uz mierīgo caurbraukšanu šīs pašas Konvencijas 14. pantā. Bet Konvencijas 35. p. c) daļā noteikts, ka tā neskar tādu šaurumu tiesisko režīmu, kuru jau sen reglamentē tiem speciāli veltītas konvencijas.

Konvenciju tāpat nepielieto attiecībā uz starptautiskajākuģniecībā izmantojamiem šaurumiem, ja tikpat labas tranzīta iespējas ir caur šaurumu, kas atrodas atklātajā jūrā vai ekonomiskajā zonā.

Tranzīta brīvības noteikumi attiecas uz šaurumiem, kas ved no vienas atklātās jūras vai ekonomiskās zonas dalās uz otru atklātās jūras vai ekonomiskās zonas dalu. Šādos šaurumos visi kuģi un lidaparāti bauda tranzīta brīvību, izņemot gadījumus, kad šaurumu veido sala un kontinents un aiz salas ir tikpat ērts navigācijas ceļš uz

atklāto jūru vai ekonomisko zonu (exclusive economic zone). Tomēr tranzīta brīvību ievēro ari šādos šaurumos, ja nepieciešams iebraukt vai izbraukt no teritoriālajiem ūdeņiem. Piekrastes valstis tiesīgas noteikt jūras koridorus un kustības sadalīšanas līnijas.

Viens no pirmajiem universālu tranzīta brīvību noteicošajiem dokumentiem bija 1921. gada Barselonas konvencija un Statūti par tranzīta brīvību, kas tika pieņemti Tautu Savienības ietvaros. Šis dokuments attiecas kā uz dzelzceļiem, tā arī uz ūdensceļiem. Konvencija paredzēja, ka tranzītā esošais transports un kravas netiek apliktas ar nodokļiem, izņemot nodokļus par uzraudzības un administrācijas segšanu. Latvija bija šī dokumenta dalībniece.[394]

BALTIJAS JŪRAS ŠAURUMU REŽĪMS

Baltijas jūras šaurumi savieno Baltijas jūru ar Ziemeļjūru un Atlantijas okeānu starp Skandināvijas un Jitlandes (dān. Jylland) pussalām. Šie šaurumi ir Lielais Belts, Mazais Belts, Zunds, Kategats un Skageraks.

Baltijas jūras šaurumu režīmu nosaka 1857. gada Kopenhāgenas traktāts, kas noslēgts starp Dāniju un citām Eiropas valstīm, kā arī Dānijas un Zviedrijas likumdošana. Kopenhāgenas traktāts atcēla Zunda muitas nodevas tirdzniecības kuģiem un noteica tiem šaurumos caurbraukšanas brīvību.

Ārvalstu karakuģi bauda mierīgās caurbraukšanas tiesības, ievērojot Dānijas un Zviedrijas likumdošanu. Dānijas 1976. gada Karaliskais nolikums Nr. 73 par ārvalstu karakuģu un kara lidmašīnu (kā ari tiem pielīdzinātu valsts jūras un gaisa kuģu) ielaišanu Dānijas teritorijā miera laikā šaurumos nosaka mierīgās caurbraukšanas tiesības, kuras izmantojot kuģi nedrīkst apstāties, izmest enkuru un veikt jeb kuras militāras vai izpētes operācijas. Tomēr Dānijas aizsardzības ministrs šajos noteikumos var izdarīt izņēmumus. Aizliegta vienlaicīga vairāk nekā 3 karakuģu caurbraukšana bez iepriekšējas notifikācijas. Ārvalstu karakuģu virzīšanās caur Mazo Beltu un Hollender Dyb Drogdena fārvateru atļauta vienīgi pēc iepriekšējas notifikācijas un pa visīsāko ceļu. Notifikācijas termiņš ir 3 dienas pirms caurbraukšanas, bet lūgumu par caurbraukšanas atļauju iesniedz 8 dienas iepriekš. Arī pārlidojumi pār šaurumiem notiek atļaujošā kārtībā. Turklāt lidmašīnās nedrīkst būt bruņojums un fotoaparatūra.

Caurbraukšanai caur Mazo Beltu un starp dāņu salām pa šīs valsts teritoriālajiem ūdeņiem nepieciešama iepriekšēja notifikācija pēc atļaujas saņemšanas diplomātiskā kārtībā. Lidmašīnām nepieciešama Dānijas valdības atļauja.

1932. gada Dānijas un Zviedrijas savstarpējais līgums sadalīja starp tām Zundu teritoriālajos ūdeņos, tāpēc abas valstis pieņēma likumdošanas aktus par ārvalstu karakuģu un tiem pielīdzināto nekomerciālo valsts kuģu atrašanos abu valstu teritoriālajos ūdeņos.

Karakuģu caurbraukšana Zunda pa zviedru teritoriālajiem ūdeņiem reglamentēta 1982. gada likumā Nr. 755. Saskaņā ar to ārvalstu jūras un gaisa kuģu tranzīts caur šaurumu ir brīvs Ja vien tie neizmet enkuru.42

MELNĀS JŪRAS ŠAURUMU REŽĪMS

Melnās jūras šaurumu agrākais režīms veidots pēc 1923. gadaLozannas miera līguma noteikumiem. Patlaban to reglamentē 1936. gada Montrē līgums. Saskaņā ar šo līgumu visu valstu tirdzniecības kuģiem gan dienā, gan naktī, gan kara, gan miera laikā noteikts tranzītabrīvības režīms, apmaksājot nodevas parsanitāro apskati, navigācijas nodrošinājumu un glābšanas dienesta uzturēšanu. Loča pakalpojumi nav obligāti. No karakuģiem nodevas neiekasē (2.-5. p.). Ierobežojumi var tikt noteikti valstij, kas karo ar Turciju.

Miera laikā vieglie karakuģi dienas laikā neatkarīgi no karoga bauda tranzīta brīvību (10. p.).

Melnās juras piekrastes valstu karakuģiem nepieciešams 8 dienas iepriekš notificet Turcijasvaldību, paziņojot marštutu, kuģu tipu un skaitu, tranzīta datumu. Līnijkuģiem, pie kuriem pieder visi karakuģi, kas lielāki par 10 000 bruto tonnām un kuriem lielgabalu kalibrs lielāks par 203 mm, jāiet caur šaurumiem pa vienam ne vairāk kā divu mīnu kuģu apsardzībā.

Zemūdenēm jāiet virsūdens stāvoklī pa vienai un dienā. Ja tās pirmo reizi iet uz savām bāzēm vai uz remontu, tad notās Turcijas valdībai jāziņo to būvēšanas sākuma un pirkšanas datums (12. p.).

Valstu, kas neatrodas Melnās jūras piekrastē, kuģiem nepieciešama notifikācija 15 dienas iepriekš. Tiesības iet caur šaurumiem ir tikai kuģiem, kuri nav lielāki par 10 000 bruto tonnām un kuru bruņojumā esošie lielgabali nepārsniedz 203 mm kalibru. Valstu, kas neatrodas pie Melnās jūras, karakuģi drīkst atrasties Melnajā jūrā, ja to kopējā tonnāža nav lielāka par 45 0001. Tie drīkst šajā jūrā uzturēties ne ilgāk kā 21 dienu. Kopā šaurumu zonā nedrīkst atrasties vairāk ārvalstu karakuģu par 15 000 kopējās bruto tonnāžas un ne vairāk kā 9 kuģi pēc skaita.

Kara laikā, ja Turcija nav iesaistīta tajā, karojošo pušu karakuģi šaurumos tāpat bauda tranzīta brīvību. Tomēr tiem nav tiesību šaurumos sagrābt, kontrolēt citus kuģus vai īstenot citādu "naidīgu rīcību" (19. p.).

Ja Turcija iesaistīta karā vai ir apdraudēta, tā ir tiesīga noteikt karakuģiem ierobežojumus pēc saviem ieskatiem (20., 21. p.). Epizodiski pārlidojumi pār Bosfora un Dardanelu šaurumiem notiek notifikācijas kārtībā.43

Krievu autori uzskata, ka Melnajā jūrā nedrīkstētu ielaist ārvalstu karakuģus, kas bruņoti ar rakešu vai kodolraķešu bruņojumu, kāda 1936. gadā nebija un kas, protams, uzskatāms par smagāku nekā 203 mm lielgabali.44

42 Отоварь международного права. — Москва: Международные отношения, 1985. — С. 17—18.

43 Konv. tekstu sk. — Международное право В документах, с. 508—514.

44 СоВреМеННое международное право, с. 255—257.

ARHIPELĀGU valstis

Saskaņā ar 1982. gada Konvenciju arhipelāgu valsts ir "valsts, kas pilnīgi vai daļēji sastāv no viena arhipelāga, bet var iekļaut arī citas salas".

Arhipelāgs ir salu grupa, ieskaitot salu daļas, kas savieno to ādeņus un citus dabiskus veidojumus, kuri ir tik cieši saistīti, ka veido vienotu ģeogrāfisku, ekonomisku un politisku vienību vai vēsturiski par tādu tiek uzskatīta (46. p.).

Tādas salu valstis kā Indonēzija un Filipīnas jau pirms starptautisko līgumu noteikumiem bija ap sevi izveidojušas taisno izejas līniju sistēmu, tā pārvēršot atklāto jūru teritoriālajā. Diemžēl starptautiskās tiesības līdz tam šo problēmu ignorēja,[395]ieskaitot ari 1958. gada Zenēvas konvencijas.

1982. gada Konvencija reglamentē arhipelāgu valstu statusu, nosakot, ka taisnās izejas līnijas nedrīkst būt garākas par 100 jūras jūdzēm. 3% gadījumu tiek izņēmuma kārtā pieļautas 125 jūdžu garas izejas līnijas. Novelkot šīs līnijas, netiek pieļauta ievērojama novēršanās no vispārējās arhipelāga konfigurācijas. No sausajiem sēkļiem šīs līnijas drīkst vilkt vienīgi tad, jātie atzīmēti ar bākām. Taisno izejas līniju sistēmu nedrīkst veidot tā, lai citai valstij aizšķērsotu ceļu uz atklāto jūru vai tās ekonomisko zonu (47. p.).

Arhipelāgu valstu suverenitāte izplatās uz visu teritoriju iekšpus izejas līnijām, neskatoties uzjūras dziļumu (49. p.). Arhipelāgu ietvaros šīm valstīm ir tiesības novilkt iekšējo ūdeņu līnijas, ārpus kurām citu valstu kuģi bauda mierīgās caurbraukšanas un pārlidošanas tiesības, kam var noteikt koridorus (49.4., 52., 53. p.).

1982. gada Konvencija nedod tiesības (bet ari tieši neaizliedz) kontinentālajām valstīm izmantot taisnās izejas līnijas pēc arhipelāgu valstu standarta ap saviem arhipelāgiem. Neskatoties uz to, Kanāda noteikusi taisnās izejas līnijas ap visu savu Arktikas arhipelāgu no 60 E platumu grāda Boforta (Beaufort) jūrā un pasludinājusi šos ūdeņus par savu teritoriālo jūru.

EKSKLUZĪVĀ ekonomiskā zona

Saskaņā ar 1982. gada Konvencijas V sadalu ekskluzīvā ekonomiskā zona (exclusive economic zone) ir rajons, kas atrodas ārpus teritoriālāsjūras robežām, piegul tai un kurā piekrastes valstis bauda ievērojami plašākas ekskluzīvas tiesības par citām valstīm (55. p.).

Ekonomiskās zonas koncepcija tika nostiprināta precedentu tiesībās ar Kontinentālā šelfa (Tunisija pret Lībiju) lietu. Ekonomiski šī koncepcija pamatota ar izpratni, ka zivju resursi nav neizsmeļami un to saglabāšanas pasākumi ir absolūti nepieciešami.

Tikai ar Ženēvas 1958. un 1960. gada konferenču neveiksmi noteikt teritoriālās jūras un zvejniecības zonas vienveidīgu platumu šīs divas jurisdikcijas zonas sāka eksistēt ka patstāvīgas vienības. Tā, piemēram, Islande negaidīja līdz 1960. gada konferencei, bet jau 1958. gadā paplašināja savu ekskluzīvo zvejniecības zonu līdz 12 jūdzēm, atzīstot gan ārvalstu kuģu tradicionālās zvejas vietas.

1974. gadā ANO Starptautiskā tiesa zvejniecības lietā (Lielbritānija pret Islandi)[396]secināja, ka 12 jūdžu zvejniecības zona izkristalizējusies par starptautisko paražu normu. Tomēr Islande slavenā "mencu kara" laikā astoņdesmitajos gados jau bija pasludinājusi 50 jūdžu zvejniecības zonu, un tiesa neko nepateica par to, vai šādas pretenzijas nav pretrunā ar starptautiskajām tiesībām.

Tiesību uz ekonomisko zonu īstenošana ir valsts kompetencē. Tā, piemēram, Lielbritānija ekonomisko zonu nav deklarējusi, jo tā jau ir pasludinājusi 200 jūdžu zvejniecības zonu un tiesības uz kontinentālo šelfu. Turpretim ASV ir deklarējušas ekonomisko zonu.[397]

Ekonomiskās zonas koncepcija savu galīgo formulējumu ieguva 1982. gada Jūras tiesību konvencijā. Saskaņā ar 1982. gada Konvenciju piekrastes valsts nebauda pilnu suverenitāti pār savu ekonomisko zonu. Ekonomiskās zonas platumu mēra no tām pašām taisnajām izejas līnijām, no kurām teritoriālos ūdeņus, un tas nedrīkst pārsniegt 200 jūras jūdzes. Piekrastes valstij šajā zonā pieder suverēnas tiesības uz dzīvo un nedzīvo dabas resursu izpēti, ieguvi un saglabāšanu, kuri atrodasjūras ūdenī, jūras dibenā un tā dzīlēs, kā arī tiesības uz enerģijas ieguvi, izmantojot ūdeni, straumes un vēju.

Piekrastes valsts pienākums ir rūpēties par zonas dzīvo resursu atjaunošanu, lai saglabātu to ieguvi maksimālā nekrītošā līmenī, ņemot vērā labākās pieejamās zinātnes rekomendācijas un sadarbojoties starptautiskajā līmenī. Pārpalikumu, ko piekrastes valsts nespēj iegūt, jāļauj nozvejot citām valstīm, balstoties uz līgumiem. Ārvalstu kuģu zvejniecību savā zonā regulē un kontrolē piekrastes valsts.

Piekrastes valstij pieder jurisdikcija pār mākslīgajām salām, iekārtām, tiesības uz to izmantošanu, jūras zinātnisko izpēti, kā arī vides aizsardzību un saglabāšanu. Darbojoties zonā, piekrastes valsts pienākums ir arī ņemt vērā šādas citu valstu tiesības un brīvības:

* vilkt kabeļus, izvietot cauruļvadus un izmantot tos;

* baudīt citas brīvības, kas izriet no atklātās jūras brīvības, kā, piemēram, navigācijas un kuģniecības brīvība.

Ekonomisko zonu robežas starp kaimiņvalstīm nosaka uz taisnīguma principa un līguma pamata.

Parakstot 1982. gada Konvenciju, Brazīlija iesniedza deklarāciju, kura izteica viedokli, ka Konvencijas 17. panta 11. daļa neaizliedz piekrastes valstij pieprasīt no citu valstu kuģiem iepriekšēju atļauju rīcībai tās ekonomiskajā zonā. Šīs deklarācijas mērķis it kā bija ierobežot narkotiku tirdzniecību.

Pret šādu kuģniecības brīvības ierobežošanu ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā kategoriski iebilda Beļģija, kuras viedoklim pievienojās Dānija, Francija, Vācija, Grieķija, Īrija, Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Portugāle, Spānija un Lielbritānija.[398]

Jautājumu par prettiesisku narkotiku transportu reglamentē 1990. gada Kartahenas deklarācija, kas pieņemta Bolīvijas, Kolumbijas, ASV un Peru prezidentu tikšanās laikā Kartahenā (Cartagena de Indicts), Kolumbijā. Deklarācijā noteikts, ka pret narkotisku vielu prettiesisku pārvadāšanu savas teritoriālās jurisdikcijas ietvaros var cīnīties ar dalībvalstu bruņoto spēku palīdzību.

Narkotisko vielu nelegāla pārvadāšana lielā mērā ir atkarīga no izmantotā bruņojuma, sprāgstvielām, satiksmes līdzekļiem, jūras, upju un gaisa transporta. Tāpēc dalībvalstis apņemas pastiprināt kontroli pār šo objektu pirkšanu, pārdošanu, reģistrāciju, dokumentu reģistrāciju šajā sakarā un kapteiņu licenču izdošanu jūras, upju un gaisa kuģu vadītājiem.[399]

Latvija 1993. gada 26. janvārī pieņēma Likumu par Latvijas Republikas kontinentālo šelfu un ekonomisko zonu. Likuma 2. pantā pasludināts, ka LR ekonomiskā zona ir Baltijas republiku ūdeņu rajons, kas atrodas aiz teritoriālās jūras robežām.

3. pants deklarē, ka LR kontinentālā šelfa un ekonomiskās zonas robežas nosaka starptautiskie līgumi ar Igauniju, Zviedriju un Lietuvu. Likuma noteikumi sakrīt ar 1982. gada Konvenciju.

KONTINENTĀLAIS ŠELFS

Saskaņā ar 1958. gada Konvencijas par kontinentālo šelfu 1. p. kontinentālais šelfs (latīn. continens — kontinets, angl. shelf— sēklis, plaukts) ir

a) to jūras zemūdens rajonu dibena virsma un dales, kas piekļaujas krastam ārpus teritoriālās jūras līdz200 metru dziļumam vai tālāk līdz dziļumam, kas pieļauj dibena resursu ieguvi;

b) tamlīdzīgu zemūdens rajonu virsma un dzīles, kas apņem salas.

1958. gada Konvencija ir spēkā, bet tajā šelfa platuma limiti nav noteikti.

1982. gada Konvencijas 76. pantā šelfa definīciiiprecizēt'd, nosakot, ka "piekrastes valsts kontinentālais šelfs ietver zemūdens rajonu jūras dibenu un tā dzīles, kas sniedzas ārpus tās teritoriālās jūras visā tās sauszemes teritorijas izplatībā līdz kontinenta zemūdens ārējai robežai vai Udz 200jūras jūdžu attālumam no izejas līnijām, no kurām mēra teritoriālo jūru, gadījumos, kad kontinenta ārējā robeža nesniedzas tik tālu".[400]

Vēsturiski kontinentāla šelfa koncepcija saka attīstīties 1945.-1951. gada, kad vairākas jūras valstis ar vienpusējām deklarācijām izteica savas pretenzijas par ekskluzīvo jurisdikciju, kontroli un suverēnām tiesībām pār kontinentālā šelfa (arī — continental platform) resursiem. Kontinentālā šelfa aprises iezīmē tādi ģeogrāfiski jēdzieni kā kontinentālais "kritums" vai "kāpums" un "dziļjūras dibena līdzenums" (continental slope or rise and abvssal planē). Ar terminu "kontinenta robežas" (continental margin) apzīmē teritoriju uz kontinenta pusi no dziļjūras dibena līdzenuma. Ziemeļjūras Kontinentālā šelfa lietā ANO Starptautiskā tiesa, meklējot pretenzijām racionālu pamatu, konstatēja, ka šelfs bija dabisks valsts zemes teritorijas virsvadības turpinājums.

Valstu vienpusējās deklarācijas balstījās uz res nullius^401 okupācijas tiesībām. ASV gadījumā kontinentālā šelfa pārņemšana tika aprakstīta kā divreiz lielākas teritorijas iegūšana par pirmajiem 13 ASV štatiem. Šī teritorija sniedzas tālu ārpus tradicionālajām ASV zivju, austeru un pērļu zvejas vietām.[402]

1958. gada Konvencija par kontinentālo šelfu stājās spēkā 1979. gadā, un tajā piedalās 53 valstis. Tomēr šī Konvencija neatrisināja daudzus aktuālus šelfajautājumus, ieskaitot tā platuma problēmu.

Kājau agrāk minēts, 1982. gada Konvencijas noteikumi ir daudz detalizētāki. Tā paredz, ka pat izņēmuma gadījumos šelfa platums nevar pārsniegt 350jūdzes no izejas līnijām vai ne vairāk par 100 jūdzēm viņpus 2500 izobātas (līnija, kas savieno 2500 m dziļumus) (76. p. 5. d.).

Šelfa robežas ar kaimiņvalstīm nosaka uz līguma pamata. Kas attiecas uz piekrastes valsts tiesībām, tad 1982. gada Konvencija atkārto 1958. gada Konvencijas noteikumus. Šelfapiekrastes valsts tiesības nav suverēnas, bet gan drīzāk funkcionālas šelfa resursu izmantošanā. Tomēr piekrastes valsts tiesības uz šelfa resursiem ir ekskluzīvas, jo citas valstis tās nedrīkst izmantot bez piekrastes valsts atļaujas.

Šelfa dabas resursi ir definēti kā minerālie un citi nedzīvie jūras dibena un tā dziļu (sea bed and subsoil) resursi kopā ar dzīvajiem resursiem, kas pieder pie organismiem, kas uzturas uz jūras dibena (sedentary species).

Piekrastes valsts tiesības neietekmē atklātajai jūrai raksturīgās citu valstu tiesības virs šelfa. Piekrastes valsts tiesīga uz sava šelfa celt mākslīgus veidojumus (salas, dziļurbumu platformas) un noteikt ap tiem drošības zonas, kas nedrīkst pārsniegt 5000 m no objekta.

Kontinentālā šelfa delimitācija, pēc ANO Starptautiskās tiesas lēmuma Tu-nisijas pret Lībiju lietā, notiek uz taisnīguma principa pamata, pilnīgi individuāli apspriežot katras lietas īpatnības, bet Meinas šauruma (Gulf of Maine Case) lietā tika konstatēts, ka nekādi stingri fiksēti noteikumi šajā ziņā nepastāv, izņemot to, ka neviena valsts nav tiesīga vienpusēji delimitēt šelfu ar kaimiņvalsti, apejot sarunas un līgumu.[403]

ATKLĀTĀ JŪRA

Atklātā jūra saskaņā ar 1958. gada Konvencijas par atklāto jūru 1. pantu ir "visas jūras daļas, kas neietilpst nevienas valsts teritoriālajā jūrā vai iekšējos ūdeņos”.[404]Šajā Konvencijā ir 56 dalībvalstis, un tā ir spēkā.

1982. gada Konvencijas 86. pantā definīcija ir precizēta:

"...kas neietilpst nevienas valsts ne ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā, ne teritori-ālajājūrā, ne iekšējos ūdeņos..."

Atklātās jūras tiesiskā statusa galvenās īpatnības ir tās, ka pēc 1958. gada Konvencijas 2. p. noteikumiem tā ir atklāta visām nācijām un neviena valsts nav tiesīga pakļaut savai suverenitātei kādu no tās daļām.

Ikviena valsts atklātā jūrā bauda kuģniecības, zvejniecības, kabeļu un cauruļvadu izvietošanas un pārlidojumu brīvības. Visas valstis izmanto šīs brīvības saprātīgi, ievērojot citu valstu tiesības.

1982. gada Konvencijas 87. pantā papildus jau minētajām noteikta brīvība veidot mākslīgās salas un citas iekārtas un zinātniskās izpētes brīvība.

Lai visas nācijas varētu baudīt šīs brīvības, 1958. gada Konvencija nosaka, ka piekrastes valstīm irjādod tām valstīm, kam nav savas jūras piekrastes, brīva izeja uz jūru caur savu teritoriju un šādu valstu kuģiem pieeja savām ostām uz vienlīdzības principa pamata, kā arī kuģniecības brīvība atklātā jūrā.

Katra valsts nosaka, ka tā piešķir tiesības kuģiem nest savu karogu. Katras valsts kuģiem ir tiesības kuģot tikai zem viena karoga. Starp valsti un kuģi, kas nes tās karogu, jābūt reālai saiknei. Valstij efektīvi jārealizē sava tehniskā, administratīvā, sociālā jurisdikcija un kontrole pār kuģiem, kas nes tās karogu (1958. g. Konv. 5,-

6. p.).

Karakuģi atklātā jūrā bauda pilnu imunitāti pret citu valstu, izņemot sava karoga valsts, jurisdikciju (8. p.). Imunitāti atklātā jūrā bauda arī valsts nekomerciālie kuģi

(9. p.).

Tomērvalstīm ir pienākums rūpēties par savu kuģu navigācijas drošību. Kapteinis vai citi komandas locekli pie atbildības, kas izriet no kuģu sadursmēm vai citiem kuģniecības negadījumiem, saucami vienīgi karoga valsts tiesā vai administratīvajā institūcijā. Tikai tās valsts kompetentās institūcijas, kas izdevušas navigatoru apliecības, ir tiesīgas tās atņemt. Navigācijas jautājumos kuģi ne arestēt, ne aizturēt pat izmeklēšanas gadījumos nav tiesīga neviena cita kā vien karoga valsts vara (11. p. 3. d.).

1958. gada Konvencijas 12. pants nosaka pienākumu ar vislielāko iespējamo ātrumu doties palīgā jūrā bojā ejošajiem, sniegt tiem palīdzību, kā arī palīdzēt otram kuģim, tā ekipāžai un pasažieriem, ja notikusi sadursme. Visām piekrastes valstīm jāuztur efektīvs glābšanas dienests piekrastē.

Konvencijas 13. p. liek katrai valstij veikt efektīvus pasākumus pret vergu pārvadāšanu ar kuģiem. "Vergs, kas atradis patvērumu uz kuģa, ipso facto^405 top brīvs."

1958. gada Konvencijas 24. pants uzdod katrai valstij par pienākumu novērst jūras piesārņošanu ar naftu no kuģiem un cauruļvadiem vai izstrāžu rezultātā jūras dibenā, tāpat arī novērst piesārņojumu ar radioaktīvajām vielām (25. p.).

MINERĀLRESURSU ieguve DZIĻIŪRAS dibenā

Dziljūras dibens (deep sea bed) ir sevišķi bagāts ar minerālo resursu nosēdumiem, īpaši magnēzija un citu reto metālu konkrēcijām(magnese noduls). To ieguve ir tehniski iespējama, bet pagaidām dārga. ASV uzskata, ka šie resursi pieder ieguvējam, bet tehniski mazāk attīstītās valstis domā, ka atklātās jūras resursi ir visas cilvēces īpašums (commonherritageofmankind).Pēdējāgrupaaicinājaizveidotstarptautisku institūciju, kas varētu veikt dziljūras ieguvi, bet tehniski attīstītās lielvalstis iestājās vienīgi par firmu licencēšanas kārtību. Tomēr abas grupas nolēma izvairīties no pilnas brīvības (free-for-all) principa.

1982. gada Konvencijā šajā ziņā panākts kompromiss, izveidots sarežģīts mehānisms un Starptautiskā jūras dibena resursu ieguves institūcija — "International Sea Bed Authority"[406] [407] —, kurā pārstāvēta katra Konvencijas dalībvalsts, bet tieši pretrunas dziljūras ieguves jautājumos ir galvenais šķērslis tam, lai vairums valstu, īpaši lielvalstis, pievienotos 1982. gada Konvencijai.

STARPTAUTISKIE KANALI

Starptautiskie kanāli ir starptautiskajā kuģniecībā izmantojami mākslīgi ūdensceļi. Re tiem pieder Suecas, Panamas, Kīles un Korintes kanāli.

Suecas kanals uzcelts 1854. g., kuģniecībai atklāts 1869. g., garums 161 km, laiž cauri līdz 150 000 bruto tonnu kuģus.

Kanālu līdz 1956. gadam pārvaldīja Suecas kanāla jūras kuģniecības vispārējā kompānija Lielbritānijas un Francijas kontrolē.

Kanāla statusu reglamentē 1888. gada Konstantinopoleskonvencija^51, kas nosaka visu valstu kuģniecības brīvību kara un miera laikā kara un nemilitārajiem kuģiem un noliedz militāru darbību kanāla zonā un trīs jūdzes no jebkuras kanāla ostas pat tad, ja Otomaņu impērija būtu karojošā valsts. Dalībvalstis atteicās izvietot kanāla zonā karakuģus. Tomēr gan Otrā pasaules kara laikā Lielbritānija ierobežoja vācu tiesības, gan no 1948. gada kara periodā Ēģipte — Izraēlas tiesības, atsaucoties uz pašaizsardzības principu.

Konvencijas dalībnieces bija Lielbritānija, Vācija, Francija, Austroungārija, Itālija, Nīderlande, Krievija, Spānija un Otomaņu impērija. 1956. gadā Ēģipte nacionalizēja kanālu un pārņēma saistības pēc Konvencijas.58

Panamas kanāls atrodas Panamas republikas teritorija. Kuģniecība tajā atklāta 1914. gadā. Kanāls laiž cauri līdz 40 000 t ūdensietilpības kuģus. Ar 1901. gadaHei-Pauncefotes( Hay- Pau ncefote) konvenciju starp ASV un Lielbritāniju kanāla kuģniecības režīmam bija jābūt līdzīgam 1888. gada Konstantinopoles konvencijā noteiktajam.59

Ar 1903. gada Hei—Parillas (Hay-Parilla) konvencijas II pantu^60 ASV tika garantētas Panamas kanāla zonas nereglamentēti ilgas okupācijas un kontroles tiesības. Konvencijas III pants noteica, ka ASV varēja īstenot šīs tiesības, it kā tās būtu šīs teritorijas suverēns, bet visa tās sauszeme un ūdeņi izslēgti no Panamas republikas suverenitātes.

Līdz 1977. gadam kuģniecību kanālā vienpusīgi regulēja ASV, kam kanāls arī piederēja.

Ar 1977. gada 7. septembra ASV—Panamas līgumu^61 Savienoto Valstu tiesības lielā mērā samazinātas. Līgums atzīst Panamas republikas suverenitāti pār kanāla zonu un nosaka, ka Panama atgūs jurisdikciju (plenaryjurisdiction) līdz ar līguma pilnu spēkā stāšanos. Tam noteikti vairāki etapi, kuru laikā kanālu nodos Panamai. Līdz tam kanālu pārvaldīs ASV izveidota komisija, kas sastāv no 5 ASV un 4 Panamas pilsoņiem. Miera laikā kanālam jābūt pastāvīgi neitrālam un atklātam visu valstu kuģiem.

Kileskanālskuģniecībai atklāts 1896. gada. Līdz 1919. gadam Vācija neuzskatīja, ka tas ir starptautisks, visām valstīm bez ierobežojumiem atklāts ūdensceļš.

Versalaslīguma 380. pants pasludināja kanālu par atklātu visu tādu valstu civilajiem un karakuģiem kara un miera laikā, kas nav kara stāvoklī ar Vāciju.62 Pēc Otrā pasaules kara kuģniecību kanālā vienpusīgi regulē Vācija. Kanāls atklāts visu valstu tirdzniecības kuģiem, karakuģu kustība notiek atļaujošā kārtībā.

Korintes kanāls savieno Egejas un Adrijasjūras un atrodas Grieķijas teritorija. Kanāls atklāts 1893. gadā, caurbraucams kuģiem, kas nav lielāki par 5000 bruto tonnām. Visu valstu tirdzniecības kuģi bauda kuģniecības brīvību, bet karakuģi kuģo atļaujošā kārtībā.

58 Konv. tekstu sk. — 256 U.N. T.S. 299; 272U.N.T.S. 225; arī—Международное право в документах, с. 515—517.

59 Louis Henkin...op. cit.,pp. 1266—1267.

60 Konv. tekstu sk. — 33 Stat. 234. T.S. No. 431.

Tekstu sk. — 16.1.L.M. 1022 (1977).

'112 Brit. & For. State Papērs 1, 189.

BALTIJAS JURAS TIESISKAIS REŽĪMS

Pirmā Baltijas jūras kuģniecības un tirdzniecības organizācija Jaunajos laikos bija Hanza (vāc. — Hanse) — sākotnēji Vācijas tirdzniecības pilsētu savienība (XII-XVII gs.) ārējās tirdzniecības nodrošināšanai. Hanza sāka veidoties XII gs. vācu tirgotāju kopējos braucienos uz citām zemēm. Savienību nodibināja XIII gs. Lībeka, Hamburga un Brē-mene. Vēlāk tajā apvienojās 200 pilsētas, no kurām 70 bija aktīvas un 100 nepilntiesīgas locekles, un nebūt ne visas tās bija Vācijas pilsētas.

Hanzas "galvaspilsēta" bija Lībeka, kur notika savienības pilsētu pārstāvju sanāksmes (vāc. — Hansetage) un kuras tiesības tolaik reglamentēja tirdzniecību visās savienības pilsētās un Baltijas jūras reģionā. XIV gs. Hanza neierobežoti valdīja Baltijas jūrā. XV gs., kad arvien lielāku nozīmi tirdzniecībā ieguva holandieši, sākās Hanzas sairums, bet XVI gs. tā vispār zaudēja savas pozīcijas Baltijas jūrā. Pēdējā Hanzas sanāksme notika 1669. g. Dažādos laika periodos Hanzā ietilpa arī 12 Latvijas un Igaunijas pilsētas — Rīga, Tallina, Tērbata, Cēsis, Koknese, Kuldīga, Limbaži, Pēmava, Straupe, Valmiera, Ventspils un VHande.[408]

N.

1905. gadā tika izveidota Baltijas un Starptautiskā kuģniecības konference (Baltie and International Maritime Conference — BIMCO) — starptautiska, nevalstiska organizācija, kuras dalībnieki bija kuģīpašnieki, brokeri un t.s. savstarpējās apdrošināšanas klubi. Līdz 1927. gadam organizāciju sauca par "Baltijas un Baltās jūras konferenci" ar mītni Kopenhāgenā. Patlaban BIMCO piedalās dažādas ar kuģniecību un kravu pārvadāšanu saistītas organizācijas ar mērķi

• sagatavot un pārskatīt tipveidaarteru (jūras kravu pārvadāšanas līgum^roformas;

» informēt savus locekļus par tirdzniecības kuģniecības tendencēm;

• organizēt sarunas starp kuģīpašniekiem, kravu īpašniekiem u.c. ieinteresētajām personām;

• veikt citus tirdzniecības kuģniecības interesēm nepieciešamus pasākumus.

BIMCO augstākā institūcija ir vienu reizi gadā sasaucama dalībnieku kopsapulce. Vadošā pārvaldes institūcija ir Direktoru padome, kas iecel Izpildkomiteju. Kopsapulce ievēl prezidentu, kas ir Direktoru padomes priekšsēdis. BIMCO ir konsultatīvs statuss pie Starp-tautiskāsjūras organizācijas (International Maritime Organization — IMO) un UNCTAD.

Latvija kopš 1992. gada ir dalībniece arī 1974. gada Konvencijā par zvejniecību un dzīvo resursu saglabāšanu Baltijasjūrā un Beltos un 1992. gada Konvencijā par jūras vides aizsardzību Baltijasjūras areālā (Convention on the Protection of the Marinē Environment of the Baltie Sea Area).

1974. gada Konvencija par zvejniecību un dzīvo resursu saglabāšanu Baltijas jūrā un Beltos ir spēkā no 1974. gada. Tās uzdevums bija attīstīt sadarbību un koordināciju Baltijasjūras dzīvo resursu izpētē, saglabāšanā, palielināšanā un izmantošanā. Konvencija šim nolūkam radīja Baltijasjūras zvejniecības starptautisko komisiju ar mītni Varšavā. Komisijā katra dalībvalsts var iecelt līdz diviem saviem pārstāvjiem.

1992. gada Konvencija par juras vides aizsardzību Baltijas juras areālā^64 ir plašs dokuments, kas detalizēti reglamentē dažāda veida piesārņošanas problēmas kā no kuģiem un platformām, tā no cietzemes un uzliek dalībvalstīm par pienākumu individuāli un kolektīvi veikt likumdošanas, administratīvos un citus nepieciešamos pasākumus piesārņojuma novēršanai un samazināšanai (3. p ).

Konvencija paredz informācijas apmaiņu starp dalībvalstīm un sabiedrības informēšanu par incidentiem. Konvencijas noteikumu īstenošanai izveidota Baltijas jūras vides aizsardzības komisija, kurā priekšsēdētāji tiek mainīti dalībvalstu nosaukumu alfabētu kārtībā. Dalībvalstis apņemas izstrādāt noteikumus par atbildību piesārņojumu gadījumos. Strīdus izlems sarunu, adhoc arbitrāžu (arbitrationaltribunal) ceļā, kā ari ANO Starptautiskajā tiesā (26. p.).

Normatīvo bāzi Latvijai spēkā esošajām jūras tiesībām veidoja Latvijas pirmskara un veido ari tagadējie tirdzniecības līgumi, kas reglamentē tirdzniecības kuģniecības jautājumus uz vislielākās labvēlības režīma pamata, kā ari likumi par LR robežām, ekonomisko zonu un kontinentālo šelfu.

RAROTONGAS līgums

1985. gada "Klusā okeāna Dienvidu dalās kodolbrīvāszonas līgums"65 stājās spēkā 1986. gadā. Par tā dalībniecēm līdz 1990. gada jūnijam kļuva 11 no 15 Klusā okeāna Dienvidu daļas foruma (South Pacific Forum) valstīm. Nav pievienojušās Tonga, Vanuatu, Mikronēzijas Federatīvie Štati un Maršala Salas.

Līgums drīzāk rada kodolbrīvu nekā no kodolieročiem brīvu zonu. Tomēr līguma pamatmērķis bija aizliegt šajā reģionā kodolieroču izvietošanu, izmēģināšanu un kodolpiesārņošanu. Līgums aizliedz "kodoleksplozīvas iekārtas" (nuclear explosive devices), par kurām nebūt nevar uzskatīt tikai kodolieročus.

Dalībvalstis apņemas neražot, neiegūt, neturēt īpašumā vai kontrolē šādas iekārtas zonā vai ārpus tās un piedalīties kodolieroču neizplatīšanas pasākumos.

Dalībvalstīm ir suverēnas tiesības patstāvīgi noteikt, vai kuģis (lidaparāts) ir vai nav ar kodoldzinēju vai kodolieročiem, atļaut vai neatļaut tiem iebraukt savā ostā vai nosēsties savā lidostā, braukt cauri vai pārlidot tai.

Zonā atrodas arī Francijas, ASV un Lielbritānijas kontrolētas teritorijas. Tām iespējams pievienoties līguma Protokolam Nr. 2. PSRS un Kīnaratificējušas Protokolu Nr. 2un 3, ASVun Francija nav izteikušas šādu vēlēšanos. Tomēr ASVir paziņojušas, ka nekāda to rīcība zonā nebūs pretrunā ar līguma noteikumiem. Lielbritānija paziņoja, ka tā respektēs 1. un 3. protokolā ietvertās normas.66

Reģiona valstis ir izteikušas lielu neapmierinātību ar to, ka Francija nepiedalās protokolos un turpina kodolizmēģinājumus zonā.

64 Convention on the Protection of the Marinē Environment of the Baltie Sea Area.

65 The South Pacific Nuclear Free Zone Treaty (Treaty of Rarotonga).

66 The Law ofthe Sea Annual Review...(1991) pp. 150—151.

IX nodaļa DEMOKRĀTIJA UN CILVĒKA TIESĪBAS SENAJĀS SABIEDRĪBAS FORMĀCIJĀS

Cilvēka tiesību ka valsts un starptautisko tiesību attīstība ir cieši saistīta ar visas sabiedrības un tās demokrātisko institūtu vēsturi. Tās nav izskatāmas ārpus konkrētās vēsturiskās situācijas un sabiedriski politiskās formācijas. Daudzas demokrātiskās idejas, kas šodien veido cilvēka tiesību pamatprincipus, bija pazīstamas jau senajās sabiedrības formācijās, un tās aprakstīja daudzi tā laika autori.

Mūsdienu cilvēka tiesību idejas radās apgaismības un pilsonisko (buržuāzisko) revolūciju laikmeta filozofu darbos. Tomēr noteikts tiesiskais statuss katram sabiedrības loceklim, tātad loti nosacīti zināms "cilvēka tiesību līmenis" bija jau pirms valsts rašanās. Tas izveidojās no katra dzimtas un kopienas locekļa individuālajām un kolektīvajām tiesībām un pienākumiem pret savu dzimtu, kopienu un cilti.

SENA GRIEĶIJA

Līdz ar privātīpašuma rašanos sabiedrība sāka dalīties šķirās atkarībā no sava statusa iepretim privātīpašumam. Tā senajās Atēnās valsts izveidošanās laikā tautu atkarībā no īpašuma iedalīja trīs šķirās — dižciltīgajos, zemkopjos un amatniekos.

Vergi nebija sabiedrības locekli, tie bija brīvo šķiru privātīpašums, runājoša lieta (res). Aristotelis tomēr atzina viņa laikā pastāvošo domu, ka saimnieks un vergs viens no otra atšķiras tikai pēc likuma. Pēc dzimšanas viņi neatšķīrās ne ar ko. Tāpēc, viņaprāt, saimnieka vara pār vergu bija netaisnīga.1

Senās Grieķijas daudzas demokrātijas un taisnīguma idejas pieder tā saucamajiem "septiniengudrajiem".kas bija Faelss, Pitaks, Periandrs, Biants, Solons, Keobuls un Filons (VII—VI gs. pirms mūsu ēras). Dažkārt viņiem pieskaita arī Protagoru (490.— 420. g. p.m.ē.). Filons aicināja vairāk pakļauties likumiem, nevis oratoriem. Pitaks uzskatīja, ka nevajag pavēlēt ātrāk, iekams pats iemācās pakļauties. Periandrs mudināja [409]

neapmierināties ar noziedznieku sodīšanu, bet pievērsties arī noziegumu novēršanai. Biants domāja, ka no likuma jābaidās tāpat kā no tirāna. Salons 594. g. p.m.ē. īstenoja savas demokrātiskās reformas. Tomēr Hērodots(490.—425. g. p.m.ē.) apgalvoja, ka ienākumu deklarēšanas nepieciešamības ideju Solons esot patapinājis no Ēģiptes faraona Amasisa.

Pitagors (unpitagorieši)(5%0.—500. g. p.m.ē.), kuru Hērodots uzskatīja par lielāko grieķu gudro, tiecās dot matemātisku raksturojumu sabiedriskās dzīves parādībām. Apcerot vienlīdzību, Pitagors ar to domāja nevis vienādu mērvienību, bet gan katram gadījumam citādu. Pēc Dieva viņš aicināja visvairāk cienīt vecākus un likumus. Viņaprāt, visļaunākā bija anarhija, respektīvi, bezvaldība, jo cilvēki pēc savas dabas nevar iztikt bez valdības. Aristokrātiju, kad valda bagātie, viņš vērtēja par vislabāko pārvaldes formu. Pitagors sprieda, ka neesot prātīgi ņemt vērā pūļa domas, jo ne jau katram cilvēkam tās esot labas un prātīgas.

Arvien pieaugot dēmosa (tautas) varai, pitagoriešu skola nebūt neskuma par vecās aristokrātijas kundzības laikiem. Viņi strādāja pie "labāko cilvēku" — zinību aristokrātijas — idejas, cilvēku, kas tiek attiecīgi atlasīti, audzināti un izglītoti. Pitagoriešu apvienības bija jaunās aristokrātijas kadru formēšanas skolas. Viņi aicināja bloķēt dēmosa tieksmes uz politisko vadību.

Heraklīts (540.—483. g. p.m.ē.) ētikā par augstāko vērtību uzskatījarunāt patiesību un darboties saskaņā ar dabu. Pēc viņa domām, vienotais sastāv no pretišķībām, kas pāriet viena otrā, bet galvenais dzīves likums ir cīņa un nepieciešamība. Cilvēki nav vienlīdzīgi un līdzvērtīgi. Demokrātija ir nesaprātīgo un "sliktāko" valdība. Turpretim saprātīga ir "labāko" valdība.

Platons (428.—348. g. p.m.ē.) bija pēdējā Atēnu valdnieka dēls. Viņa māte bija no likumdevēja Soloņa dzimtas. Platona darbu virsotnes bija grāmatas "Apoloģija", "Likumi" un "Valsts". Viņš rakstīja, ka īstenu labestību nav iespējams saistīt ar iesaistīšanos pilsētas politiskajā dzīvē, jo tādā gadījumā vai nu jāatkāpjas no morāles normām, vai jāaiziet no dzīves kā Sokrātam.

Platons izšķīra septiņu veidu valsts iekārtas. Viņš domāja, ka ideālais iekārtas tips stāv augstāk par valsti un likumdošanu un tam šie abi nav vajadzīgi. No reāli pastāvošajām valsts iekārtām divas — monarhiju un aristokrātiju — viņš uzskatīja par pareizām, bet pārējās — timokrātiju, oligarhiju, demokrātiju un tirāniju — par izkropļotām. "Likumos" Platons pauž domu par indivīda un sabiedrības dzīves stingru reglamentāciju.

"Valstī" viņš rakstīja, ka ikviena "valdība izdod likumus, kas tai izdevīgi: demokrātija — demokrātiskus, tirānija — tirāniskus... Visās pilsētās par taisnīgo atzīst pastāvošajai valdībai izdevīgo, bet tās rokās ir vara." Tālāk pēc sprieduma, ka stiprie sev izdevīgo uzdod par taisnīgo, viņš tomēr secina, ka vājiem ir jādara tas, kas nav izdevīgi stiprajiem.[410]

Pēc tam viņš raksta, ka visur, kur rodas netaisnība, tā padara neiespējamu katru rīcību, izraisīdama šķelšanos un strīdus.[411]

Ne mazums Platona ideju tomēr bija klaji autoritāras vai pat reakcionāras. Tā viņš aicināja nodibināt uzraudzību pār teiksmu sacerētājiem un aizliegt teiksmas, kas kompromitē dievus un pauž kaitīgas idejas.[412] Daudzas "Valstī" dialogu formā aprakstītās idejas viņš piedēvē Sokrātam, tajā skaitā gādību tikai par garīgi un fiziski pilnvērtīgiem pilsoņiem. Par fiziski nepilnvērtīgiem nav jārūpējas, un tiem var Jaut mirt. Viņa plānotie likumi paredzēja nogalināt tos, kam ir samaitāta dvēsele un kas nav dziedināmi. Jāvalda "pašiem labākajiem". Valdītāji un sargi jāizrauga, bet sargiem nedrīkst atjaut rīkoties ar zeltu.[413]

Platons aizstāv lietpratēju valdības ideju, rakstot: "Ja kurpnieki būtu nederīgi neprašas un apgalvotu, ka viņi ir lietpratēji, valstij tas nebūtu bīstami, bet, ja valsts un likumu sargi nebūtu tādi, kādiem viņiem vajadzētu būt, bet par kādiem tie tikai liktos, tad tu redzēsi, ka viņi pilnīgi sagraus valsti. "[414]

Platons iestājās par sievu kopību un amatpersonu kompetencē nodotu laulību organizāciju labāko bērnu radīšanai, atlasei un audzināšanai. Viņaprāt, bija nepieciešama labas sugas vairošana, neaudzinot nederīgo vecāku bērnus.[415] Tomēr Platons iestājās par sieviešu un vīriešu tiesību vienlīdzību un sieviešu tiesībām ieņemt augstākos valsts amatus.[416]

Par oligarhiju viņš dēvēja valsts iekārtu, kurā "valda bagātie, nabadzīgajiem nav nekādu tiesību piedalīties valsts pārvaldē... Ja valstī godā bagātību un bagātus ļaudis, tad tajā netiek godāts tikums un krietni cilvēki." Atzīmējot oligarhijas trūkumus viņš saka: "Iedomājieties, ja kāds izvēlētos kuģa stūrmaņus pēc viņu mantas un šo pienākumu neuzticētu nabadzīgajam, kaut gan viņš būtu labāks stūrmanis nekā citi." Oligarhijas apstākļos tauta ir sašķelta divās naidīgās nometnēs — bagātajos un nabadzīgajos. Platons raksta, ka oligarhiskā valstī gandrīz visi ir nabadzīgi, izņemot valdītājus. Oligarhijā zel izlaidība. "Bagātie ir bagāti tikai nabadzīgo drosmes trūkuma dēļ." Oli-garhijā viegli izceļas pilsoņkarš.[417]

Demokrātija rodas, kad uzvarējušie nabadzīgie nogalina dažus no saviem pretiniekiem, citus padzen no valsts, bet pārējiem dod vienādas pilsoņu tiesības un vienādu iespēju pildīt valsts amatus. Lielākoties šādā valstī amatus piešķir ar lozi. Demokrātijā dzīvo brīvi ļaudis. "Gandrīz šķiet," raksta Platons, "kātā ir pati labākā valsts iekārta." Ideālu valsti var izveidot, pilnveidojot vienu no demokrātijas formām, domāja Platons.

Par demokrātijas negatīvajām īpašībām Platons uzskatīja valsts vadītāju atlases principa neievērošanu, jo demokrātijā "nejautā, ko tāds cilvēks ir darījis, pirms viņš sāka nodarboties ar politiku. Pietiek ar to, ka viņš paziņo, ka ir labvēlīgs pūlim, lai viņu godātu." Neviens nav drošs par savu īpašumu.[418]

Pēc Platona, viena valsts iekārta cikliski nomaina otru. Demokrātijai parasti seko tirānija. Tirāns loti līdzinās prātā jukušam. Viņa iekāres aug ar katru dienu. Jo ilgāk tirāns valda, jo vairāk viņā nostiprinās tirāna daba. Nav valsts, kas būtu nelaimīgāka par tirāna valsti. Tirānam pakļautā valsts ir vislielākajā verdzībā, arī tirāna dvēsele ir verdziska un zemiska, jo tajā valda nekrietnākā un neprātīgākā dala. Tirāns dzīvo kā cietumā ieslodzīts.[419]

Sofista, Perikla drauga Protagora (490.—420. g. p.m.ē.) galvenā maksima bija "cilvēksir visu vērtību mērs! ". Viņš sprieda, ka nav pašu par sevi ne pareizu, ne nepareizu uzskatu. Ir tikai "stiprais" vairākuma uzskats un "vājais" mazākuma viedoklis. Tieši sofisti ( 5. gs., 4. gs. pirmā puse p.m.ē.) izteica visu cilvēku vienlīdzības ideju. Likofrons uzskatīja likumus par pilsoņa personisko tiesību garantiem.

Sofists Gorgijs(4&5.—380. g. p.m.ē.) bija pārliecināts, ka visiem kopēja labestība nepastāv.

Platona Akadēmijas audzēknis Aristotelis (384.—322. g. p.m.ē.) valsti - polisi uzskatīja par dabisku veidojumu. Viņš rakstīja, ka cilvēks pēc dabas ir politisks dzīvnieks. Platona ģimenes un privātīpašuma likvidācijas idejas viņš uzskatīja par pretdabiskām un tāpēc nereālām. Polises mērķis, tāpat kā cilvēkam, ir laimīga dzīve. Valsts galvenais mērķis ir cilvēka audzināšana labestības un tikumības garā. Ideāla valsts, "politija", viņaprāt, būtu zināms oligarhijas sajaukums ar demokrātiju, kad bagāto un nabadzīgo polarizāciju neitralizē plašais mantīgais vidusslānis.

Politiskais taisnīgums ir iespējams vienīgi starp brīviem un vienlīdzīgiem cilvēkiem. Pilsonis ir persona, kas tiesīga piedalīties likumdošanas un tiesas izpildvaras darbā.12

Taisnīguma koncepcijai loti liela nozīme ir starptautiskajās tiesībās un tajā skaitā ari cilvēka tiesībās. Aristotelis daudz pūlu veltīja ari taisnīguma problēmas izpētei. Darbā "Politika" viņš rakstīja, ka taisnīgumam ir vieta vienīgi politiskajā dzīvē, jo visa cilvēku kopējās politiskās dzīves rinda balstās uz tiesībām, bet tiesības pašas par sevi ir taisnīguma un netaisnīguma kritērijs. Attīstot šo domu tālāk, Aristotelis noskaidroja likumsakarību, ka daži saprot taisnīgumu kā vienlīdzību un tā tas patiesībā arī ir, taču tikai starp vienlīdzīgajiem. Citi par taisnīgu uzskata nevienlīdzību. Arī tā patiesībā ir taisnība, bet atkal tikai starp nevienlīdzīgajiem.13

Par cilvēku kopdzīves mērķi Aristotelis uzskatīja laimi, jo pretējā gadījumā cilvēku sabiedrība varētu sastāvēt vienīgi no vergiem. Politikas mērķis ir taisnīgs vispārējais labums.14 Vardarbību viņš neuzskatīja par tiesību avotu, jo likums to nevar padarīt par tiesībām.15

Kā atzīmē Aristotelis, Atēnu demokrātija tika radīta vienpadsmit reformu rezultātā, no kurām pirmā bija valsts izveidošana. Reformu laikā demokrātija vairākkārt tika gan gāzta, gan atjaunota. Demokrātija "pastāvīgi ļauj attīstīties tautas masu varai.

Patiesi, tauta pati sevi dara par visa valdnieku, un viss tiek pārvaldīts ar tās lēmumiem un tiesām, kurās tā valda."[420]

Atēnu demokrātijas ieguldījums demokrātijas koncepcijas attīstībā pasaulē ir milzīgs. Daudzi senajās Atēnās izveidotie demokrātijas institūti veido mūsdienu cilvēka tiesību pamatelementus. Tā vispirms ir tautvaldības sistēmas izveide, kas, pirmkārt, iemiesojās vēlētas tautas sapulces izveidē. Vēlēja arī tiesnešus un visus izpildvaras pārstāvjus, kurus pirms ievēlēšanas pārbaudīja tā saucamajā dikomāsijas procedūrā. Otrkārt, tika likti zināmi pamati varas dalīšanas principam. Bija noteikta visu pilsoņu vienlīdzība likuma priekšā.

Tautas sapulce pieņēma likumus, apsprieda kara un mierajautājumus, tiesāja augstākās amatpersonas, nodarbojās ar sūtniecību izveidošanu un augstāko militāro komandieru — stratēģu iecelšanu. Ar ikdienas valsts pārvaldes jautājumiem vienā no demokrātijas etapiem nodarbojās pēc lozes izvēlētā 500 padome.

Senajās Atēnās izveidoja stingri reglamentētu pilsonības institūtu, kas balstījās vienīgi uz abu vecāku asinsradniecības tiesībām. Dzīvesvieta neveidoja pilsonības pamatus. Pastāvīgi Atēnās dzīvojošajiem ārvalstniekiem — metekiem nebija pilsonības tiesību un zemesīpašumu, bet tiem bija jāmaksā nodokli tāpat kā pilsoņiem un jādien armijā. Tomēr viņiem bija tiesības būt gan prasītājiem, gan atbildētājiem tiesā. Pēc Aristoteļa vārdiem, par pilsoni uzskatīja tikai to, kam bija tiesības piedalīties tautas sapulcē un tiesā.[421]

Visus pilsoņus ierakstīja pilsoņu — dēmotu sarakstā. Pilsoņiem bija jānodod zvērests par uzticību valstij un gatavību cīnīties par to ar ieročiem rokās. Viens no pilsonības iegūšanas pamatiem bija iepriekšējais obligātais divu gadu dienests robežsargos.

Pilsoņus nedrīkstēja sodīt ar nāvi, iekalt dzelžos un uzlikt viņiem naudas sodus bez tiesas lēmuma. Likumisks spēks bija vienīgi tiesas spriedumam. Tiesas kolēģijas veidoja pēc lozes, lai nevarētu komplektēt to sastāvu tā, ka būtu iespējams ietekmēt procesa rezultātus. Procesam bija sacensības raksturs. Tiesa pieņēma lēmumus, aizklāti balsojot.

Raktuves Atēnu demokrātijas laikā bija visas tautas īpašums, tāpēc tās varēja tikai nomāt un tikai izsoles rezultātā. Invalīdus un trūcīgos uzturēja no valsts līdzekļiem. Tātad jau Atēnu demokrātijas laikā pielietoja daudzus tādus demokrātijas pamatprincipus, kas ir pamatā arī mūsdienu cilvēka tiesībām.

Atēnu vergturu demokrātijas pamatus izveidoja asas šķiru cīņas apstākļos 594. gadā p.m.ē., Solona reformu laikā, kad praktiski visa tauta, izņemot vergus, bija bruņota un ar ieročiem rokās varēja aizstāvēt savas intereses. Bruņotas tautas varas apstākļos tirānijas izveidošanās un tautas vairākuma gribas apspiešana ir apgrūtināta.

Aristoteļa laikos jau pastāvēja loti dzīvi starptautiskie sakari un bija plaša informācijas apmaiņa par dažādu apkārtējo valstu uzbūvju īpatnībām. Tāpēc Aristotelis savos darbos analizēja katras šīs valsts un arī Platona "ideālās" valsts modeļa priekšrocības un trūkumus.

Tā Aristotelis rakstīja, ka sabiedriska īpašuma trūkums bija tas, ka par maz bija to, kas par to rūpējās. Sabiedriskā īpašuma uz zemi apstākļos darba augli ari tiek sadalīti nevienmērīgi un strīdu ir daudz vairāk nekā privātīpašuma uz zemi apstākļos. Tāpēc viņš izteica šaubas par to, ka ideālu valsts modeli varētu panākt ar komunistiska dzīvesveida, bet nevis ar labu tikumu filozofijas un tiesību palīdzību.

Bet viņš arī atzina, ka zemes brīva pirkšana un pārdošana noveda pie milzīgas nevienlīdzības, kad zeme koncentrējās loti nedaudzu īpašnieku rokās.

Aristotelis uzskatīja par pareizām tās valdības, kas rūpējas par vispārējo labumu, un par nepareizām tās, kas rūpējas vienīgi pārvaldības labumu. Viņš bija pārliecināts, ka visās nepareizajās valsts formās attiecības starp valdību un pilsoņiem ir līdzīgas attiecībām starp kungiem un vergiem.18

Viņaprāt, pareizāk bija, kad vara piederēja vairākumam nekā pat "labākajam" mazākumam. Tuipat gan viņš izteica arī zināmas šaubas par noteikta veida vairākuma varu, "jo ar ko gan daži cilvēki atšķiras no lopiem?". Tomērpar demokrātijas pamatprincipiem Aristotelis uzskatīja vairākuma varu un brīvību.19

Aristotelis rakstīja, ka esošās kārtības stabilitātes nodrošināšanai nevienam nedrīkst izrādīt pārmērīgu cieņu, ne arī pārlieku paaugstināt. Valsts amati jāpiešķir dažādu šķiru pārstāvjiem.

Aristotelis bija novērojis, ka tur, kur augstākā vara nepiederēja likumam, parasti parādījās demagog, kuru esamība esot īpaši raksturīga demokrātijai. Demagogi tur valda pār sabiedrisko domu, un tauta tiem parasti tic. Aristotelis rakstīja, ka vairums tirānu rodas no demagogiem. Visi demagogi ir panākuši tirānu varu, tikai iepriekš iekarojot tautas uzticību.20

Aristotelis bija novērojis, ka vēsturē politiskās sistēmas cikliski nomaina viena otru.

Polibijs (210.—128. gads p.m.ē.) arī bija radījis savu politisko sistēmu nomainās cikliskuma teoriju par to, ka valdnieku ēru nomainīja oligarhija, bet oligarhiju gāza tauta, kas iedibināja demokrātiju, kad tautas vairākums ņēma varu savās rokās. Demokrātijas apstākļos tiek ieviesta likumpaklausība un labi tikumi. Bet, pakāpeniski atkāpjoties no šiem principiem, tauta pati atvirzās no varas un ievēl par savu vadoni enerģisku, godkārīgu demagogu. Demagoģija pakāpeniski izvirst ohlokrātijā— pašā sliktākajā valsts formā —, kuru atkal nomaina tirānija.

Senajās Atēnās, kā atzīmē Hugo Grocijs, pastāvēja īpaši likumi pret varas uzurpāciju. Pēc Solona likuma katram bija tiesības nogalināt personu, kas iestājās pret tautas varu. Hugo Grocijs visnotaļ atbalstīja Platona maksimu viņa sūtījumā Perdikem: "Valstī uzsāc vienīgi to, ko var atbalstīt tavi līdzpilsoņi; piespiest kaut ko darīt nav vēlams ne saviem radiniekiem, ne dzimtenei."

Atskatoties uz seno demokrātiju pieredzi, Hugo Grocijs, kas atbalstīja mērenību spēka pielietošanā, citēja sengrieķu autoru Sallistiju: "Kaut arī ir iespējams iegūt varu

18 Аристотель. Политика. — Москва: Унив. типогр., 1893. — С. 110.

19 Там же, с. 120., 313.

20 ТаМ же, с. 228.,296.—297.

pār dzimteni un tas pilsoņiem ar vardarbību, pat sasniedzot visvarenību un sodot ļaunprātības, neskatoties uz to, tādu rīcību visnotaļ ienīst, jo visi valsts apvērsumi noved pie slepkavībām, deportācijām un cita veida vardarbībām."21

SENA ROMA

Senās Romas ieguldījums demokrātijas un tiesību ideju attīstībā ir milzīgs, jo tur attīstījās daudzi demokrātijas institūti, kas ir izdzīvojuši līdz mūsu dienām. Senajā Romā tās tūkstoš gadu ilgās pastāvēšanas laikā bija izveidots savam laikam loti augsti attīstīts valstiskums, justīcija un tautvaldības institūti, kas lielā mērā bija attīstījušies gandrīz 500 gadu ilgajā republikas periodā.

Romā, tāpat kā Senajā Grieķijā, visas reformas notika asas šķiru cīņas rezultātā. Tur izveidojās tādas varas institūcijas kā patriciešu sapulce pa kūrijām, tautas sapulce (comitia), centūriju sapulce, plebeju sapulce pa teritoriālajām tribām un senāts.

Tautvaldība bija ierobežota tādējādi, ka tautas sapulcēs varēja apspriest vienīgi jautājumus, kurus tajā izvirzījamaģistrāti un ko iepriekš bija apspriedis senāts. Tāpēc tautas sapulcei nebija likumdošanas iniciatīvas. Senātam valstī bija centrālā loma. Nevienu likumprojektu nevarēja pieņemt bez iepriekšējas apspriešanas senātā, un neviens pieņemtais likums neieguva spēku bez tā apstiprināšanas senātā. Senāta sapulces varēja sasaukt tikai augstākie maģistrāti, kuri paši atskaitījās senātā un bija pilnīgi no tā atkarīgi.

Izpildvara piederēja maģistrātiem, kurus ievēlēja uz vienu gadu. Pastāvīgas valsts birokrātijas nebija. Diktatorus ievēlēja vienīgi ārkārtējā stāvokļa apstākļos un uz sešiem mēnešiem. 494. gadā p.m.ē. pēc plebeju aiziešanas uz Svēto kalnu izveidoja tautas tribūnu (tribūni plebis) institūciju.22 Tautas tribūni bija neaizskarami, unto uzdevums bija aizstāvēt plebejus pret patriciešu patvaļu. Pēc 287. gada likuma lex Hortensia pieņemšanas tribūni ieguva lielāku varu nekā augstākie maģistrāti konsuli, kuriem piederēja arī militārā vara. Tautas tribūniem, pamatojoties uz ius intercendendii tiesībām, bija iespējams atcelt pret plebejiem vērstos maģistrātu lēmumus, bet vēlāk ari izmantot veto tiesības pret likumprojektiem un tiesības protestēt senāta lēmumus (senātus consultum, decretum). Tribūniem bija likumdošanas iniciatīva un tiesības sasaukt tribu sapulci.

Kā atzīmē Hugo Grocijs, Republikas laikā Romā "Valērija likums sodīja tos, kas ieņēma sabiedriskos amatus bez tautas piekrišanas. Arī likums par konsuliem, kuru pieņēma pēc decimviru valdīšanas laika, aizliedza radīt tādus jaunus valsts amatus, kuru lēmumi nav tautai jāapstiprina. Ja kāds radītu tādus amatus, tad katram pēc šī likuma bija atļauts šādu cilvēku nogalināt. Tāpat bija atjauts nogalināt personu, kas bija vardarbīgi sagrābusi varu."23

21 Cit. pēc — Гроций Г. О праве воины Н мира. — Москва, 1956. — С. 172—175.

22 Senās Romas vēsture. — Rīga, 1984. — 65.—69. lpp.

23 Гроций Г. О праве воины Н МНра, с. 74—75.

Imperatoru varas laikmeta šīs demokrātiskas normas, protams, nedarbojās.

Impērijas norieta laikā, kā rakstīts mūsu ēras II gadsimta romiešu jurista Gaja "Institūcijās":

"2. Romiešu tautas civilās tiesības sastāv no likumiem, plebeju lēmumiem, senāta lēmumiem, imperatoru dekrētiem, maģistrātu ediktiem un tiesību zinātnieku atbildēm.

3. Likums ir tas, ko romiešu tauta ir apstiprinājusi un nolēmusi; plebeju lēmumi ir tie, ko plebeji ir apstiprinājuši un nolēmuši. Plebeji atšķiras no tautas ar to, ka ar vārdu "tauta" mēs apzīmējam visus pilsoņus, ieskaitot patriciešus; ar plebeja nosaukumu apzīmē citus pilsoņus, izņemot patriciešus. Tieši tāpēc patricieši savā laikā apgalvoja, ka plebeju lēmumi viņiem nav saistoši, jo tie sastādīti un pieņemti bez viņu piekrišanas un līdzdalības. Vēlāk tika pieņemts Hortenzija likums, ar kuru bija noteikts, ka plebeju sapulču likumi bija saistoši visai tautai."24

Senajā Romā, tāpat kā Grieķijā, tikai brīvam cilvēkam bija politiskās un civilās tiesības. Vergs bija tikai runājoša lieta. Visplašākās tiesības bija patriciešiem, kam no paša sākuma tika piešķirtas Romas pilsoņu tiesības. Zūdot vai mainoties kādam no personas statusa elementiem, attiecīgi mainījās personas tiesībspēja. Zaudējot brīvību, cilvēks kjuvapar vergu. Zaudējot Romas pilsoņa tiesības, kas parasti notika ar notiesātajiem vai izsūtītajiem, persona zaudēja savas politiskās tiesības, bet saglabāja brīvību vai civilo tiesībspēju.

Nepilntiesīgu pilsoņu kategoriju (cives non optimo jure) veidoja brīvlaistie vergi, kuri nevarēja kļūt par maģistriem, stāties likumīgā laulībā un kuru vēlēšanu tiesības bija ierobežotas.

Romiešu institūtus demokrātijas norieta laikā savos dialogos labi raksturoja Cice-rons. teikdams, ka pilsoņi gan balsoja un pārstāvēja impērijas un maģistratūras, bet vēlētāji viņiem deva tikai to, kas tiem bijajādod, pat pret savu gribu, jo viņiem pašiem nebija tā, ko no viņiem centās izspiest citi, — tiesību piedalīties senāta darbā un tiesu sēdēs, kurās piedalījās izmeklēti tiesneši, viņiem nebija visa tā, kas bija saistīts ar izcelšanos no senas un bagātas dzimtas. Bailīgie un spēkos vājie piekāpās bagātajiem un zemojās to patvaļas priekšā.25

Romas republikāniskie demokrātijas institūti tika sagrauti, sākot ar Sullas diktatūru. Vēlāk impērijas laikā to izdarīja karavadoņi, kas izmantoja armiju personīgās varas diktatūras iedibināšanai. Šo tradīciju pēc Sullas nostiprināja Cēzars un Augusts. Sve-tonijs rakstīja, ka, vēl būdams triumvirs, Augusts izcēlās ar īpašu zvērību, nogalinot proskripcijās ietvertās personas. Iegūstot 23. gadā p.m.ē. mūža tribunāta un vēlāk lielā pontifaka (virspriestera) amatus, Augusts sagrāba gan augstāko laicīgo, gan garīgo varu.26

Par Augustu runāja, ka viņš ievedis kārtību valstī. Š. L. Monteskjēnosauca šo kārtību par pastāvīgu verdzību, "jo brīvā valstī, kur varas uzurpators tikai nupat ieguvis

24 Хрестоматия no истории государства и права зарубежных стран. —Москва, 1984. — С. 53.

25 Цицерон. Диалоги. — М., 1966. — С. 23—69.

26 Светоний, с. 55—69.

augstāko varu, nosauc par kartību visu to, kas var nostiprināt viena cilvēka neierobežotu autoritāti, bet par nekārtībām visu to, kas var balstīt pavalstnieku brīvību".

Monteskjē bija nācis pie slēdziena, ka "visi, kas kala godkārīgus plānus, sekmēja zināmas anarhijas iedibināšanu valstī... Viņi ieveda paražu uzpirkt tautu ar naudu." Viņi pirka un iebiedēja tiesnešus, organizēja nekārtības vēlēšanu laikā ar dažāda veida vardarbības palīdzību. "Bet, kad Augusts kļuva par valdnieku, politiski apsvērumi lika viņam atjaunot kārtību, lai dotu iespēju izbaudīt vienvaldības labumus."27

FEODĀLISMĀ LAIKMETS

Feodālisma laikmetā salīdzinājumā ar senajām demokrātijām, izņemot atsevišķas pilsētvalstis ar republikānisku iekārtu, kā, piemēram, Itālijā, cilvēka tiesību līmenis bija daudz zemāks. Viens no uzskatāmākajiem piemēriem šajā ziņā ir Livonija, kur baltvācu agrārā likumdošana latviešu zemniekus pielīdzināja Senās Romas vergiem. Pirmais šo koncepciju 1598. gadā izstrādāja baltvācu jurists D. Hilhensun ietvēra to kodeksa projektā, pēc kura Baltijas dzimtcilvēkiem, tāpat kā vergiem, nebija tiesību uz privātīpašumu.

Dzimtcilvēki bija neierobežots muižnieku privātīpašums, baroniem bija tiesības viņus dāvināt, pārdot vai atsavināt. Zemnieku mantība — ēkas, lopi un iegūtā produkcija piederēja muižniekiem. Kā rakstīja Garlībs Merkelis, vācu baroni latviešiem un igauņiem bija nolaupījuši ne tikai zemi un brīvību un nospieduši pašus verdzībā, bet centās nolaupīt arī nacionālo lepnumu. Ja muižnieks gribēja latviešu dzimtcilvēkam nocirst galvu, tad saskaņā ar pastāvošo kārtību viņam pietika par tiesnešiem pieaicināt tikai dažus no saviem kaimiņiem.29

Tikai pēc Gustava Ādolfa 1638. gada rīkojumiem dzimtkungs zemniekus vairs nedrīkstēja nobendēt, toties jo mežonīgāka kļuva tā saucamā mājas pārmācība pēršana ar pātagu vai rīkstēm.

Mājas pārmācības sistēma tika saglabāta pat pēc 1804. gada cara valdības "Nolikuma par Livonijas zemniekiem". Tomēr ar šo likumu jau tika atzīts, ka dzimtcilvēki veido atsevišķu kārtu un ir valsts pavalstnieki.

Līdz XVIII gs. vidum dzimtcilvēkiem Vidzemē nebija pat tiesību pēc savas gribas precēties. Kā raksta G. Merkelis, "pat vecāku domas neievēroja, bet, tāpat kā savos ganāmpulkos, atļāva tikai tādu savienošanos, kas atbilda viņu interesēm".30 Arī vēlāk baroniem bija pietiekami daudz iespēju liegt dzimtcilvēkam izvēlēties dzīvesbiedru saskaņā ar savām jūtām.

27 Монтескьё, c. 103—104.

28 Миллер В., Мелькисис E. Политика — правовые взгляды Гарлиба Меркеля. - М., 1977. С. 74—75.

29 Merkelis G. Izlase. - R., 1969. - 74. —75. lpp.

30Turpat,74.—75. lpp.

Vienīgi pec Krievijas impērijas valdības 1817. gada un 1819. gada nolikumiem zemnieki Latvijā formāli ieguva personas brīvību, tomēr viņiem nebija pārvietošanās brīvības. Zeme palika muižnieku īpašumā. Līdz XVIII gadsimta vidum zemniekiem pat nebija tiesību precēties pēc savas gribas.

Dzimtcilvēka iespējas aizstāvēt savas tiesības pret muižnieku patvaļu bija minimālas, jo tiesnešus iecēla muižniecības kopsapulcē. Muižniecības landtāgs vadīja tiesas un bija to augstākā apelācijas instance. Ja dzimtcilvēks mēģināja sūdzēt baronu tiesā, tad tur viņu gaidījakunga radi, draugi vai paziņas. Vairāk nekā viens vai divi zemnieki vienlaikus nedrīkstēja sūdzēties par nodarītajām pārestībām, un sūdzībām vajadzēja būt individuālām, pretējā gadījumā zemniekus atraidīja un sodīja kā musinātājus. Dzimtcilvēki, protams, slikti orientējās vācu likumos, taču tiem bija aizliegts izmantot advokāta palīdzību.

Ja tiesa nosprieda, ka zemnieka sūdzība bijusi nepamatota, tad citiem par brīdinājumu to sodīja: pirmo reizi ar desmit pāriem rikšu, otru ar divdesmit pāriem, bet trešajā reizē to uz vienu gadu nodeva cietokšņa darbos. Kā rakstīja G. Merkelis, dzimtcilvēka mēģinājums saukt palīgā likumu tika uzskatīts par uzbrukumu dzimtkungu suverēnajām tiesībām vai pat par valsts noziegumu.31

Feodālā absolūtisma vispārēja raksturīga iezīme Eiropa bija monarha neierobežota vara pār saviem vasaļiem un visiem pavalstniekiem kopumā. Sabiedrība bija sašķelta daudzās kārtās, kuras atšķīrās ar savu sociālo un tiesisko statusu. Katrā šķirā bija vēl īpaša gradācija.32

Monarhi savu varu bieži izmantoja ļaunprātīgi, kas radīja neapmierinātību ne vien zemākajos slāņos, bet pat feodālās aristokrātijas vidū. Tāpēc aristokrātija centās panākt karaļa varas ierobežošanu un zināmas tiesību un brīvību garantijas pavalstniekiem.

Tāpēc viena no šī laikmeta tiesību zinātnieku un filozofu galvenajām izpētes tēmām bija varas uzurpācija, cīņa arto, humānisma idejas un cilvēka tiesības.

Inkvizīcijas laikos sodi izceļas ar sevišķu zvērību. Nekādas tiesību un brīvību garantijas tās priekšā nepastāvēja. Tā imperatora Kārla V (1500—1558) Constitutio Criminalis Carolina F. Engelss raksturoja šādi: "No tiem pamācošajiem Karolīnaspan-tiem, kas runā par "ausu nogriešanu", "deguna nogriešanu", "acu izduršanu", "roku pirkstu nociršanu", "galvas nociršanu", "saraustīšanu uz rata", "sadedzināšanu", "spīdzināšanu ar nokaitētām knaiblēm"..., nav neviena, kuru žēlsirdīgais senjors un aizbildnis nevarētu piemērot saviem zemniekiem saskaņā ar personīgajiem uzskatiem. Un kas gan zemnieku varētu aizstāvēt? Tiesās sēdēja baroni, mācītāji, patricieši vai juristi, kas labi zināja, par ko tie saņem naudu."33

31 Merkelis G. Izlase. — R., 1969. — 204.—205. lpp.

32 Markss K., Engelss F. Darbu izlase, 1. sēj., 113. lpp.

33 Маркс К., Энгельс Ф. Соч. — Т. 7, с. 357.

NĪDERLANDE

Hugo Grociis. kas rakstīja savus darbus uz loti plašas senatnes autoru idejiskā mantojuma bāzes, kurus viņš bieži citēja, vislielāko ieguldījumu izdarījis kara un miera, respektīvi, humanitāro, tiesību attīstībā. Citējot grieķi Eitīmiju, viņš raksta, ka ne valsts, ne valdnieks, kas apveltīts ar augstāko varu, neredz nekā netaisnīga rīcībā, kas tiem izdevīga, taisnība ir stiprākā pusē. Nevar valdīt pār valsti, nepārkāpjot taisnīgumu. Domstarpības starp valstīm gandrīz vienmēr tiek izšķirtas ar spēka palīdzību. Taču pats H. Grocijs secina, ka "karš nekādi nesaskan ar tiesībām,". Tālāk viņš atsaucas uz romieti Tertulliānu, kas sacījis: "Viltība, nežēlība, noziegumi veido kara iedabu."34

Tālāk Grocijs atsaucas uz Pompeja maksimu: "Vai es varu domāt par likumu, kad es esmu bruņots?" No tā Grocijs secina: Tiesibašr stiprākā griba... Tiesības neiegūst

savu ārējo apstiprinājumu, ja nav spēka to iedzīvināšanai. "3S

Grocija darbos visur pirmajā vietā ir morāles jautājums, viņš raksta, ka "dabiskās tiesības ir veselā saprāta priekšraksts, ar kuru tā vai cita darbība atkarībā no tās atbilstības vai pretrunām ar pašu saprātīgo dabu tiek atzīta vai nu par morāli apkaunojošu, vai morālei nepieciešamu".36

Ne mazums vietas savos darbos Grocijs veltījis arī varas uzurpācijas un tautvaldības jautājumiem. Tā, ieturot lielu mērenību šajos jautājumos, viņš raksta: "Iemeslu tam, kāpēc tauta var pilnīgi atteikties no viena augstākās varas un nodot to citam, ir loti daudz, tajā skaitā, ja līdz briesmu galīgai robežai novestā tauta nevar atrast citu aizsardzības veidu vai arī tā trūkuma spiesta nevar citādi atrast iztikas līdzekļus."37

Viens no ievērojamākajiem Nīderlandes domātajiem pec Grocija bija ebreju izcelsmes Holandes filozofs Benedikts (Baruh) Spinoza (1632—1677).Asas jūdaisma dogmu un māņticības kritikas dēl Holandes ebreju kopiena viņu izdzina (herem). Spinoza rakstīja: "Bailes ir iemesls, pateicoties kuram māņticība rodas, saglabājas un tiek uzturēta... Sludinātāji visvairāk valdīja pār plebejiem."38

Spinoza bija loti kritisks pret pūla kaislībām. Pēc viņa novērojumiem, "pūlis (vul-gus ) vienmēr paliek vienādi nožēlojams, tāpēc viņš nekad uz ilgu laiku nav vienādi mierīgs. Tam visvairāk patīk tikai tas, kas ir jauns un kurā tas vēl nav paspējis vilties. Šī nepastāvība ir bijusi par daudzu dumpju un briesmīgu karu iemeslu, jo..., kā teicami novērojis Kurcijs, ../Tiekas tā nevalda pār pūli kā māņticība...". Reliģijas veidā tautai viegli uzspiež te cienīt savus valdniekus kā dievus, te nolādēt tos kā vispārējus cilvēces ienaidniekus."

Spinoza turpina: "Monarhiskās pārvaldesugstākais noslēpums un tās vislielākā! interese ir turēt ļaudis neziņā un krāpt tos, bet bailes, ar kurām tie jāpārvalda, jāpiesedzj

34 Гроций Г. О праве воины Н мира, с. 44,45. 35ТаМже, с. 49.

36 Там же, с. 71.

37Тамже, с. 128.

38 Спиноза Б. Избр. произв. — Москва. — Т. II, с. 8.

ar skalo reliģijas vārdu, lai cilvēki paši cīnītos par savu paverdzināšanu ka par savu labklājību un neuzskatītu par apkaunojumu, bet gan par vislielāko godu nežēlot savu dzīvību un asinis kaut kāda viena cilvēka dēļ, bet brīvā republikā, tieši pretēji, neko tādu pat nevar iedomāties..., tāpēc ka ar aizspriedumiem vai citādi apspiest jebkura cilvēka brīvu saprātu ir pilnīgā pretrunā ar vispārējo brīvību."[422]

Spinoza stingri iestājās par demokrātisku valsts pārvaldi. Viņš uzskatīja, ka visai sabiedrībaijābūt bruņotai, valsts aizsardzība jāīsteno visiem pilsoņiem. Nevienu nedrīkst uzņemt pilsonībā, ja viņš nemāk apieties ar ieročiem. "Nekādā gadījumā nevar kādam uzticēt visu pārvaldi un vienlaicīgi saglabāt brīvību. īstenībā tam, kas tiecas pēc absolūtās varas, vienmēr ir viena dziesma: valsts intereses pieprasa, lai tās lietas notiktu slepeni. Viss tas jo ātrāknoved pie ļaunprātīgas verdzības, jo vairāk slepenība tiek piesegta ar vispārējā labuma apsvērumu masku."[423]

ANGLIJA

Pirmais ievērojamākais Eiropas tiesību dokuments, kas ierobežoja karaļa varu un reglamentēja tiesības un brīvības, bijaAnglijas 1215. gada Lielā brīvību harta (Magna Charta)[424], kuru baroni piespieda parakstīt karali Džonu (John). Harta sastāvēja no 65 pantiem, un tā reglamentēja vienīgi aristokrātijas, pilsētu un baznīcas (1. p.), nevis vienkāršās tautas tiesības un brīvības.

Harta ierobežoja karaļa patvaļu, nosakot, ka neviens brīvs cilvēks netiks sodīts ar soda naudu (20. p.), arestēts vai ieslēgts cietumā un nevienam patvaļīgi netiks atņemts īpašums citādi kā pēc sev līdzīgo tiesas lēmuma un saskaņā ar valsts likumu (39. p.). Harta deklarēja pārvietošanās un izbraukšanas brīvību tirgoņiem un tās ierobežojumus personām, kas nebija uzticīgas monarham vai izcieta cietumsodu (41. p.). Londonai un citām pilsētām tika piešķirtas visas senās tiesības un brīvības (13. p.).

1628. gadā Anglijā pieņēma "Tiesību bilu "(Bill of Rights)[425] [426], kas pirmo reizi tiesību vēsturē noteica, ka nodokli uzliekami ne citādi kā vienīgi arparlamenta lēmumu. Sakarā ar to nomaksu vai nenomākšu nevienu brīvu cilvēku nedrīkstēja ne aizturēt, ne ieslēgt cietumā, ne saukt pie atbildības, ne izmantot pret viņu piespiedu līdzekļus.

1641. gada Lielā remonstrācija^43 nosodīja karaļa patvaļu un episkopu, kā arī to tiesu neierobežoto varu un noteica, ka parlamentu nevar atlaist bez abu palātu piekrišanas.

1649. gada 4. janvāra Pārstāvju palātas lēmums, ar kuru tāpasludināja sevi par Anglijas valsts augstāko varu,[427] pirmo reizi pēc antīkās demokrātijas no jauna pasludināja, ka tauta ir jebkuras likumīgas varas avots, bet Anglijas Pārstāvju palāta,

kas ir ievelēta un kuras sēdes notiek parlamenta, pārstāv tautu un ir augstāka vara valstī. Tam, ko Pārstāvju palāta parlamentā nolemj un pasludina par likumu, ir likuma spēks, un tas ir saistošs tautai, neskatoties uz to, ka karalis un pēri tam nav devuši savu piekrišanu.

1679. gada 26. maija Habeas corpus aktam (Habeas Corpus Act) bija milzīga nozīme tālākajā kriminālprocesa un cilvēka tiesību demokratizācijā. Saskaņā ar šo dokumentu arestētā vai aizturētā persona, izņemot tos, kas bija apsūdzēti valsts nodevībā vai smagā kriminālnoziegumā, pēc pieprasījuma ne vēlāk kā trīs dienu laikā no aresta brīža bija jāved pie Anglijas lorda kanclera vai lorda zīmoga glabātāja, vai tiesneša, vai šīs tiesas baroniem, kuru pienākums bija noskaidrot attiecīgās personas brīvības atņemšanas iemeslus un, ja izrādījās, ka persona nav vainīga, ne vēlāk kā divas dienas pēc šīs atvešanas pie tiesas dot pavēli nevainīgu cilvēku atbrīvot. Šī principa pārkāpējiem — cietuma priekšniekiem un cietumsargiem — bija noteikta no 100 līdz 200 mārciņu liela soda nauda un atbrīvošana no amata. Tiesnešiem, kas nepamatoti atteica Habeas Corpus ad subjiciendum (pilns tiesneša pavēles nosaukums) pavēli, bija noteikts līdz 500 mārciņu liels sods par labu ieslodzītajam. Dokuments noteica arī atbrīvošanas iespēju pret galvojumu un drošības naudu, kuras summa bija nosakāma pēc apsūdzētā materiālā stāvokļa un nozieguma smaguma, attiecīgai personai apņemoties ierasties uz nākamo tiesu.45

Konstitucionālās monarhijas veidošanās laikā Anglijā 1689. gada 13. februāri tika pieņemts "Tiesību Ms "(Bill of Rights)46, kurš noteica šādus jaunus un pret absolūtismu vērstus demokrātiskus tiesību principus, no kuriem daudzi mūsdienās jau ir kļuvuši par cilvēka tiesību pamatprincipiem:

* pretenzijas uz varu apturēt likumus bez parlamenta piekrišanas vai izpildīt tos ar karaļa pavēli ir nelikumīgas (1., 2. p.);

« pavalstniekiem ir tiesības griezties pie valdnieka ar petīcijām, un vajāšana par to ir pretlikumīga (5. p.);

* pastāvīgās armijas uzturēšana miera laikā Anglijas teritorijā bez parlamenta atļaujas ir pretlikumīga (6. p.);

• parlamenta vēlēšanas ir brīvas (8. p.);

» vārda un diskusiju brīvība parlamentā nevar būt pamats vajāšanai vai izskatīšanai tiesā vai jebkur, izņemot parlamentu (9. p.);

• pārmērīgas soda un drošības naudas, kā arī nežēlīgi un neparasti sodi nav pieļaujami (10. p.);

» tiesas piesēdētājus ieraksta īpašos sarakstos un aicina uz tiesu noteiktā kārtībā (11. p.); piesēdētājiem valsts nodevības lietās jābūt no brīviem zemes īpašniekiem;

9 ļaunprātību novēršanas un likumu aizsardzības nolūkos parlaments jāsasauc, pietiekami bieži (13. p.).

1701. gada Likuma par pavalstnieku tiesību un brīvību iespējamu ierobežošanu un labāku garantēšanu^47 principiālā novitāte bija vērsta uz likumdevēju korupcijas

45 Хрестоматия no истории государства и права зарубежных стран. — Москва, 1984. — С. 161—163.

46 Там же, с. 165—166.

47 Там же, с. 166—167.

novēršanu. Tā II panta bija noteikts, ka "neviena persona, kas ieņemjebkādu apmaksātu amatu vai karalim pakļautu posteni vai saņem no krona pensiju, nevar būt Pārstāvju palātas loceklis". Pēc 1709. gada Likuma par amatiem XXV panta Pārstāvju palātas locekļa ievēlēšana, kas bija pieņēmis no karaļa šos amatus, tika uzskatīta par spēkā neesošu.

Patenti tiesnešu amatiem tiek izdoti vienīgi, "kamēr viņi labi uzvedas"48, un viņus var atcelt no amata vienīgi pēc abu parlamenta palātu pieprasījuma.

Apžēlošana pēc Pārstāvju palātas ierosināta impīčmenta (impeachment) procesa nav pieļaujama.

Anglijā bija ne mazums zinātnieku, kas izdarījuši lielu ieguldījumu demokrātijas un cilvēka tiesību ideju attīstībā.

Viens no ievērojamākiem pilsonisko revolūciju laikmeta autoriem ir Tomass Peitts. (1737—1789). Viņš ir dzimis Anglijā, tomēr savu radikālo ideju dēļ bija spiests emigrēt uz Ameriku, kur viņš piedalījās brīvības cīņās un sarakstīja vairākus ievērojamus darbus. Pēc ASV pašnoteikšanās viņš atgriezās Eiropā, kur piedalījās Lielajā franču buržuāziskajā revolūcijā un vēlāk tika ievēlēts par Nacionālā konventa deputātu. Viņš iestājās pret jakobiņu teroru, par ko viņu iesēdināja cietumā. T. Peins nenodarbojās ar abstraktu filozofiju, bet gan analizēja sava laikmeta politiskos procesus.

T. Peins savā darbā "Veselais saprāts" rakstīja, ka cilvēci savstarpējos karos bija iegrūdusi karaļu lepnība, kas ir elku pielūgšanas objekts. Viņš smalki aprakstīja totalitārās varas darbības principus un mehānismus, apgalvojot, ka "troņa mantošana paver ceļu uz varu muļķiem, sliktiem un nespējīgiem cilvēkiem... Cilvēki, kas uzskata sevi par dzimušiem valdīt, bet citus par dzimušiem, lai pakļautos, ātri kļūst bezkaunīgi... Nošķirts no pārējās cilvēces, to saprāts kļūst augstprātības saindēts, bet pasaule, kurā tie dzīvo, tik redzami atšķiras no pasaules kopumā, ka viņiem gandrīz nav iespēju uzzināt tās patiesās intereses."49

T. Peins uzskatīja, ka ''aristokrātijepēc savas dabas galīgi neder par nācijas likumdevēju..., jo nevar uzticēties cilvēku grupai, kas nekā priekšā nav atbildīga ne par ko... Aristokrātijai ir tendence vest cilvēci pretī izdzimšanai... Cilvēki pēc savas dabas uzrāda tendenci izvirst jebkuras šauras sabiedrības grupas ietvaros, kur laulības tiek slēgtas tikai savā starpā."50

Pēc monarhijas un aristokrātijas īpatnību analīzes T. Peins nonāca pie plašas un vienlīdzīgas pārstāvniecībās nepieciešamības, idejas, par kuru nav svarīgāka jautājuma, jo "valdības vai nu rodas no tautām, vai uzkundzējas tām".51

48 Šo principu devēja par kontrasignatūru, kas ar 1705. gadu kļuva par Anglijas "atbildīgas pārvaldes principu". Arto tika atcelts agrākais princips, pēc kura tiesneši saglabāja savus amatus, kamēr tas bija vēlams karalim.

49 ПейнТоМас. Избр. соч. — Москва, 1959. — С. 25—29.

50 Там же, с. 217—219.

51 Там же, с. 207—209.

Sava darba "Amerikas krīze" T. Peins rakstīja, ka no dabisko tiesību viedokļa nevar attaisnot, ka vienas tautas var uzkundzēties otrām, tāpēc viņš neatkarību pasludināja par dabiskām tiesībām un dabisku prasību.[428]

Viņš uzskatīja, ka "vienu nesamērīga paaugstināšana noved pie otra tikpat nesamērīgas pazemošanas... Milzīgas tautas masas ir apspiestas un pazemotas tādēļ, lai varētu piešķirt jo lielāku spozmi klaunu balagānam, ko sauc par valsti un aristokrātiju."[429]

Cilvēci loti ilgstoši nodarbina doma, kādēļ pēc totalitāra režīma ar ātru reformu palīdzību neizdodas ieviest demokrātiju. T. Peinam atbilde bija skaidra, viņš rakstīja: "Despotisma gadījuma rakstura pārtraukšana vēl nenozīmē tā principu pārtraukšanu; pirmais atkarīgs no tās personas labajām īpašībām, kas pašreiz atrodas pie varas, pēdējais — no nācijas drosmes un vīrišķības.... Kad despotiskums valda kādā valstī gadsimtiem ilgi..., tas iemiesojas ne tikai karaļa personā. Tā zīmogs ir uz visa. Katrā iestādē, katrā departamentā pastāv savs despotisms, kas balstās uz paražas. Katrā apdzīvotā vietā ir sava Bastīlija, un virs katras no tām ir savs despots."

Viņš turpina: "Sliktu lietu vienmēr atbalsta slikti cilvēki un ar sliktiem līdzekļiem." Re tam "ideja, ka nederīgas institūcijas varpašas sevi izlabot, šķiet visai paradoksāla".[430]

1867. gada Likumāpar tautas pārstāvību pirmo reizi Anglijas vēsturē bija noteiktas vēlēšanu tiesības visiem pilngadīgajiem vīriešiem. Šīs tiesības gan bija ierobežotas ar zināmiem īpašuma cenziem.

Ar 1871. gada Likumu par arodbiedrībām tika ieviesta arodbiedrību un to reģistrācijas brīvība, tika noteikts arodbiedrību locekļu vajāšanas aizliegums un arodbiedrību īpašuma tiesības.

AMERIKAS SAVIENOTAS VALSTIS

Daudzas apgaismības un buržuāzisko revolūciju laika tiesību idejas, kas veido mūsdienu cilvēka tiesību dokumentu pamatnormas, bija vispirms ietvertas ASV pašnoteikšanās dokumentos un Konstitūcijā. Savienoto Valstu pašnoteikšanās un to politiskās sistēmas demokratizācijas galvenie ideologi bija Medisons, Džefersons un Adamss.

Tomass Džefersons ļJefferson Thomas] (1743-1826) pēc izcelsmes bija bagāts plantators un vergturis. Savu politisko karjeru viņš sāka kā Virdžīnijas štata likumdošanas sapulces deputāts un jau tajā laikā pieprasīja verdzības atcelšanu. Vēlāk viņš bija Virdžīnijas gubernators, pēc tam ASV Kongresa komisijas priekšsēdētājs Versalas miera līguma starp ASV un Angliju jautājumā, tad Savienoto Valstu valsts sekretārs un Monro doktrīnas idejas autors, vēlāk viceprezidents un tad trešais ASV prezidents pēc kārtas.

Pēc savas pārliecības T. Džefersons bija Francijas revolūcijas un humānisma aizstāvis. Savas diplomātiskās darbības laikā feodālā absolūtisma apstākļos viņš nepārstāja brīnīties, kāpēc vairums Eiropas tautu joprojām bija savu kungu vergi. Tāpēc, ievēlēts par ASV prezidentu, viņš zvērēja būt ienaidnieks jebkurai tirānijai par cilvēces saprātu. Viņš uzskatīja, ka deviņas desmitdaļas Eiropas iedzīvotāju ir trūcīgi un paverdzināti tādēļ, lai viena desmitdaļa varētu dzīvot brīvi un bagāti.

Savas diplomātiskās darbības laikā Eiropā Džefersons iepazinās ar daudziem monarhiem. Viņaprāt, Angliju ar psihiski nenosvērta monarha palīdzību pārvaldīja korumpēta aristokrātija. Prūsiju pārvaldīja kompetents despots — Fridrihs Lielais, kuru nomainīja nekompetents "cūka kā dvēselē, tā miesā". "Spānijas karahs bija muļķis tāpat kā Neapoles karalis... Sardīnijas karalis bija muļķis... Portugāles karaliene bija dzimusi idiote. Tāds pats bija Dānijas karalis... Zviedrijas karalis Gustavs un Austrijas karalis Josifs bija patiesi vājprātīgi, bet Anglijas karali Džordžu tiešām vajadzēja turēt trako kreklā... Šie lopi bija zaudējuši gan saprātu, gan varu." Džefersons domāja, ka tik biežas vājprātības iemesls bija tuvas radniecības laulības, bezdarbība un pastāvīga nodošanās izvirtībai. Krieviju viņš raksturoja kā "milzīgu cietumu dzimtcilvēkiem, kurus šaustīja pusaustrumnieciski tirāni". Pēc Džefersona domām, Krievija nepareizas pārvaldes un trūkuma dēl slīdēja pretim revolūcijai un anarhijai.55

Džefersons bija pārliecināts, ka stipra valdība neizbēgami ir slikta, jo agri vai vēlu tā pārstāj būt tautas kalps un kļūst par tās tautas paverdzinātāju, kura to radījusi. Pret interešu sadursmi starp prasību pēc sabiedriskās kārtības un individuālās brīvības viņš izturējās kā pret objektīvu realitāti. Savā vēstulē Dž. Monro viņš rakstīja: "Stipra valsts kontrolē cilvēka domas un darbību, iznīcina dzīves jēgu un liek cilvēkam domāt, ka labāk būtu bijis, ja viņš vispār nebūtu piedzimis."

Par vienu no galvenajiem demokrātijas priekšnoteikumiem Džefersons uzskatīja izglītību, jo tirānija vienmēr balstās uz tumsonību. Viņš iestājās ari par neierobežotu preses brīvību, jo jebkura cenzūra pati par sevi ir demokrātijas noraidījums, kas uzspiež tirāniju pār saprātu, lai iedibinātu despotiju pār ķermeni. Viņš rakstīja: "Dieva dēl brīvi uzklausīsim abaspusesl Nepieciešams radīt tādas iespējas, lai tiktu uzklausītas ari nepopulāras idejas. Kritika jāstimulē. Bez oficiālo personu un valdības politikas neierobežotas kritikas demokrātija ātri aizietu bojā."56

T. Džefersons bija ASV Neatkarības deklarācijas autors. 1776. gada 4. jūlijā Filadelfijā pieņemtajā Savienoto Valstu Neatkarības deklarācijā^57 pirmo reizi pasaulē konstitucionālas dabas dokumentā bija šādi noteikts tautas pašnoteikšanās princips:

"Kad notikumu gaita piespiež kādu tautu saraut politisko saikni, kas saista to ar citām tautām, un ieņemt kopā ar citām valstīm neatkarīgu stāvokli..., tad attiecīga cieņa pret cilvēces viedokli liek izklāstīt iemeslus, kas to vedināja uz atdalīšanos." Deklarācijā tālāk šie iemesli lielā mērā tiek pamatoti ar cilvēka tiesību apsvērumiem šādā veidā:

55 Jefferson Thomas, "On Demokracy", New York (1939) pp. 2, 3, 26.

56 Jefferson Thomas, op. cit., pp. 4—7.

57 Хрестоматия no истории государства и права зарубежных стран, с. 182—185.

"Mēs uzskatam pašas par sevi saprotamas šādas patiesības: visi cilvēki radīti vienādi, un visus tos radītājs apdāvinājis ar dažām neatņemamām tiesībām, pie kurām pieder dzīvība, brīvība un tieksme pēc laimes. Šo tiesību nodrošināšanai cilvēki radījuši valdības, kas iegūst savu taisnīgo varu no pārvaldāmo piekrišanas. Ja dotā pārvaldes forma šiem mērķiem kļūst bīstama, tad tautai ir tiesības to mainīt vai iznīcināt un radīt jaunu valdību, kas balstās uz tādiem principiem un tādas varas organizācijas, kas, pēc šīs tautas domām, visvairāk varētu sekmēt tās drošību un laimi."

Deklarācijā ar zināmu skepsi atzīmēts sens filozofu, tajā skaitā Makjavelli novērojums, ka "cilvēki drīzāk gatavi līdz pēdējai iespējai paciest ļaunumu nekā atjaunot savas tiesības, atceļot pārvaldes formas, pie kurām viņi ir pieraduši. Bet, kad garā ļaunprātību un uzurpāciju virkne... atklāj nodomu nodot tautu neierobežota despotisma varā, tad viņai ne tikai ir tiesības, bet arī pienākums gāzt tādu valdību..."

Deklarācijā tālāk uzskaitītas Anglijas karaļa ļaunprātības, kas bija pretrunā pat ar iepriekš minētajām metropoles tiesību normām. Deklarācijā teikts, ka "valdnieks, kura raksturs ietver sevī visas tirāna iezīmes, nav spējīgs pārvaldīt brīvu tautu". Šo iemeslu dēl Deklarācijā tālāk pasludināta ASV neatkarība.

T. Džefersons bija visai radikālu demokrātijas ideju piekritējs. Viņam pieder slavenie vārdi: "Kāda valsts var saglabāt savas brīvības, ja tās vadītājus laiku pa laikam nebrīdina, ka tauta saglabājusi pretošanās garu? Ļaujiet tai ķerties pie ieročiem!... Kāda nozīme ir dažām pazaudētām dzīvībām viena vai divu gadsimtu laikā? Brīvības koku laiku pa laikam vajag aprasināt ar patriotu un tirānu asinīm."

T. Džefersons juta līdzi Francijas revolūcijas upuriem, tomēr uzskatīja, ka labāk iet bojā nedaudziem nevainīgiem upuriem nekā tautai palikt verdzībā.[431]

Džeimss Medisons [Madison James] (1751—1836) bija viens no slavenajiem ASV tēviem — dibinātājiem. Viņš tika ievēlēts ari par ceturto Savienoto Valstu prezidentu. Dž. Medisons acīmredzot bija viens no vistalantīgākajiem ASV Konstitūcijas autoriem.

Viņš pierādīja, ka tieši interešu plurālismā un milzīgajā ASV teritorijā pastāv vienīgā iespēja iedibināt stabilu republikānisku iekārtu un reālas mazākuma tiesību garantijas vairākuma valdības apstākļos. Par galveno valsts vienības un pilsonisko brīvību garantiju viņš uzskatīja cits citus neitralizējošos un līdzsvarojošos sociālos un politiskos pretsvarus. Līdz ar to tieši Medisons ir Savienoto Valstu valsts pārvaldes savstarpējās pārbaudes un līdzsvarošanas sistēmas (system of checks and ballances) idejas autors, kuras pamatā ir Monteskjē varas dalīšanas mehānisms, jo, pēc Medisona vārdiem, šis autors Amerikas demokrātijas tēviem bija tas pats kas grieķiem Homērs.

Tā Medisons rakstīja: "Brīvības saglabāšanai nepieciešams, lai trīs varenie varas avoti būtu savstarpēji atdalīti un stingri noteikti."[432]

Dž. Medisons uzskatīja, ka nepieciešams ierobežot kā pašu stiprāko, respektīvi, likumdošanas varu, tā arī demokrātijas galējās formas. Viņš rakstīja, ka "simtu

septiņdesmit trīs despoti būtu tikpat apspiedoši kā viens... Mums būtu maz prieka no tā, ka viņus ievēlējusi tauta. Vēlēts despotisms nav tā valdība, par kuru mēs cīnījāmies... Valdības vara tā jāsadala un jāsabalansē starp dažādām tās dajām, lai neviena no tām nevarētu pārkāpt savas konstitucionālās pilnvaras bez tā, lai otra viņu neierobežotu."60

Medisons uzskatīja, ka "vienu ambīcijas jālīdzsvaro ar citu ambīcijām. ...Ja cilvēki būtu eņģeļi, tad viņiem nevajadzētu valdību. Ja valdības sastāvētu no eņģeļiem, tad nekāda kontrole pār tām nebūtu nepieciešama. Radot cilvēku valdības pār cilvēkiem, visgrūtākais uzdevums ir nodrošināt to, lai valdība varētu valdīt pār iedzīvotājiem, bet tauta varētu kontrolēt valdību."61

ASVKonstitūciiu^62pieņēma atbrīvošanās cīņu rezultātā. To izstrādāja 4 mēnešu laikā 12 štatu deputāti Federālajā konventā (Federal Convention) Filadelfijā un apstiprināja 1787. gada 17. septembrī. Tā bija pirmā demokrātiskā, rakstiskā konstitūcija pasaulē. Konstitūcijas oriģinālu parakstīja 39 štatu delegāti un ģenerālis Džordžs Vašingtons.

Konstitūcija pasludināja, ka visa likumdošanas vara pieder Kongresam (1. panta 1. sadaļa). Konstitūcijā noteiktais pasīvo vēlēšanas tiesību cenzs Pārstāvju palātai ir 25 gadu vecums, 7 gadi, kopš iegūta ASV pilsonība, un pastāvīga dzīve štatā, kurā tas ir ievēlēts. Par senatoru var ievēlēt personu, kas nav jaunāka par 30 gadiem, ir bijusi 9 gadus ASV pilsonībā un ir tā štata iedzīvotājs, kurā tiek ievēlēta (1. p. 3. sad. 3. d.).

Konstitūcijā sākotnēji bija un vēl joprojām ir tikai 7 visai gari panti, un, izņemot vēlēšanu tiesību noteikumus, tajā pirmsākumā nebija nekādu cilvēka tiesību normu. Tos lika priekšā pirmajos 10 Konstitūcijas labojumos 1789. gadā pirmā kongresa laikā. Šos labojumus, kurus angliski patlaban apzīmē ar apkopojošu nosaukumu "The Bill of Rights", pamatā bija izstrādājis Dž. Medisons.

Viens no jautājumiem, par kuru Medisons visvairāk cīnījās, bija preses brīvība. Viņš atzīmēja, ka "visstiprākie preses brīvības pretinieki vienmēr ir bijuši vadītāji, kas ļaunprātīgi izmantojuši savu varu. Šo ierobežojumu attaisnošanai tieši viņi ir izdomājuši atsauci uz preses brīvības ļaunprātīgu izmantošanu. "Medisons rakstīja, ka "nekāda cilvēku asociācija nav tiesīga noteikt, ka tev jādomā tā un ne citādi... Tautas kalpi nevar ierobežot sava suverēna domu brīvību. Ja tas izdotos, tad neizbēgamas sekas nekavējoties būtu tumsonība un despotisms. Demokrātiskā valstī nedrīkst būt likuma par valdības apmelošanu...

Sociālo institūtu vērtība ir nosacīta... Visu varu, kuru nevar noturēt tauta, sagrābj valdība,"63

Un tā ASV Konstitūcijas I labojumā^64 bija noteikts, ka Kongresam nav tiesību "pieņemt likumu, kas nosaka reliģiju vai tās brīvas piekopšanas aizliegumu; vai

60 "The Federalist Papērs", p. 311.

61 Ibid., p. 322.

62 Sk. The Constitution ofthe United States of America, US Gov. Print. Off., Wash. (1987).

63 "The Federalist Papērs", pp. 174—177,323.

64 The Constitution ofthe United States of America, US Gov. Print. Off.,Wash. (1987) p. 13.

ierobežo runas vai preses brīvību; vai cilvēku mierīgu sapulču brīvību; vai tiesības uz petīcijām valdībai, kurās pieprasīts labot pāridarijumus". ASV tiesību doktrīnā I labojums tiek uzskatīts par pilsoņu vissvarīgāko tiesību un brīvību apkopojumu.

II labojumā noteikts, ka brīvu štatu drošībai nepieciešama labi organizēta milicija, "cilvēku tiesības turēt ieročus netiks ierobežotas". Savienoto Valstu zinātnē šis princips tiek uzskatīts par vienu no pamatgarantijām pret vardarbīgu valdību.

IV labojums nosaka personas, dzīvesvietas, dokumentu un īpašuma drošību pret nepamatotu kratīšanu un sagrābšanu (unreasonable searches and seazures) bez pamatotiem orderiem (Warrants), kuros jānosaka kratīšanas (search) vieta, persona un meklējamās lietas.

V labojums nosaka, ka neviens netiks saukts pie atbildības (held to answer) par smagu noziegumu bez lielās žūrijas lēmuma (indictment of a Grand Jury), izņemot lietas, kas skar bruņotos spēkus vai miliciju aktīvā dienestā kara vai ārkārtēja stāvokļa laikā. Nevienu personu nevar divas reizes tiesāt vienā un tajā pašā lietā. Nevienu personu nevar piespiest liecināt pašu pret sevi, nedz atņemt tai dzīvību, brīvību vai īpašumu bez pienācīga tiesas procesa (due process of law). Personīgo īpašumu nedrīkst atņemt par labu sabiedriskajiem mērķiem bez taisnīgas kompensācijas.

Jebkuras kriminālvajāšanas gadījumā apsūdzētajam (accused) ir tiesības uz ātru, publisku un neatkarīgu tiesu (impartial jury) apgabalā, kur noziegums pastrādāts; tam jāpaskaidro, par ko viņš tiek apsūdzēts, jākonfrontē ar lieciniekiem; viņam ir tiesības uz advokātu un lieciniekiem, kas liecina viņam par labu (VI lab.).

Netiks pielietotas ne pārmērīgas drošības, ne soda naudas (excessive bal, fines), ne nežēlīgi un neparasti sodi.

Nedrīkst tomēr aizmirst, ka visas šīs demokrātiskās normas tika pieņemtas apstākļos, kad Savienotajās Valstīs legāli pastāvēja verdzība, ko aizliedza tikai ar Konstitūcijas XIII labojumu, kuru vairāku štatu likumdevējiem lika priekšā ratificēt tikai 1865. gada 31. janvārī. Šis ratifikācijas process tika pabeigts tikai 1865. gada decembrī. Dienvidu štati, tajā skaitā Teksasa, ratificēja labojumu tikai 1870. gadā, Delavēra 1901. gadā, bet Kentuki vispār tikai 1976. gadā. Misisipi šo labojumu nebija ratificējusi pat līdz šeit citētā avota izdošanai.[433]

ХШ labojuma 1. sadaļā noteikts, ka Savienotajās Valstīs un jebkurā vietā, kas ir tās jurisdikcijā, noliegta verdzība un spaidu darbi (servitude), izņemot likumīga soda veidā par noziegumu.

XIV labojumā noteikts, ka visas personas, kas dzimušas ASV un ir to jurisdikcijā, ir Savienoto Valstu un štata, kurā tie dzīvo, pilsoņi.

Neviens štats nav tiesīgs pieņemt un ieviest likumus, kas ierobežo ASV pilsoņu privilēģijas un imunitāti; neviens štats neatņems nevienai personai dzīvību, brīvību un īpašumu bez attiecīgi likumā noteikta procesa, nedz arī atteiks kādai personai tās jurisdikcijā vienlīdzīgu likumu aizsardzību.

Labojuma 3. sadala atņem tiesības kandidēt jebkura limeņa federālajās velēšanas personām, kas bijušas iejauktas graujošā darbībā vai dumpī pret ASV Konstitūciju vai palīdzējušas vai slēpušas tās ienaidniekus.

XV labojumā noteikts aizliegums atteikt vēlēšanu tiesības, pamatojoties uz rasi, ādas krāsu vai agrāko atkarības statusu (servitude). So labojumu štatiem lika priekšā 1869. gadā, bet Oregonā un Kentuki labojums tika ratificēts tikai 1962. gadā un Mērilendā — 1973. gadā.

Sievietes vēlēšanu tiesībās ASV tika diskriminētas daudz ilgāk. XIX labojumā aizliegts liegt pilsoņiem vēlēšanu tiesības, pamatojoties uz dzimumu. Šo labojumu štatiem lika priekšā tikai 1919. gadā, bet daudzos štatos, piemēram, Mērilendā, Vir-džīnijā, Alabamā, to ratificēja tikai Otrā pasaules kara laikā vai labu laiku pēc kara. Bet Floridā un Dienvidkarolīnā to ratificēja tikai 1969. gadā, Džordžijā un Luiziānā — 1970. gadā, Ziemeļkarolīnā 1971. gadā, bet Misisipi tikai 1984. gadā.66

FRANCIJA

Franču filozofi, tādi kā Montēņs, Monteskjē, Ruso, bija vieni no galvenajiem sava laikmeta buržuāzisko revolūciju nāciju un cilvēka tiesību ideju autoriem.

Saris Luijs de Monteskjē (Montesquieu), barons de Breds dzimis 1689. gadā, respektīvi, gadsimtu pirms Lielās franču revolūcijas. Viņš bija varas dalīšanas idejas zinātniskās koncepcijas autors, kaut ari praksē šis mehānisms zināmā mērā tika īstenots jau senajās demokrātijās. Viņš rakstīja: "Viss aizietu bojā, ja vienā un tajā pašā personā vai iestādē būtu apvienotas trīs varas — vara radīt likumus, vara tos īstenot dzīvē un tiesu vara."67

Monteskjē uzskatīja, ka tiesības atbilst taisnīguma idejai, bet patvaļa tai neatbilst. Cilvēks, viņaprāt, bija spējīgs izzināt un radīt pozitīvos likumus, kas atbilst taisnīguma idejai.

Monteskjē bija despotisma ienaidnieks, un viņš bija atradis likumsakarību, ka despotiskas valstis ir agresīvas, jo despots, kas naidīgi izturas pret savu tautu, nevar izturēties humāni pret svešām valstīm. Šajā sakarā viņš ari nosodīja Zviedrijas karali Kārli XII, jo "karavadoņu darbība nevar izmainīt vēstures attīstības likumsakarības".

Galvenais Monteskjē dzīves darbs bija politiskajām un juridiskajām idejām neparasti bagātā, apjomīgā un, bez šaubām, ģeniālā grāmata "Par likumu garu".

Grāmata dod ari atbildi uz posttotalitārisma sabiedrībās vienmēr tik aktuālo jautājumu, kāpēc cilvēki neprot izmantot jauniegūto brīvību. Tā Monteskjē, balstoties uz vēstures pieredzi, šajā sakarā raksta: "Brīvība izrādījās neciešama tautām, kas nebija radušas to izmantot... Tumsonības laikmetā cilvēki nemokās ar sirdsapziņas pārmetumiem pat tad, kad viņi strādā vislielākās ļaunprātības."68

66 Op. cit.,p. 21.

67 Монтескьё. Избр. произв. — Москва, 1955. — С. 290—291.

68 Там же, с. 411, 160.

Aprakstot despotisku valstu būtību, Monteskje raksta: "Gods nav despotisku valstu princips... Viss despota spēks ir tikai tajā apstāklī, ka viņš var atņemt dzīvību... Despotam nav nekādu noteikumu, un viņš neatzīst nekādas vēlmes kā vienīgi savējās... Kā republikai vajadzīga labestība, ... tā despotiskai valstij vajadzīgas bailes."69

Despotiskā valsti despota vara pilnībā pāriet tiem, kam viņš to deleģē. Cilvēki ar lielu pašcieņu varētu tādā valstī uzsākt revolūcijas, tāpēc vajag ar varu cilvēkos apspiest jebkādu vīrišķību. Mērena valdība var bez bailēm palaist vaļīgākus vadības grožus. Bet, ja despotiskā valstī valdnieks kaut uz brīdi nolaidīs bargo roku, ja viņš nevar nekavējoties iznīcināt cilvēkus, kas ieņem pirmās vietas valstī, tad viss ir pagalam,70 raksta Monteskje.

Viņš bija pārliecināts, ka "despotiskās valstis cilvēkam ir vienāds liktenis ar dzīvniekiem: instinkta pakļaušanās, sods. Šeit netiek ņemtas vērā dabiskās jūtas — cieņa pret tēvu, mīlestība pret bērniem un sievām, goda likums, veselības stāvoklis: pavēle ir dota, ar to diezgan."

Viņš turpina: "Bezierunu pakļaušanās prezumē tumsonību ne tikai tam, kas pakļaujas, bet arī tam, kas pavēl: viņam nav iemesla domāt, šaubīties vai apspriest, ka pietiek vienīgi pavēlēt... Zinības tur būtu bīstamas... Despotiskās valstīs visam jābalstās uz divām, trim idejām — jaunas nav vajadzīgas. Apmācot dzīvnieku, visvairāk jābaidās no trim lietām — mainīt skolotājus, mācībstundas un pamācības paņēmienus... Despotiskās valstīs cilvēki ir tādi, ka pār viņiem var valdīt tikai ar valdnieka vārdu vien... Kad Kārlis XII, būdams Benderos, kādā jautājumā sadūrās ar Zviedrijas senāta pretestību, tad viņš aizrakstīja senātam, ka aizsūtīs viņus komandēt savu zābaku."71

Monteskje uzskatīja, ka katras valdības sabrukums sākas ar principu izviršanu. Demokrātijas principi izvirst ne tikai tad, kad zūd vienlīdzības princips, bet arī tad, kad vienlīdzības princips tiek novests līdz savai galējībai... Despotiska valsts nepārtraukti izvirst tāpēc, ka tā ir perversa pēc pašas savas būtības."72

Par brīvību Monteskje uzskatīja darīt visu, ko atļauj likums. Tā iespējama, vienīgi pastāvot mērenai pārvaldei. "Pilsonim politiskā brīvība nozīmē dvēseles mieru, kas balstās uz pārliecību par savu drošību."73

Zans ZaksRuso (1712-1778), kurš bija dzimis Zenēvas republikas pilsonis, savā slavenākajā darbā "Par sabiedrisko līgumu '14 (Du contract social) raksta, ka "cilvēks ir dzimis brīvs, bet, neskatoties uz to, viņš visur ir važās. Dažs uzskata sevi par citu valdnieku, kas tomēr viņam netraucē pašam būt vergam vēl lielākā mērā."

69 Монтескьё. Избр. произв. — Москва, 1955, — С. 184.

70 Там же, с. 185.

71 Там же, с. 186, 190,211,212.

72ТаМже,с. 257—259.

73ТаМже, с. 289—290.

74 Šeit citēts teksts pēc — Руссо Ж. Ж. 06 общественном договоре. Кн. 1. — С.-Пб., 1907.

Ka raksta Ruso — kad tauta nomet tai uzliktas važas, ta rīkojas pareizi, ja atgūst sev brīvību pēc tām pašām tiesībām, pēc kurām tā viņai bija atņemta. Tālāk viņš raksta, ka "sabiedriskā iekārta ir svētas tiesības, kas kalpo par pamatu visām citām tiesībām. Tomēr šīs tiesības nav no dabas dotas. Tātad tās balstās uz sabiedriskā līguma."

Ruso uzskatīja, ka vispārējā brīvība izriet no cilvēka dabas,[434]

Kā pretmetu cilvēka brīvības idejai Ruso citē Romas imperatora Kaligulas uz Fi-lona^435 spriedumiem pamatotos izteikumus, ka "cilvēce ir sadalīta lopu baros, no kuriem katram ir savs saimnieks, kas apsargā savu ganāmpulku, lai to aprītu... Tā kā gans pieder augstākai sugai nekā viņa pakļautās tautas," tad Kaligula no tā secināja, ka "valdnieki ir dievi, bet tautas ir lopi".

Ruso piekrita Aristotelim, ka "stiprais nekad nemēdz būt pietiekami stiprs, lai valdītu pastāvīgi, ja viņš nepārvērš savu spēku tiesībās, bet pakļaušanos tam nenosaka par pienākumu. No tā izriet stiprākā spēks..., kas pacelts principa līmenī."

Ruso uzskatīja, ka "spēks nerada tiesības un cilvēkam jāpakļaujas tikai likumīgajai varai", jo "pistole, kuru tur bandīts, arī ir vara". Pēc Ruso domām, "tiesības ir tīri morāla vara, kas rodas tieši no saprāta un ir tā atzīta, pamatojoties uz secinājumu, ka tas ir taisnīgi... Fakts nevar ne radīt, ne iznīcināt tiesības." [436]

No tā Ruso tālāk secina, "ja spēks nerada tiesības, tad tiesību pamats ir līgums". Ruso rakstīja, ka tikai vājprātīgs varētu uzskatīt, ka tautas pašas brīvprātīgi sevi nodevušas verdzībā, bet "vājprāts nav tiesību pamats... Nepieciešams, lai tauta katrā paaudzē būtu brīva pieņemt vai noraidīt valdību... Atteikties no brīvības nozīmē atteikties no savas cilvēciskās cieņas, no cilvēka tiesībām."[437] [438]

Ruso domāja, ka suverenitātes avots ir tauta un suverenitāte nav atņemama. "Tikai vispārējā griba var valdīt pār valsti saskaņā ar mērķi, kuram tā radīta... Sabiedrība jāpārvalda tikai vispārības mērķu interesēs... Suverenitāte, kas ir tikai kopējās gribas izpausme, nevar tikt atņemta. ,n9

Tālāk Ruso nonāk pie slēdziena, ka "suverenitāteir nedalāma... Vispārējā griba ir suverenitātes akts, un tas veido likumu."[439]

Apspriežot Hugo Grocija likstas, Ruso secina, ka "patiesība (ar to Ruso domā patiesību, ko spēj paust atsevišķas izcilas personības) tomēr nedod bagātību, bet tautas nedod ne vēstniecības, ne katedras, ne pensijas".[440]

Ruso, kas plaši apcerēja tautas kopējo gribu un tās nekļūdīgumu, visai noraidoši izturējās pret sektām un partijām, kuru izveidošanu viņš uzskatīja par nevēlamu. Tomēr, ja tas nav iespējams, tad to skaitu nepieciešams palielināt, lai novērstu nevienlīdzību viņu starpā, kā to darīja Solons, Nima un Servijs.

Absolūto varu Ruso devēja par suverenitāti un uzskatīja, ka absolūta vara nedrīkst pārkāpt sabiedriskā līguma noteikumus, kuru vidū viņš izcēla brīvību un īpašuma neaizskaramību.82

Ruso pieļāva nāvessodu pielietošanu pret slepkavām, tomēr uzskatīja, ka "bieža nāvessodu pielietošana vienmēr ir valdības vājuma pazīme... Apžēlošanas tiesību pielietošana pieder suverēnam."83

Par republiku Ruso dēvēja jebkuru valsti, kurā valdīja likumi. Viņaprāt, "nepieciešami dievi, lai dotu likumus cilvēkiem". Tālāk viņš jau praktiski formulē varas dalīšanas principu, secinot, "ja tas, kas valda pār cilvēkiem, nedrīkst valdīt pār likumiem, tad tas, kas valda pār likumiem, nedrīkst valdīt pār cilvēkiem; citādi viņa likumi, tā kaislību kalpi, bieži vienīgi iemūžinās viņa netaisnīgumu... Kad Likurgs deva likumus savai tēvzemei, tad viņš sāka ar to, ka atteicās no valdnieka varas... Roma redzēja, kā viņu vidū radās tirānijas noziegumi, un bija tuvu bojāejai, jo savienoja vienās rokās likumdošanas un suverēna varu."84

Ruso sprieda, ka nācijām, tāpat kā cilvēkiem, ir jaunības un brieduma laiks. Tālāk viņš pareģoja, ka "krievi nekad nebūs īsti civilizēta tauta, jo viņus civilizēja pārāk agri. Pēteris bija tikai pakaldarināšanas ģēnijs... Viņš redzēja, ka viņa tauta bija barbariska, bet neredzēja, ka tā nebija nobriedusi patiesai pārvaldei... Viņš gribēja no saviem pavalstniekiem no sākuma iztaisīt vāciešus, angļus, kad bijajāsāk ar to, lai iztaisītu no viņiem krievus. Viņš traucēja tiem kādreiz kļūt tiem, kas viņi varēja kļūt, pārliecinot, ka viņi ir tie, kas viņi patiesībā nebija... Krievijas impērija gribēs pakļaut Eiropu, bet būs pakļauta pati. Tatāri, tās pavalstnieki vai kaimiņi, kļūs viņas un mūsu valdnieki. Šī revolūcija man šķiet neizbēgama. "85

Ruso sprieda, ka "vislielākais labums visiem... izriet no brīvības un vienlīdzības... Brīvība nevar pastāvēt bez vienlīdzības... Vara nedrīkst nonākt līdz vardarbībai un pielietot to citādi kā saskaņā ar likumu... Neviens pilsonis nedrīkst būt tik bagāts, lai varētu nopirkt otru, un neviens tik nabags, lai būtu spiests pārdoties... Ja gribat piedot valstij noturību..., nepieļaujiet ne bagātos, ne nabagos."86

Arī Ruso izprata demokrātijas iedibināšanas grūtības. Savā darbā "Par nevienlīdzības iemesliem" viņš rakstīja: "Tautas,kas pieradušas, ka tām ir valdnieki, nevar iztikt bez tiem. "Tādas tautas "parasti pieņem brīvības pretmetu—neierobežotu patvaļu, to veiktie apvērsumi parasti nodod tos godkāru valdnieku rokās, kas veikli iekarojuši viņu uzticību un kas vēl smagākas padara viņu ķēdes."87

Kā redzam no citētā, Monteskjē un Ruso galvenās idejas veidoja pamatus tālāko Francijas pilsonisko revolūciju ideoloģijai. Daudzas no šīm tiesību idejām patlaban ietvertas starptautisko cilvēka tiesību pamatprincipos.

82 Руссо X. Ж. 06 общественном florosope. Кн. 2. — С.-Пб., 1907. —С. 51, 53, 54, 57.

83 Там же, с. 62.—64.

84 Там же, с. 73—74.

85 Там же, с. 81.

86ТаМже, с. 92.

87 Руссо Ж. Ж. О причинах неравенства. — С.-Пб., 1907. — С. 5.

Lielas franču revolūcijas 1789. gada 26. augusta Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju bija noteiktas "dabiskās, neatņemamās un svētās cilvēka tiesības", tajā skaitā:

"1. Cilvēki dzimst un paliek brīvi un tiesībās vienlīdzīgi...

2. Katras valstiskas savienības mērķis ir cilvēka dabisko un neatņemamo tiesību

» »

garantijas. Tās ir brīvība, īpašums, drošība un pretošanās apspiešanai.

3. Suverenitātes avots pēc būtības sakņojas nācijā. Neviena korporācija, neviens indivīds nevar iegūt varu, kas acīmredzami neizriet no šī avota...

4. Brīvība pastāv tiesībās darīt visu, kas nerada kaitējumu citam...

5. ...Viss, ko nenoliedz likums, ir atļauts...

6. Likums ir vispārējās gribas izpausme. Visiem pilsoņiem ir tiesības personiski un ar savu priekšstāvju starpniecību piedalīties tā radīšanā. "

Tālāk Deklarācija noteica visiem sabiedrisko amatu vienādu pieejamību atbilstoši spējām.kā. arī principu, ka "ne pret vienu nevar ierosināt lietu, aizturēt vai apcietināt citādi kā vienīgi saskaņā ar likumu" (7. p.).

9. p. noteica, ka ikviens tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr netiek noskaidrots pretējais.

10. un 11. p. noteica izteiksmes, preses un reliģijas brīvību, cik tālu tas nepārkāpj ar likumu noteikto sabiedrisko kārtību.

16. p. noteica, ka "sabiedrība, kur nav garantēta tiesību izmantošana un nav nodalītas varas, uzskatāma par tādu, kurai nav konstitūcijas".

17. p. deklarēja, ka 'īpašums ir neaizskaramas un svētas tiesības".''

1789. gada Deklarācijai bija ievērojama loma feodālisma gāšanā Eiropā. Deklarācija balstās uz tajā proklamētās "dabisko tiesību" koncepcijas, kuru apstrīd daudzi autori. Cicerons savā laikā rakstīja, ka dabiskās tiesības neeksistē, jo tiesības sevī neietver neko no dabas dotu. Cilvēki noteica sev tiesības, vadoties no savām personiskajām interesēm. Ja romieši gribētu būt taisnīgi, tiem nāktos atdot atpakaļ citām tautām to, ko viņi tām nolaupījuši.[441] [442]

1793. gadā, jakobīpu diktatūras laikā, pieņēma jaunu Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju. Par tās novitātēm jāmin šādi aspekti: vispārēja laime ir sabiedrības mērķis; likumam jāaizsargā sabiedrības un indivīda brīvība pret apspiešanu "no valdības puses"; likumam nav atpakaļejoša spēka; feodālās un verdzības attiecības aizliegtas; proklamēta profesijas izvēles brīvība, sociālās nodrošināšanas un vispārējas tautas izglītības nepieciešamība; visas tautas varas vienpersoniska uzurpācija sodāma ar nāvi; tautai ir tiesības uz konstitūcijas maiņu; tautas pārstāvju noziegumi nedrīkst tikt atstāti nesodīti, un neviens nevar pretendēt uz lielāku neaizskaramību kā pārējie pilsoņi.[443]

Šī Deklarācija, neskatoties uz jaunu demokrātijas un cilvēka tiesību principu izvirzīšanu, visā pilnībā saglabāja pilsonisko raksturu un visu pārējo principu pakļautību galvenajam pilsoniskās demokrātijas principam — privātīpašuma svētumam.

1871. gada 18. marta sacelšanas Parīze rezultāta tika pasludināta ParizesKomū-na — pirmā proletariāta diktatūras valsts. Par Komūnas mērķi 1871. gada 19. aprīļa Deklarācijā franču tautai tika pasludināta republikāniskā iekārta kā vienīgā valsts forma, kas savienojama ar tautas tiesībām, ar pareizu un brīvu sabiedrības attīstību. Komūnas uzdevums bija dot iespēju katram francūzim visā pilnībā attīstīt cilvēka, pilsoņa un darbinieka spēkus un spējas, garantēt personas, apziņas un darba brīvību, kā ari līdzdalību visās Komūnas lietās, brīvi izsakot savas domas un baudot savu interešu aizsardzību. Komūna pasludināja ekspluatācijas, birokrātijas, militārisma, monopolu un privilēģiju ēras beigas.[444] Tomēr pirmajai proletariāta diktatūrai nebija lemts ilgs mūžs.

CILVĒKA TIESĪBAS PADOMJU VARAS LAIKA

Pirmais svarīgākais dokuments, kas tūlīt pēc revolūcijas noteica tā saucamās "sociālistiskās demokrātijas" un tās ietvaros cilvēka tiesību attīstību, bija Viskrievijas strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu deputātu padomes otrajā kongresā (1917. g. 27, okt.) pieņemtais Dekrēts par mieru.[445] Dekrēta galvenā tēze bija šāda: miers bez citu valstu teritorijas un citu tautību piespiedu pievienošanas.

Dekrēts definēja, ka par aneksiju vai svešu zemju sagrābšanu saskaņā ar vispār-demokrātisko tiesisko apziņu jāuzskata jebkāda mazas vai vājas tautības pievienošana lielai vai stiprai valstij bez šīs tautības brīvprātīgi izteiktas piekrišanas un vēlēšanās neatkarīgi no tā, kad šī pievienošana notikusi, cik attīstīta vai atpalikusi ir patvaļīgi pievienotā vai patvaļīgi šīs valsts robežās turētā nācija.

Dekrētā par aneksiju tika kvalificēta arī situācija, kad kāda "nācija attiecīgās valsts robežās tiek turēta piespiedu kārtā pretēji tās gribai, kas izteikta jebkādā veidā, — presē, tautas sapulcēs, partijas lēmumos, nemieros vai cīūāpret nacionālo apspiešanu — un ja šai tautībai netiek dotas brīvu vēlēšanu tiesības, pilnīgi izvedot pievienojušās vai vispār stiprākās nācijas karaspēku, bez mazākās piespiešanas izlemtjautājumu par šīs nācijas valsts pastāvēšanas formu".

Dekrēts pasludināja karu par lielāko noziegumu pret cilvēci un atcēla slepeno diplomātiju, "no savas puses izrādot stingru gribu visas sarunas vest atklāti visas tautas priekšā, nekavējoties stājoties pie visu to slepeno līgumu publicēšanas, kurus noslēgusi vai apstiprinājusi muižnieku un kapitālistu valdība no 1917. gada februāra līdz 25. oktobrim".

Nākošais jaunās Padomju valdības tiesību dokuments — Krievijas tautu tiesību deklarācija — bija pirmais boļševiku likumdošanas akts, kurš proklamēja nāciju pašnoteikšanās tiesības, kā arī galvenos to sadraudzības principus vienotas valsts sistēmā. Šajā dokumentā par Padomju valsts mērķi tika izvirzīts uzdevums sasniegt "brīvprātīgu un godīgu Krievijas tautu savienību" un pilnīgas uzticības garantiju attiecības starp tam. Deklarācija pasludināja Krievijas tautu līdztiesību, suverenitāti un tiesības uz pašnoteikšanos un patstāvīgas valsts izveidošanu, jebkādu nacionālo un nacionāli reliģisko privilēģiju un ierobežojumu atcelšanu, nacionālo minoritāšu un etnisko grupu brīvu attīstību.[446]

Dekrēts par kārtu un pilsonisko titulu atcelšanu likvidēja diskriminējošo kārtu sistēmu, feodālisma pārmantojumu — Krievijas pavalstniecību un diskriminēto "cittautiešu" (инородцы) kategoriju, aizstājot to ar jaunu, demokrātisku terminu — "Krievijas republikas pilsoņi".

1918. gada 12. (25.) janvāra Strādājošās un ekspluatētās tautas tiesību deklarācija pasludināja Krieviju par strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu deputātu padomju republiku. Visa vara centrā un uz vietām tika nodota šīm padomēm. Republika tika nodibināta uz nāciju brīvas savienības pamata kā nacionālo republiku federācija. Deklarācija izvirzīja uzdevumu iznīcināt iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku, likvidēt sabiedrības sadalīšanu šķirās un nodibināja sabiedrības sociālistisko organizāciju. Zemi pasludināja par visas tautas īpašumu, tika organizēta strādnieku kontrole, "parazītisko elementu izskaušanai" ieviesa vispārējo darba klausību, tika dekretēta darbaļaužu apbruņošana un pilnīga mantīgo šķiru atbruņošana.[447]

Tiesības uz darbu noteica 1918. gada Darba likumu kodeksā.

V Padomju kongresā (1918. gada 10. jūnijā) pieņemtā KPFSR Konstitūcijabija proletariāta diktatūras konstitūcija, kas reglamentēja pārejas periodu no kapitālisma uz sociālismu apstākļos, "kad vēl nebija likvidētas ekspluatatoru šķiras".

"Padomju demokrātija" tika dibināta kā škiriska demokrātija. Tā bija domāta "nevis ekspluatējošajam mazākumam, bet gan sabiedrības absolūtajam vairākumam — darbaļaudīm". Konstitūcijā bija noteikts, ka visai varai jāpieder pilnīgi un vienīgi darbaļaužu masām un to pilnvarotajai pārstāvībai — strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu deputātiem.

1918. gada Konstitūcijā nekas nebija teikts ne par KSDS(b)P, ne par tās vadošo lomu. Bet pēc eseru dumpja aizliedza "kontrrevolucionāro partiju darbību" un atņēma bijušajām "ekspluatatoru šķirām" politiskās, kā ari vairākas citas tiesības.

1918. gada Konstitūcija piešķīra virkni tiesību un brīvību darbaļaudīm, bet liedza tās "ekspluatatoriem", "lai neļautu tiem iespēju atgūt politisko varu". Kā zināms, pamatojoties uz šiem principiem, tā saucamās "ekspluatatoriskās šķiras" un "kontrrevolucionāro partiju" biedri tika fiziski likvidēti jau Ļeņina laikā nodibinātajās nometnēs.

Konstitūcijas 65. pants atņēma tiesības vēlēt un tikt ievēlētiem tiem, kas izmantoja algotu darbaspēku un pārtika no citu darba.

Pārstāvības normu sistēma bija pa vienam delegātam no katriem 25 000 pilsētas iedzīvotāju un 125 000 lauku rajonu iedzīvotāju, ko 1924. gada Konstitūcijā attaisnoja ar proletariāta diktatūru valstī, kur iedzīvotāju vairākumu veidoja zemnieki. Diemžēl tā saucamā proletariāta diktatūra pamazām pārauga vienas partijas un tad pat viena cilvēka—Staļina—diktatūrā, kas bija viena no visasiņainākajām visa pasaules vēsture. Koncentrācijas nometnes un masu iznīcināšanas sistēma vispirms tika īstenota Padomju valstī un tikai pēc tam nacistiskajā Vācijā. Tajā pašā laikā tika pieņemti jauni, formāli demokrātiski tiesību akti.

Konstitūcija garantēja darbaļaudīm vārda un preses brīvību, kā realizēšanai konfiscēja buržuāzijai piederošās tipogrāfijas. Turpretim preses brīvība buržuāzijai tika ierobežota jau ar Tautas Komisāru Padomes 1917. gada 27. oktobra Dekrētu par presi.

Konstitūcija garantēja darbaļaudīm sapulču brīvību, bet liedza to "ekspluatatoriem".

1918. gada Konstitūcija pasludināja zemes, tās dziju, ūdeņu, dzīvā un nedzīvā inventāra, muižu un lauksaimniecības uzņēmumu, kā arī banku nacionalizāciju.

Konstitūcija piešķīra sievietēm vienādas tiesības ar vīriešiem. Laulības un ģimenes tiesībās sievieti pielīdzināja vīrietim jau ar 1917. gada dekrētiem "Par laulības šķiršanu" un "Par civilo laulību, bērniem un civilstāvokļa aktu grāmatu veidošanu".

Ārvalstu darbaļaudīm, kas strādāja ražīgu darbu republikas teritorijā, Konstitūcija piešķīra vienādas civilās un politiskās tiesības ar Krievijas pilsoņiem.

Konstitūcija noteica KPFSR pilsoņu vienlīdzību,neskatoties uz viņu rases un nacionālo piederību, un noliedza jebkādu privilēģiju vai priekšrocību noteikšanu pēc šīm pazīmēm, kā arī jebkādu nacionālo minoritāšu apspiešanu vai to līdztiesības ierobežošanu.

Konstitūcija reglamentēja ne tikai tiesības un brīvības, bet uzlika arī pienākumus. Tā noteica, ka galvenais pilsoņa pienākums ir strādāt, pasludinot lozungu — "Kas nestrādā, tam nebūs ēst\".

"Sociālistiskās Dzimtenes un Oktobra sociālistiskās revolūcijas iekarojumu aizsardzība" bija ne mazāk svarīgs padomju pilsoņa pienākums, ko uzlika visiem, ari tiem, kas nenodarbojās ar sabiedriski derīgu darbu. Atkarībā no piederības noteiktai šķirai katrai konkrētai personai bija jāpilda ari attiecīgas karadienesta funkcijas.

Saskaņā ar 1918. gada Konstitūciju KPFSR tika dibināta pēc nacionāli teritoriālā principa kā "brīvprātīga nacionālo republiku federācija".

1922. gada 30. decembri Vissavienības I Padomju kongress apstiprināja Deklarāciju un Līgumu par PSRS izveidošanu. Šajā laikā utopiskās cerības par "pasaules revolūciju" bija jau izkūpējušas līdz ar padomju karaspēka sakāvi Varšavas pievārtē, kā ari Baltijas valstīs. Līdz ar to radās nepieciešamība pēc jaunas savienības un tās konstitūcijas. Padomju Savienības Konstitūcijas radīšanā piedalījās komisija, kas sastāvēja no visu republiku CIK pārstāvjiem. 1924. gada 31. janvārī to pieņēma PSRS II Padomju kongress.

Sagatavojot 1924. gada Konstitūciju, bija iesniegti ari Staļina priekšlikumi par republikas nacionālo autonomiju KPFSR ietvaros. Taču partijas kongress pieņēma V. I. Ļeņina koncepciju, jo viņš pierādīja, ka, pielietojot autonomijas principu, suverēnās nacionālās republikas neglābjami tiktu pārvērstas autonomajās, tātad salīdzinājumā ar KPFSR nelīdztiesīgās republikās. Ļeņins ierosināja radīt jaunu federatīvu vienotu valsti — "līdztiesīgu republiku savienību".

1936. gada Konstitūcijā atšķirībā no iepriekšējām tika uzsvērts valsts sociālistiskais tips un raksturs, kā ari "sociālisma uzvara" valstī. Demokrātija joprojām tika pasludināta par šķirisku, kas "līdz ar ekspluatatoru šķiru izzušanu un visas sabiedrības konsolidēšanos no darbaļaužu demokrātijas kļuva par visas tautas demokrātiju". Konstitūcijā bija noteiktas zināmas izmaiņas padomēs un to vēlēšanu kārtībā. Strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu deputātu padomes pārdēvēja par darbaļaužu deputātu padomēm.

Augoša strādnieku skaita pārsvara un kolektivizētas lauksaimniecības apstākļos pārgāja uz pārstāvības principu, kad katram pilsonim bija viena balss un visi pilsoņi piedalījās vēlēšanās uz vienādiem pamatiem. Vienlaikus atmeta vairākpakāpju vēlēšanu sistēmu, kuras vietā ieviesa tiešās padomju vēlēšanas. Par vienu no galvenajiem konstitucionālajiem principiem noteiktā jaunā, aizklātā vēlēšanu sistēma "deva vēlētājiem lielākas savas gribas izpausmes iespējas". Tā kā "ekspluatatoru šķiras bija izzudušas", 1936. gada Konstitūcijā bija atcelta pilsoņu škiriskā nevienlīdzība vēlēšanu tiesībās un ieviestas vispārējas vēlēšanu tiesības, kuras liedza vienīgi garīgi slimajiem un personām, kam tās bija atņemtas ar tiesas lēmumu.

Protams, padomju tipa vēlēšanas bija formālas, jo tajās bija tikai viens "komunistu un bezpartejisko bloka" saraksts. Deputātu kandidātu sarakstus veidoja augstākās partijas institūcijas, un vēlēšanas bija tīri formāla šo sarakstu apstiprināšana. Arī padomju kā parlamentāro institūciju darbs līdz pat padomju varas beigām bija formāls, jo deputāti uz sesijām sanāca tikai divas reizes gadā un tikpat formāli nobalsoja par likumiem, kas bija iepriekš apstiprināti PSKP CK.

1936. gada Konstitūcija darbaļaudīm garantēja tiesības uz darbu, atpūtu, veselības aizsardzību, materiālo nodrošinājumu vecumā, slimības un darba nespējas gadījumā un tiesības uz izglītību, un šīs garantijas, kaut arī samērā zemā materiālā nodrošinājuma līmenī, tomēr vēlāk praksē tika ieviestas. Konstitūcijā deklarēja ari atsevišķus vienlīdzības principus, kuri agrāk nebija attiecīgi konstitucionāli formulēti, piemēram, PSRS pilsoņu vienlīdzību neatkarīgi no to nacionalitātes un rases visās saimnieciskās, valsts, kultūras un sabiedriski politiskās dzīves jomās.

Konstitūcijā noteica arī atsevišķas pilsoņu juridiskās tiesības, piemēram, tiesības uz personas neaizskaramību; arestu atļāva tikai saskaņā ar tiesas lēmumu vai prokurora sankciju. Noteica arī dzīvesvietas neaizskaramību un sarakstes noslēpumu. Šīs tiesības visnotaļ bija tikai uz papīra, jo tika pasludinātas pasaules vēsturē visasiņaināko masu represiju, varas uzurpācijas un faktiskas personas beztiesības laikā; Staļina represijas tika īpaši pastiprinātas 1937. un 1938. gadā.

Pilsoņiem bija uzlikts pienākums ievērot Konstitūciju, likumus un sabiedriskās kopdzīves noteikumus, godīgi izturēties pret sabiedriskajiem pienākumiem, saglabāt un stiprināt sabiedrisko un sociālistisko īpašumu.

Pēc Staļina nāves sākās pakāpeniska, ļoti lēna totalitārās PSKP birokrātijas absolūtās varas sistēmas liberalizācija. PSKP CK 1956. gada 30. jūlija lēmums par personības kulta un tā seku likvidēšanu deva iespēju reabilitēt to godīgo padomju pilsoņu tiesības un godu, kuri bija nepamatoti represēti un kuru tiesības bija ierobežotas personības kulta laikā.

Ar 1957. gada PSKP CK lēmumu un 1959.-1960. gada likumiem tika paaugstināta padomju loma un nodibināts deputātu atsaukšanas institūts, paplašināta republiku kompetence saimnieciskajos un kultūras jautājumos, realizētas valsts drošības, tiesu

un prokuratūras reformas, atjaunotas un paplašinātas prokurora uzraudzības tiesības un atcelts soda mērs, pēc kura vēlēšanu tiesības atņēma ar tiesas lēmumu. Bet tieši tajā pašā laikā grupa Latvijas kompartijas augsta ranga biedru, piemēram, Berklavs, kas gribēja panākt praksē šo republiku tiesību garantijas, tika represēti.

Līdz ar kriminālās likumdošanas un kriminālprocesa likumdošanas atjaunošanu tika no jauna pasludināta nevainības prezumpcija un pastiprināti pasākumi personas dzīvības, brīvības, veselības, civilajā, darba aizsardzības un citās tiesību jomās.

Ar 1956. gada likumu par valsts pensijām uzlaboja pilsoņu sociālās nodrošināšanas sistēmu. 1960. gadā notika pāriešana uz 7 stundu un smagajās nozarēs uz 6 stundu darbadienu. 1961. gadā realizēja kolhozu iekšējās demokratizācijas pasākumus un apstiprināja Padomju Savienības un savienoto republiku civilās likumdošanas un civilprocesa pamatus, un visās republikās pieņēma attiecīgus jaunus kodeksus, kas demokratizēja civilprocesu, precizēja un paplašināja daudzas personas tiesības un brīvības civilajā jomā.

1977. gada Konstitūcijas izstrādāšana bija nepieciešama sakarā ar tā saucamo "attīstīta sociālisma" sabiedrības uzcelšanu sešdesmito gadu vidū un to, ka PSRS bija pievienojusies Helsinku Nobeiguma aktam un abiem 1966. gada Starptautiskajiem cilvēka tiesību paktiem, kuru normas bija jāinkorporē konstitūcijā. Tajā pašā laikā bija arī izgudrota koncepcija par tā saucamās "vienotas padomju tautas" izveidošanos un "nobrieduša sociālisma" uzcelšanu, kam vajadzēja rast iemiesojumu Konstitūcijā. Tieši šajā pašā laikā, kad PSRS pie varas bija tā saucamā "gerentoloģiskā valdība", pamazām sākās PSRS sabrukums.

STARPTAUTISKĀ sadarbība cilvēka TIESĪBU AIZSTĀVĪBĀ

UN ATBILDĪBA PAR CILVĒKA TIESĪBU PĀRKĀPUMIEM

PIRMIE KOLEKTĪVIE PASĀKUMI CILVĒKA TIESĪBU AIZSTĀVĪBĀ

Doma par starptautisko tiesību kodifikācijas nepieciešamību pašā galvenajā cilvēka tiesību aspektā — cilvēka tiesību uz dzīvību garantēšanā — radās jau Krimas kara laikā. Rezultātā 1864. gadā valstis parakstīja pirmo kolektīvo konvenciju humanitāro tiesību jomā — Ženēvas konvenciju par slimo un ievainoto režīmu. Vēlākajos gados Pēterburgas deklarācija (1874), 1lugas konvencijas (1899 un 1907) un Ženēvas protokols (1925) bija vērsti pret masu iznīcināšanas ieroču lietošanu.

Kara tehnikas straujās attīstības apstākļos, kad cilvēce sāka nopietni domāt par karu postošo seku mazināšanu, izveidojās tā sauktās humanitārās tiesības, kuras reglamentēja karadarbību un aizliedza karojošajām pusēm lietot tādu militāro vardarbību, kura prasītu ārkārtīgi lielus cilvēku upurus. Šajā sakarā vēlāk, 1970. gadā, ANO pieņēma dokumentu Galvenie civiliedzīvotāju aizsardzības principi militāro konfliktu laikā un 1974. gadā—Deklarācijupar sieviešu un bērnu aizsardzību ārkārtējos apstākļos militāro konfliktu laikā.

Kodiflkacijas darbs un plašāka valstu sadarbība cilvēka tiesību joma šī termina pašreizējā nozīmē sākās tikai periodā starp abiem pasaules kariem kā Tautu Savienības ietvaros, tā arī tās autonomajās organizācijās.

1919. gadā, kad Budapeštāun Berlīnē notika ielu cīnās, bet Padomju Krievijā — Pilsoņu karš, Eiropas kapitālistiskās valstis kā Tautu Savienības autonomu iestādi radīja Starptautisko darba organizāciju (SDO), kurai paredzēja sava veida sociālo konfliktu drošības ventiļa lomu. Nevar noliegt to pozitīvo, ko SDO veica strādnieku darba apstākļu uzlabošanājau pirmskara periodā. Piemēram, abu pasaules karu starplaikā SDO ietvaros tika pieņemts desmitiem starptautisko konvenciju, tajā skaitā par 8 stundu darbadienu, 48 stundu darba nedēļu, bezdarba pabalstiem, sieviešu un bērnu darba aizsardzību, piespiedu darba likvidēšanu un asociāciju tiesību vienlīdzību rūpniecības un lauksaimniecības darbiniekiem. Visi tie ir cilvēka tiesību jautājumi.

Par vienu no cilvēka tiesību pamatdokumentiem joprojām uzskata SDO 1930. gada 28. j ū n ij a Konvenciju (Nr. 29) par piespiedu darbu^448 [449]. kura ir spēkā kopš 1932. gada un kuras dalībvalstis apņemas izskaust piespiedu darbu visās tā formās (1. p. 1. d.). Tomēr piespiedu darbu Konvencija uzskata par pieņemamu "tranzīta periodā, sabiedriskos mērķos un vienīgi izņēmumu veidā (1. p. 2. d.)", nosakot par šo periodu 5 gadus no Konvencijas pieņemšanas.

2. pantā noteikts, ka ar terminu " ‘piespiedu vai spaidu darbs’ apzīmē jebkuru darbu vai pakalpojumus, kuru soda veidā piespiež darīt jebkuru personu un uz kuru šī persona nav brīvprātīgi pieteikusies (1. d.)".

Neskatoties uz to, šīs Konvencijas izpratnē termins ‘piespiedu vai spaidu darbs’ neietver jebkuru darbu vai pakalpojumu:

(a) pildot obligāto karadienestu;

(b) kas veido daļu no pilnīgi patstāvīgas valsts normālajiem pilsoņu civilajiem pienākumiem;

(c) ko personu piespiež izdarīt tiesas sprieduma rezultātā;

(d) ārkārtējā stāvokļa apstākļos;

(e) kas veido nelielus komunālus pakalpojumus, ko sabiedrības locekļi pilda savās vietējās interesēs.

Cilvēka tiesību attīstība neapšaubāms panākums bija ari 1926. gada 26. septembrī Zenēvā Tautu Savienības ietvaros noslēgtā Konvencija par verdzibu9(ļ Tās 1. p. 1. d. kā verdzība tika definēts "personas stāvoklis, attiecībā uz kuru tiek realizētas dažas vai visas pilnvaras, kas raksturīgas īpašuma tiesībām". Konvencijas dalībvalstis apņēmās "novērst un apspiest vergu tirdzniecību... un pēc iespējas ātrāk likvidēt verdzību visās tās formās". Konvencija stājās spēkā 1927. gada 9. martā. LR piedalās Konvencijā kopš 1926. gada 6. novembra, Latvijai tā spēkā kopš 1927. gada 9. jūlija.

1953. gada 25. septembrī Konvenciju papildināja ar Protokolu, kas papildina 1926. gada 25. septembra Konvenciju par verdzību. Protokols stājās spēkā 1953. gada 7. decembrī,97 bet tā noteikumi vairākās valstīs pilnībā nav realizēti vēl šodien. Konvencijas novitāte bija Konvencijas par verdzību normu ieviešana dalībvalstu starpā uz divpusējas vienošanās pamata.

VALSTU SADARBĪBA CILVĒKA TIESĪBU AIZSTĀVĒŠANĀ UN ATBILDĪBA PAR CILVĒKA TIESĪBU PĀRKĀPUMIEM PĒC OTRĀ PASAULES KARA

Otrā pasaules kara laikā hitleriešu pastrādāto noziegumu rezultātā dzīvību zaudēja desmitiem miljonu cilvēku. Miljoniem tika aizdzīti verdzībā. Fašisti plānoja nodibināt Eiropā tā saukto "jauno kārtību", kura daudzām Eiropas tautām būtu laupījusi suverenitāti un nacionālo identitāti. Fašisma totalitārisms bija izaicinājums jebkādam vispārcilvēciskam priekšstatam par demokrātiju, tāpēc jautājumu par cilvēka tiesību aizstāvēšanas nepieciešamību izvirzīja jau Apvienoto Nāciju 1942. gada 1. janvāra Deklarācijā.

Bet Teherānas konferences triju lielvalstu Deklarācijā (1943) bija svinīgi pasludināts, ka tās stimulēs gan lielu, gan mazāku nāciju sadarbību, "lai likvidētu tirāniju un verdzību, apspiešanu un neiecietību".

Jaltas konferences komunikē bija pasludināts, ka Eiropā tiks "iznīcināti pēdējie nacisma un fašisma perēkli un taps radīti demokrātiskie institūti...". Valstis izteica arī apņēmību "uzcelt pasaulē sabiedrisko kārtību, ko pārvaldīs likums, kas tieksies pēc miera, drošības, brīvības un cilvēces vispārējas labklājības".98

Valstu sadarbība cilvēka tiesību atjaunošanas jomā pēckara Eiropā izpaudās arī 1947. gada miera līgumos, kur bijušajām fašistiskās Vācijas sabiedrotajām valstīm uzlika pienākumu gādāt, lai visas personas, kas atrodas to jurisdikcijā, bez diskriminācijas pēc rases, dzimuma, valodas un citām pazīmēm baudītu cilvēka pamattiesības un pamatbrīvības, ieskaitot vārda, preses, reliģisko kultu, politiskās pārliecības un sapulču brīvību.

Kā atzīmē zviedru zinātnieks H. Daneliuss, "pēc koncentrācijas nometņu un nacistu varmāku ideoloģijas laika pārdzīvošanas, Otrajam pasaules karam beidzoties, daudzi uzskatīja par svarīgu uzdevumu nostiprināt atsevišķa indivīda tiesisko stāvokli. Senās idejas par cilvēka neaizskaramajām tiesībām un brīvībām piedzīvoja savu

* tiQQ

renesansi.

Pirmo reizi valstu sadraudzība cilvēka tiesību jautājumus plašāk izskatīja tikai 1945. gadā Sanfrancisko konferencē, sagatavojot jaunradītās Apvienoto Nāciju

97 "Protocol Amending Slavery Convention...", see Human Rights, A Compilation of International Instruments of the United Nations, New York (1983), United Nations, ST/HR/I, p. 45.

98 The Teheran, Yalta, Potsdam Conferences. Documents, Moscow (1969) pp. 52, 136, 137.

99 Daneilius H., "Mānskliga rattigheter", Stocholm (1975) s. 7.

Organizācijas Statūtus. ANO Statūtu preambulā bija pasludināts, ka Apvienotas Nācijas ir pilnas apņēmības "glābt nākamās paaudzes no kara posta, kas divas reizes mūsu dzīvē nesis cilvēcei neizsakāmas bēdas, un nostiprināt ticību cilvēka pamattiesībām, cilvēka personības cieņai, vīriešu un sieviešu, kā ari lielu un mazu nāciju vienlīdzībai...".

Statūtu 55. pantā bija noteikts, ka ANO sekmē

a) dzīves līmeņa paaugstināšanu, iedzīvotāju pilnīgu nodarbinātību, ekonomisko un sociālo progresu;

b) starptautisko problēmu atrisināšanu ekonomikā, sociālajos jautājumos, veselības aizsardzībā ..., starptautisko sadarbību kultūras un izglītības jomā;

c) vispārējo cilvēka tiesību un pamatbrīvību cienīšanu un ievērošanu visiem bez rasu, dzimuma, valodas un reliģijas atšķirībām.

ANO locekļi apņēmās darboties gan kopīgi ar Organizāciju, gan patstāvīgi, lai sasniegtu minētos mērķus.

Tā kā starptautisko tiesību normas, kas noteiktas ANO Statūtos, veido pamatnoteikumus valstu darbībai jebkurā starptautiskajā sfērā, tad ari to noteikumi, kas saistās ar cilvēka tiesībām, veido pamatnormas šajā nozarē, kuras jāievēro visām valstīm — ANO loceklēm.

Saskaņā ar Statūtu 2. pantu tālākajai valstu sadarbībai cilvēka tiesību jomājānotiek, ievērojot šādus vadošos principus: valstu suverēno vienlīdzību, Statūtu noteikumu godprātīgu pildīšanu, strīdu izšķiršanu mierīgiem līdzekļiem, atteikšanos no spēka lietošanas un spēka lietošanas draudiem, vispārējas palīdzības sniegšanu ANO pasākumiem, atteikšanos no iejaukšanās valstu iekšējās lietās.100

ano cilvēka TIESĪBĪSTENOŠANAS INSTITUCIONĀLAIS mehānisms

ANO Ekonomiskās un sociālās padomes (EKOSOP) pilnvaras cilvēka tiesību jomā noteiktas ANO Statūtu 62. pantā. Tai ir tiesības uzsākt pētījumus un izstrādāt referātus par ekonomiskiem, kultūras, izglītības, veselības aizsardzības un citiemjau-tājumiem un sagatavot par tiem rekomendācijas Ģenerālajai asamblejai un Organizācijas locekļiem.

EKOSOP ANO vārdā noslēdz ar Organizācijas specializētajām iestādēm līgumus par cilvēka tiesību jautājumu izstrādāšanu, rada speciālas komisijas, saņem no tām ziņojumus, bet no Drošības padomes un Ģenerālās asamblejas — rekomendācijas un rezolūcijas izpildei.

Cilvēka tiesību jautājumi ANO galvenokārt tiek izskatīti un sagatavoti Cilvēka, tiesību komisijā, kas radīta 1946. gadā un darbojas Ekonomiskās un sociālās padomes ietvaros. Tās mītne irŽenēvā. Komisijas kompetence atjauj tai nodarboties ar jebkuru cilvēka tiesību jautājumu — sagatavot rekomendācijas un rezolūciju projektus par

Charter of the United Nations, New York (1978) United Nations, pp. 4, 30.

konkrētam tiesībām, kuri tiek nosūtīti EKOSOP un Ģenerālajai asamblejai konkrētu akciju veikšanai. Gadījumos, kad Komisija konstatē cilvēka tiesību rupjus masveida pārkāpumus, tai var uzdot konkrētu pasākumu veikšanu.[450]

Cilvēka tiesību komisija organizētāsaucamo "tehnisko" sadarbību cilvēka tiesību jautājumos — padomdevēju servisu, mācības, stipendijas un palīdzību dažādu cilvēka tiesību jautājumu risināšanā, tādu kā konstitūciju reforma, brīvas un godīgas vēlēšanas, likumdošanas reformas, cilvēka tiesības un tiesību sargāšanas institūcijas, cilvēka tiesības cietumos, parlamenti un cilvēka tiesības, cilvēka tiesības un masu mēdiji u.c.

Komisijas vadībā strādā darba grupas, kas sagatavo dokumentus speciālos jautājumos, tādos kā cilvēku pazušana, rupji cilvēka tiesību pārkāpumi (rez. 1503), tiesības uz attīstību, tās sagatavo ari papildu protokolus Konvencijai par spīdzināšanu, Bērna tiesību konvencijai u.c.

Komisijai ir speciālie ziņotāji, kas gatavo tai ziņojumus jautājumos par patvaļīgajiem nāvessodiem, spīdzināšanu, reliģisko neiecietību, algotņiem; tirdzniecību ar bērniem, bērnu prostitūciju un bērnu pornogrāfiju; viedokļa un izteiksmes brīvību, vardarbību pret sievietēm u.c.

Ar komisiju saistīti ir speciālie ziņotāji — valstu pārstāvji no visapdraudētākajām valstīm: Afganistānas, Burundi, Kambodžas, Kubas, Ekvatoriālās Gvinejas, agrākās Dienvidslāvijas, Gvatemalas, Haiti, Irānas, Irākas, Izraēlas, Mianmaras, Palestīnas, Ruandas, Somālijas, Sudānas un Zairas.

Apakškomisiiā diskriminācijas novēršanai un minoritāšu aizsardzībai, kas ir

cieši saistīta ar Cilvēka tiesību komisiju, darbojas speciālie ziņotāji un darba grupas, kas nodarbojas ar šādiemjautājumiem: tradicionālā prakse, kas skar sievietes un bērna veselību; iedzimto tautību kultūras īpašums, kompensācija rupju pārkāpumu (gross violations) upuriem, tiesības uz atbilstošu mājokli, tiesības uz taisnīgu tiesu, ārkārtējie stāvokli, piespiedu izraidīšanas, tiesu neatkarība, miers un cilvēka tiesības u.c.

Pēc ANO Ģenerālās asamblejas 1951. gada rezolūcijas izveidota Apvienoto Nāciju Augstākā komisāra bēsluiautāiumos^451 pārvalde. Šīs pārvaldes Statūti ir Ģenerālās asamblejas 1950. gada 14. decembra rezolūcijas Nr. 428 pielikumā. Saskaņā ar Statūtiem no Augstākā komisāra ANO uzdevumā inter alia^452 pieprasa nodrošināt pārvaldes kompetencē esošo bēgļu starptautisko aizsardzību.

Bēgļu jautājums starptautiski aktuāls kļuva Pirmā pasaules kara laikā. Starptautisko sadarbību bēgļujautājumos sāka veidot Tautu Savienība, kas pieņēma 1926. gada 12. maija un 1928. gada 30. jūnija vienošanās par bēgļiem^453, kā ari 1933. gada 28. oktobra, 1938. gada 10. februāra Bēgļu konvencijas un 1939. gada 14. septembra Protokolu^454.

1951. gada 28. jūnija Pilnvaroto konference piepēma Konvenciju par bēgļu statusu,[455]kas detalizēti reglamentē bēgļu un viņu tiesību aizsardzības jautājumus. 1967. gadā pieņēma Protokolu par bēgļu statusu^456 [457], kas tālāk attīsta Konvencijas noteikumus un piemēro to jaunajai situācijai.

Pēc UNCHR parauga ar ANO Ģenerālās asamblejas 1993. gada 20. decembra rezolūciju 48/141 radīts ANO Augstākā cilvēka tiesību komisāra^108 amats, kas ir Apvienoto Nāciju augstākais administratīvais amats cilvēka tiesību jautājumos, kura mītne ir Zenēvā. Šajā postenī apstiprināts Hosē Aijala Laso, kura kandidatūru izvirzīja Ģenerālsekretārs. Komisāram ik gadus jāziņo par savu darbību Cilvēka tiesību komisijai, bet ar EKOSOP starpniecību — Ģenerālajai asamblejai.[458]

Pēc sava mandāta, kas noteikts Rez. 48/141, Augstākais komisārs (AK) strādā ANO Ģenerālsekretāra vadībā un nes galveno atbildību par ANO darbību cilvēka tiesību jautājumos. AK jāsekmē un jāaizsargā efektīva cilvēku civilo, kultūras, ekonomisko, politisko un sociālo tiesību īstenošana; jāsekmē un jāaizsargā tiesību uz attīstību īstenošana un šajā nolūkā jāstiprina atbalsts no attiecīgo ANO institūciju puses.

Ar Cilvēka tiesību centra palīdzību un citām konsultatīvajām institūcijām viņam jāīsteno konsultatīvā, finansu un tehniskā palīdzība cilvēka tiesību jomā pēc ieinteresēto valstu vai reģionālo organizāciju pieprasījuma. Viņam jākoordinē ANO mācību un propagandas programmas un ir liela nozīme cilvēka tiesību īstenošanas ceļā esošo šķēršļu novēršanā. Viņam jāsekmē cilvēka tiesību pārkāpumu izskaušana visā pasaulē, kā tas atainots Vīnes deklarācijā un darbības programmā, kas tika pieņemtas Vīnes

1993. gada 14.-25. jūnija konferencē.[459]

Savu mandātu īstenojot, AKjāuztur dialogs ar visu valstu valdībām cilvēka tiesību cienīšanas un īstenošanas nolūkos. Viņam jāpilda uzdevumi, kurus tam uzdevušas kompetentas ANO institūcijas.

AK atbild par starptautiskās sadarbības paplašināšanu cilvēka tiesību sekmēšanā un aizsardzībā; viņam jākoordinē visa darbība cilvēka tiesību jomā ANO sistēmas ietvaros. Viņa uzdevums ir racionalizēt, adaptēt, nostiprināt un optimizēt ANO mehānismus cilvēka tiesību jomā un padarīt to darbību efektīvāku. Šajos nolūkos viņš vada Cilvēka tiesību centru kā Sekretariāta galveno daļu, kur nodarbojas ar cilvēka tiesībām. Centrā AK nosaka politiskās direktīvas un prioritātes.

Pēc rezolūcijas 48/141 AK savā darbībā jābūt bezpartijiskam, objektīvam, nese-lektīvam, efektīvi jādarbojas ANO Statūtu, vispārējās Cilvēka tiesību deklarācijas, rezolūcijas 217 А (111), kā arī citu starptautisko cilvēka tiesību dokumentu un starp-

tautisko tiesību ietvaros. Viņam jāvadās no ta, ka visas cilvēka tiesības ir universālas, nedalāmas, cieši saistītas un savstarpēji atkarīgas. Ņemot ari vērā nepieciešamību ievērot nacionālās un reģionālās īpatnības, dažādu valstu vēsturisko, kultūras un reliģisko pieredzi neatkarīgi no to politiskajām, ekonomiskajām un kultūras sistēmām, AK jāsekmē un jāaizsargā visas cilvēka tiesības un pamatbrīvības. ĢA atzinusi, ka ir svarīgi panākt sabalansētu un stabilu visu cilvēka tiesību attīstību, kā tas noteikts Deklarācijā par tiesībām uz attīstību.

AK posteņa radīšana panākta Vīnes 1993. gada konferencē uz konsensusa pamata, meklējot globālus risinājumus cilvēka tiesību jomā. Radot šo posteni, ANO deleģējusi AK bezprecedenta morālās un politiskās tiesības būt cilvēces morāles izteicējam.

Vīnes deklarācija un darbības programma (1993) tiek uzskatīta par pagrieziena punktu cilvēka tiesību īstenošanā. Pateicoties tai, tagad ANO ir saskaņoti ietvari, mērķi un līdzekli cilvēka tiesību aizsardzībai atbilstoši ANO Statūtu mērķiem. Atbilstoši

5

tiem tagad valdībām, reģionālajām organizācijām, nacionālajām un nevaldības organizācijām ir savi pienākumi kopējo mērķu sasniegšanai. Saskaņā ar Deklarāciju AK uzlikta atbildība tās mērķu sasniegšanai.

Vīnes deklarācijas īstenošanu iespējams panākt, vienīgi pateicoties koordinētai valdību, starptautisko, nacionālo un nevalstisko organizāciju darbībai. Tāpēc AK un Vīnes konferences priekšsēdētājs ar kopējo vēstuli griezās pie valdībām sniegt informāciju par Vīnes deklarācijas un darbības programmas īstenošanu nacionālajā līmenī. Vīnes deklarācijas īstenošana uzdota ari ANO ĢA Trešajai komitejai.

Sava mandāta īstenošanas laikā 1994. gadā AK apmeklēja arī Latviju, un viņa vizītes rezultāti ietverti ziņojumā, kurā minēts, ka viņam nodota Latvijas Nacionālā cilvēka tiesību īstenošanas programma.[460] [461] [462] [463]

EKOSOP darbojas Komisija par sievietes statusu'12, Komisija par noziegumu novēršanu un kriminālo tiesvedību^460, kā arī citas komisijas.

Ar Cilvēka tiesību augstāko komisāru un Ģenerālo asambleju cilvēka tiesību jautājumos darbojas Speciālā Izraēlasprakses, kas skar palestīniešu cilvēka tiesības, izpētes komiteja. '4

Rasu diskriminācijas likvidēšanas komiteja, kuru izveidoja saskaņa ar 1965. gada 21. decembra Starptautiskās visu formu rasu diskriminācijas likvidēšanas konvencijas 8. pantu, apspriež ziņojumus, ko iesūta Konvencijas dalībvalstis, izstrādā vispārīgas rekomendācijas un ziņojumus Ģenerālajai asamblejai, tā var vadīt samierināšanas procedūru starp valstīm un sagatavot rekomendācijas lēmumiem. Kā

atsevišķas personas, tā ari personu grupas var nosūtīt Komitejai petīcijas par rasu diskriminācijas gadījumiem, ja attiecīgā valsts atzīst Komitejas tiesības šādas sūdzības pārbaudīt.115

Diskriminācijas novēršanas un nacionālo minoritāšu aizsargāšanas apakškomisiju 1947. gadā radīja Cilvēka tiesību komisija. Šī apakškomisija veikusi virkni pētījumu par diskrimināciju izglītības, reliģijas, tieslietu, ekonomiskajā un citos jautājumos. Apakškomisija pieņem rezolūcijas un gatavo ziņojumus Cilvēka tiesību komisijai, kurus ņem par pamatu attiecīga jautājuma formulēšanā ANO.

AN О Ģenerālā asambleja cilvēka tiesību jomā organizē jautājumu izpēti un dod rekomendācijas, kuru nolūks ir sekmēt starptautisko sadarbību "cilvēka tiesību un pamatbrīvību realizēšanai visiem — bez rasu, dzimuma, valodas un reliģijas atšķirībām". Ģenerālās asamblejas rezolūcijas valstīm nav juridiski saistošas, taču jāņem vērā, ka valstis - ANO locekles apņēmušās rīkoties kopīgi un patstāvīgi sadarbībā ar Organizāciju, lai sekmētu vispārēju cilvēka tiesību cienīšanu un ievērošanu. Līdz ar to rezolūcijas, kuras pieņem, balsojot ANO locekļu absolūtam vairākumam, var liecināt par noteiktu starptautisko principu un normu esamību, kas saistošas visām valstīm.

ANO Drošības padomei ir vislielākās pilnvaras jautājumos, kur nepieciešama aktīva iejaukšanās starptautiskās dzīves notikumos. Cilvēka tiesību rupju masveida pārkāpumu gadījumā Drošības padome pieņem rezolūcijas un pieprasa no vainīgajām valstīm šos pārkāpumus pārtraukt. Šo rezolūciju izpilde ir obligāta.

ANO Sekretariātā darbojas Cilvēka tiesību nodala, kuras uzdevums ir apkalpot visas ANO instances, kas nodarbojas ar cilvēka tiesību jautājumiem. Nodala pasūta nepieciešamo dokumentāciju, gatavo ANO izdevumus par cilvēka tiesību jautājumiem un piedalās konkrētu cilvēka tiesību programmu konsultēšanā.

ANO Ģenerālsekretāram ir tiesības pēc valdību pieprasījuma izdalīt konsultācijām ekspertus, piešķirt stipendijas specializācijai cilvēka tiesību jautājumos un organizēt seminārus.

Valstis pēc abpusējas vienošanās var nodot jebkuru strīdu izskatīšanai ANO Starptautiskajā tiesā, tajā skaitā arī cilvēka tiesību jautājumos. Cilvēka tiesību jautājumos tā var dot ari konsultatīvus slēdzienus un izskaidrot starptautiskos līgumus. Atsevišķas konvencijas cilvēka tiesību jautājumos paredz strīdu nodošanu Starptautiskajai tiesai arī pēc vienas (jebkuras) puses pieprasījuma.

Starptautiskā darba organizācijaiSDO) ir specializēta ANO iestāde, kuras mērķis ir darba apstākļu uzlabošana un strādājošo dzīves līmeņa celšana, cīņa ar bezdarbu, pusaudžu un sieviešu darba apstākļu aizsardzība — respektīvi, "to cilvēku tiesību oficiālas atzīšanas stimulēšana, kas attiecas uz SDO kompetences loku".116

Tādas patlaban ir galvenās starptautiskās instances, kas nodarbojas ar cilvēka tiesību jautājumiem.

115 Human Rights. A Compilation of International Instruments of the United Nations, New York (1983) UN, pp. 23—30.

116 MOT H права человека: Доклад генерального директора на сессии Международной конференции труда. — Женева: МОТ, 1968. — Н. 1. — С. 2.

Cilvēka tiesību līgumu īstenošanas institūcijas (treaty bodies) izveidotas saskaņa ar konkrētu līgumu noteikumiem. Pie tām pieder Cilvēka tiesību komiteja, EKOSOP, Bērna tiesību komiteja^111, Sieviešu tiesību diskriminācijas novēršanas komiteja^118 un Spīdzināšanas novēršanas komiteja^119.

STARPTAUTISKO CILVĒKA TIESĪBU PAMATDOKUMENTI,

TO IZVEIDES VĒSTURE UN ĪSTENOŠANAS MEHĀNISMI

Starptautisko tiesību normām ir koordinējošs raksturs, tās izstrādā uz kompromisa bāzes, lai to noteikumi būtu pieņemami valstīm ar dažādām sociāli ekonomiskajām sistēmām. Cilvēka tiesību starptautisko normu izveidošana un īstenošana dzīvē sagādā lielas grūtības, jo tām ir politisks raksturs. Tāpēc noteikumu saskaņošana vispirms notiek dažādu ANO rezolūciju līmenī. Pēc tam tiek izstrādātas un pieņemtas deklarācijas un tikai tad konvencijas vai pakti, kam ir obligāts starptautisko tiesību normu raksturs.

Pirmais lielākais ANO izstrādātais un pieņemtais cilvēka tiesību dokuments bija 1948. gada 9. decembra Konvencija par genocīda nozieguma novēršanu un sodu par to.120 LR tai pievienojās ar 1990. gada 4. maija AP Deklarāciju.121 Konvencija Latvijai spēkā no 13.07.92. Ne Lielbritānija, ne ASV, ne Francija nav ne parakstījušas, ne ratificējušas šo dokumentu līdz 1994. gada 31. decembrim, kad ANO izdarīts pēdējais apkopojums. ASV nav pievienojušās arī Bērna tiesību konvencijai un ir tikai parakstījušas, bet nav ratificējušas Konvenciju par visu formu sievietes tiesību diskrimināciju. Ne ASV, ne Lielbritānija nav nekādi pievienojušās Konvencijai par noilguma nepielietošanu attiecībā uz kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēci. 122

Konvencijas I pants genocīdu pasludina par starptautisko noziegumu, kuru dalībvalstis apņemas novērst un sodīt par to. Konvencijas noteikumi ir izklāstīti iepriekš — nodaļā "Pašnoteikšanās tiesības".

ANO savā darbības laikā ir sagatavojusi dokumentus, kas kopumā veido tā saukto starptautisko Cilvēka tiesību bilu. Pirmā šo dokumentu klāstā bija 1948. gada

117 Committee on the Rights of the Child.

118 Committee on the Elimination of Discrimination against Women — CEDAW.

119 Committee against Torture.

120 Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide. Tekstu angļu vai. sk. — Human Rights, A Compilation of International Instruments, Vol. I (Second Part) Universal Instruments, United Nations (1993) p. 669. Latviešu vai. sk. — Cilvēka tiesības//Starptautisko dokumentu krājums/ Prof. J. Bojāra zinātniskajā redakcijā . — Rīga: Zvaigzne, 1992. — 52. lpp. Konvencijas nosaukums ir neprecīzs kā krājumā latviešu valodā, tā arī LR ĀM starptautisko līgumu sarakstā.

121W 24.03.92.

122 Sk. Human Rights, International Instruments, Chart of Ratifications as at 31 December 1994.

10. decembrī, kas tika pasludināta par Cilvēka tiesību dienu, pieņemtā Vispārēja cilvēka tiesību deklarācija,123

ASV sākotnēji ieņēma noraidošu nostāju pret lielāko dajuno Deklarācijas projekta sociāli ekonomiskajiem pantiem, aizbildinoties, ka šīs tiesības pilsoņiem varēšot piešķirt tikai nenoteiktā nākotnē.

Lielbritānijas delegācija savas koloniālās impērijas sabrukuma priekšvakarā kopā ar ASV delegāciju noraidoši izturējās pret priekšlikumiem par koloniālo tautu tiesībām uz pašnoteikšanos, kuras PSRS šajā laikā sekmīgi izmantoja koloniālo impēriju graušanai un savas ietekmes sfēras paplašināšanai. Turpretim pati savas impērijas sabrukuma laikā PSRS, vēlāk ari Krievija un vadošie krievu teorētiķi sāka ieņemt loti noraidošu nostāju pret PSRS un Krievijas iekaroto tautu pašnoteikšanās tiesībām.

Anglijas un ASV delegācijas vairākkārt balsoja pret principa par tiesībām uz darbu iekļaušanu projektā. Rietumu valstis uzstājās par to, lai Deklarācijai būtu vienīgi deklaratīvs raksturs, jo Deklarācijas uzdevums esot pasludināt cilvēka tiesības, nevis valstu pienākumus.124

Neizdevās panākt, lai Deklarācijā ietvertu principu par sieviešu un vīriešu un dažādu rasu un minoritāšu vienlīdzību darba un vienādas darba apmaksas jomā, kā arī iekļaut tajā koloniālo tautu pašnoteikšanās principu un koloniālo lielvalstu pienākumu sekmēt

šo pašnoteikšanos.

Bijušās Padomju Savienības un citu sociālistisko valstu delegācijas, Deklarāciju pieņemot, atturējās no balsošanas, jo tajā laikā un pēc tam vēl vairāk nekā 30 gadus pēc Helsinku Nobeiguma akta parakstīšanas jebkura nevalstisku grupu cīņa par cilvēka tiesībām PSRS tika apkarota.

Galvenajām imperiālistiskajām valstīm sākumā bija noraidoša nostāja pret Deklarāciju. Lielbritānijas premjerministrs Etlijs 1949. gada 18. janvārī paziņoja, ka valdība netaisoties mainīt ne savu, ne koloniju likumdošanu, lai saskaņotu tās ar Deklarācijas principiem. Bet, kad ASV Kongresā 1952. gadā tika izskatīts jautājums par sociāli ekonomiskajām tiesībām, pieņemtajā rezolūcijā tika atzīmēts, ka šīs tiesības "pēc sava rakstura esot sociālistiskas un, lai tās realizētu, nepieciešams uzņemties saistības, kuras neviena pilsoniska valdība nevarot izpildīt".125

Daudzās jaunattīstības zemēs Deklarācijas progresīvo tiesību ideju izplatību traucēja militāro huntu patvaļa un zemais iedzīvotāju izglītības līmenis.

Neskatoties uz Deklarācijas trūkumiem, tai bija ļoti liela nozīme cīņā par sabiedrības tālāku demokratizāciju un cilvēka tiesību attīstību daudzās pasaules valstīs, vēlākajā periodā arī PSRS. Pirmo reizi tik plašā un autoritatīvā starptautiskā formā kā ANO tika pasludināts plašs cilvēka tiesību un brīvību klāsts. Deklarācija pasludināja, ka cilvēks bauda tiesības atstāt jebkuru valsti, ieskaitot savējo, un atgriezties tajā; patvēruma meklēšanas tiesības citā valstī aiz politiskiem motīviem; tiesības uz pilsonību

123 Cilvēka tiesības, 3. lpp.

124 Остапенко Г. Борьба СССР и ООН за социально-экономические права человека. — М., 1981. — С. 70—98.

125 Там же, с. 111.

un pilsonības maiņu; tiesības uz laulību, uz īpašumu, uz uzskatu, apziņas un reliģijas brīvību, kā ari pārliecības un tās izpausmes brīvību; tiesības uz mierīgām sapulcēm un asociācijām; tiesības piedalīties savas valsts pārvaldē tieši vai caur pārstāvības sistēmu.

Tika pasludināts, ka tautas gribai jābūt valdības varas pamatos, ka cilvēkam ir tiesības uz sociālo nodrošinājumu, uz darbu ar "taisnīgu un pietiekamu atalgojumu"; tiesības uz arodapvienibu izveidošanu, uz atpūtu, izglītību, līdzdalību valsts kultūras dzīvē un tiesības uz tādu sociālo un starptautisko kārtību, kuras apstākļos Deklarācijā ietvertās tiesības un brīvības var tikt īstenotas visā pilnībā. Tika arī pasludinātas cilvēka tiesības uz tādu dzīves līmeni, kas nepieciešams vipa veselības un labklājības uzturēšanai. Deklarācija noteica, ka mātes stāvoklis dod tiesības uz sevišķu gādību un palīdzību.

Deklarācija noteica ne tikai individuālās tiesības un brīvības. 29. pants saistīja tās arī ar pienākumiem sabiedrības priekšā, kurā ir iespējama brīva un pilnīga personības attīstība. Realizējot tiesības un brīvības, teikts Deklarācijā, cilvēkam drīkst uzlikt tikai tādus ierobežojumus, kas noteikti likumā, lai garantētu citu cilvēku tiesību un brīvību atzīšanu un cienīšanu un taisnīgu morāles prasību, sabiedriskās kārtības un vispārējās labklājības nodrošināšanu demokrātiskā sabiedrībā.[464] [465]

1948. gada 9. jūlijā SDO Ģenerālā konference pieņēma Konvenciju (Nr. 87) par asociāciju brīvību un tiesību apvienoties aizsardzību.121 Latvija ir šīs Konvencijas dalībvalsts kopš 1990. gada 4. maija. Latvijai tā ir spēkā no 13.07.92.

Konvencijas 2. pants nosaka, ka "strādājošajiem un darba devējiem ir tiesības bez jebkādas diskriminācijas dibināt un, vienīgi ievērojot attiecīgās organizācijas noteikumus, pievienoties savām organizācijām pēc savas izvēles bez iepriekšējas atļaujas".

Publiskajai varai jāatturas no jebkuras iejaukšanās, kas ierobežotu šīs tiesības vai to īstenošanu (3. p.). Publiskā vara šīs organizācijas nevar atlaist vai apturēt to darbību (4. p.). Šīm organizācijām jāievēro vietējie likumi (8. p.), kas nosaka, cik lielā mērā Konvencijas garantijas skar bruņotos un policijas spēkus (9. p.). Tomēr iepriekš ar izcēlumu izdalītais noteikums praktiski dod iespēju pašiem uzņēmējiem aizliegt arodbiedrību radīšanu un darbību savos uzņēmumos.

Kopā ANO un ar to saistīto organizāciju ietvaros pieņemti vairāk par simtu starptautisko cilvēka tiesību dokumentu, kas izklāstīti divu ANO dokumentu krājumu 939 lappusēs, tāpēc šeit nav iespējams tos visus pat nosaukt. 1990. gada 4. maijā, tajā pašā dienā, kad Latvija atjaunoja savu neatkarību, tā ar īpašu Deklarāciju par Latvijas Republikas pievienošanos starptautiskajiem cilvēka tiesību dokumentiem pievienojās 51 dokumentam un paziņoja, ka savā likumdošanā vadīsies arī no Eiropas padomes cilvēka tiesību dokumentiem.[466] Centrālie un detalizētākie cilvēka tiesību dokumenti ir 1966. gadā pieņemtie Starptautiskie cilvēka tiesību pakti. To sagatavošana notika

sarežģītos, divu pretimstāvošu bloku konfrontācijas apstākļos, kad strauji turpinājās koloniālo valstu nacionālās atbrīvošanās un neatkarības proklamēšanas vilnis. 1966. gadā ANO jau bija 117 locekli, līdz ar to galīgi sabruka agrākā paklausīgā

balsošanas mašīna.

Daudzās Rietumeiropas valstīs nāca pie varas sociāldemokrātiskās valdības. Rezultātā attiecīgu Eiropas valstu konstitūcijās tika iekļauti daudzi Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas sociāli ekonomisko tiesību noteikumi vai pat Deklarācijas normas kopumā. Pat Eiropas valstu konservatīvās partijas bija spiestas proklamēt savās programmās punktus par darbaļaužu nodarbinātību un viņu sociālo nodrošināšanu. Visi šie apstākli manāmi ietekmēja paktu sagatavošanas gaitu.

ANO Ģenerālās asamblejas VI sesijā tika pieņemta rezolūcija parjaunizstrādājamā dokumenta sadalīšanu divos — Starptautiskajā paktā par pilsoņu un politiskajām tiesībām un Starptautiskajā paktā par sociāli ekonomiskajām tiesībām. Valstis, kuras negribēja saviem pilsoņiem piešķirt sociāli ekonomiskās tiesības, plānoja pievienoties vienīgi paktam par pilsoņa un politiskajām tiesībām.

Paktu sagatavošanas laikā tika pieņemti vairāki loti svarīgi tā saucamie "pirmās paaudzes" cilvēka tiesību dokumenti. Viens no vissvarīgākajiem to vidū bija 1960. gadā ANO Ģenerālās asamblejas pieņemtā Deklarācija par neatkarības piešķiršanu koloniālajām valstīm un tautām^129. kurai bija loti liela nozīme dekolonizācijas procesā pasaulē. Tās teksts tika izmantots arī Baltijas valstu neatkarības atjaunošanas pamatošanai.

Deklarācijā bija pasludināts, ka "tautu pakļaušana ārvalstu jūgam un kundzībai un to ekspluatācija ir cilvēka pamattiesību noliegums, ir pretrunā ar ANO Statūtiem un liek šķēršļus sadarbības attīstībai un miera nodibināšanai visā pasaulē" (1. punkts).

Deklarācija paziņoja, ka "visām tautām ir pašnoteikšanās tiesības" (2. p.) un "nepietiekama politiskā, ekonomiskā un sociālā sagatavotība vai nepietiekama sagatavotība izglītības jomā nekad nav izmantojama par iemeslu, lai aizkavētu neatkarības sasniegšanu". Tā noliedzajebkādu karadarbību vai represīvus pasākumus pret atkarīgajām tautām.

1963. gadā ANO ĢA pieņēma Deklarāciju, bet 1965. gada 21. decembri — Konvenciiunar visuformu rasu diskrimināciiasizskaušanu. 130 Konvencija ir spēkā no 04.01.69. Latvija piedalās tajā no 04.05.90. LR tā ir spēkā no 14.04.92.

Pēc Konvencijas 1. panta 1. d. jēdziens " "rasu diskriminācija" nozīmē jebkuru atšķirību, izņēmumu, ierobežojumu vai priekšrocību, kura pamatojas uz rases, ādas krāsas, ģints, nacionālās vai etniskās izcelšanās principiem un kuru mērķis vai sekas ir iznīcināt vai mazināt cilvēka tiesību un pamatbrīvību atzīšanu politiskajā, ekonomiskajā, sociālajā, kultūras vai jebkurā citā sabiedriskās dzīves jomā".

Tomēr 1. p. 2. d. noteikts, ka "šī Konvencija nav piemērojama atšķirībām, izņēmumiem, ierobežojumiem vai priekšrocībām, kurus šīs Konvencijas dalībvalstis realizē dažādi attiecībā pret pilsoņiem un tiem, kas nav pilsoni".

129 Cilvēka tiesības, 49. lpp.

130 International Convention on the Elimination of All Forms of Racial Discrimination. See — Human Rights, A Compilation..., Vol. I, (Part 2) p. 66. Latviski tekstu sk. — Cilvēka tiesības, 57. lpp.

2. panta dalībvalstis nosoda rasu diskrimināciju un apņemas to izskaust. Saskaņa ar Konvencijas 8. pantu tās īstenošanai izveidota Komiteja rasu diskriminācijas izskaušanai 18 ekspertu sastāvā.

1966. gada 16. decembrī ANO Ģenerālās asamblejas XXI sesijā abus Starptautiskos cilvēka tiesību paktus pieņēma vienbalsīgi. Padomju Savienība tos ratificēja tikai 1973. gadā, un 1976. gadā tie PSRS stājās spēkā. ASV ilgstoši nepievienojās šiem paktiem un ari lielākajai daļai ANO, UNESKO un SDO dokumentu par cilvēka tiesībām. Līdz ar to 1978. gadā ASV pārstāvji netika pielaisti EKOSOP darba grupā, kas izskatīja valstu — abu paktu dalībnieču ziņojumus par paktu realizāciju. ASV Starptautisko paktu par sociālajām, ekonomiskajām un kultūras tiesībām līdz 1995. gada 1. janvārim^131 ir tikai parakstījušas, bet nav ratificējušas, toties ir ratificējušas Starptautisko paktu par pilsoņu un politiskajām tiesībām. Lielbritānija ir ratificējusi abus paktus.132

Abi pakti konkretizēja un detalizēja Vispārējā cilvēka tiesību deklarācijā noteiktās cilvēka tiesību normas un reglamentēja papildu tiesības, piemēram, tādas kā tiesības uz darbu. Starptautiskajā paktā par pilsoņu (civilajām) un politiskajām tiesībām loti detalizēti ir noteiktas cilvēka procesuālās tiesības.

Tā, piemēram, 9. pantā ir noteikts, ka "katram cilvēkam ir tiesības uz brīvību un personas neaizskaramību. Nevienu nedrīkst patvaļīgi arestēt vai turēt apcietinājumā. Nevienam nedrīkst atņemt brīvību bez likumā noteiktā pamata."

Abos paktos izveidoti to īstenošanas mehānismi. Tiesību īstenošanai paktos ir noteikti arī ierobežojumi. Tā, piemēram, Starptautiskā pakta par pilsoņu (civilajām) un politiskajām tiesībām 19. pantā teikts, ka "katram cilvēkam ir tiesības netraucēti pieturēties pie saviem uzskatiem" (1. d.) un brīvi tos izpaust (2. d.). Tomēr panta 3. daļā ir rakstīts, ka "2. daļā paredzēto tiesību izmantošana uzliek īpašus pienākumus un īpašu atbildību. Tāpēc tā var būt saistīta ar zināmiem ierobežojumiem, taču tie jānosaka likumā un tiem jābūt nepieciešamiem

a) citu personu tiesību un reputācijas respektēšanai;

b) valsts drošības, sabiedriskās kārtības, iedzīvotāju veselības vai tikumības aizsardzībai."133

Līdzīgi ierobežojumi noteikti ari vairākām citām tiesībām.

STARPTAUTISKAIS MEHĀNISMS PAKTOS NOTEIKTO NORMU REALIZĀCIJAI

Cilvēka tiesību komitejai un EKOSOP ir tiesības dot valstīm tikai vispārīgas rekomendācijas, jo pašu konkrēto tiesību realizācija normālos apstākļos ir valstu iekšējā lieta.

131 Sk — Human Rights, International Instruments, Chart of Ratifications as at 31 December 1994, United Nations, New York and Geneva (1995) pp. 2—3.

132 Sk. — Human Rights, Chart of Ratifications, ST/HR/4/Rev.ll.

133 Sk. — Cilvēka tiesības, 31.1pp.

Saskaņa ar Starptautisko paktu par ekonomiskajām, sociālajam un kultūras tiesībām dalībvalstīm caur ANO Ģenerālsekretariātujāiesūta EKOSOP ziņojumi par pasākumiem un progresu Paktā noteikto tiesību sasniegšanā un ievērošanā. EKOSOP nodod šos ziņojumus Cilvēka tiesību komitejā rekomendāciju sagatavošanai. EKOSOP var vērst jebkuru citu ANO instanču uzmanību uzjautājumiem, kas radušies ziņojumu apspriešanas laikā, un ierosināt priekšlikumu par starptautisku pasākumu nepieciešamību.

Starptautiskajā paktā par pilsoņu (civilajām) un politiskajām tiesībām noteikts cits kontroles mehānisms. Saskaņā ar Pakta 28. pantu radīta Cilvēka tiesību komiteja, kas sastāv no 18 vēlētiem locekļiem un nodarbojas ar dalībvalstu ziņojumu izskatīšanu. Ziņojumi jānodod ik reizi, kad tos pieprasa Komiteja, kas tos izskata un izsaka par tiem vispārīga rakstura piezīmes. Komiteja katru gadu nodod EKOSOP ziņojumus par savu darbību. Bez dalībvalstu ziņojumiem Komiteja var izskatīt arī valstu sūdzības par to, ka cita valsts neizpilda savas saistības saskaņā ar Paktu. Komiteja pieņem un izskata sūdzības tikai tad, ja iesniegts speciāls pie Ģenerālsekretariāta deponēts paziņojums, ka šī valsts attiecībā uz sevi atzīst Komitejas kompetenci.

Komiteja izskata tai nodoto sūdzību vienīgi tad, kad tā pārliecinājusies, ka "saskaņāar vispārpieņemtajiem starptautisko tiesību principiem visi pieejamie valstu iekšējie pasākumi izmēģināti un izsmelti". Saskaņā ar šo pašu Pakta pantu viena valsts var arī paziņot otrai tieši, ka tā nepilda Pakta noteikumus. Atbilde saņēmējai valstij jāsniedz trīs mēnešu laikā.

Ja jautājums sešu mēnešu laikā abu valstu starpā netiek noregulēts, tad pie tā izlemšanas ķeras Komiteja, kas problēmu izskata slēgtā sēdē. Nekādas rekomendācijas tā pusēm nedod, bet var valstīm sniegt tā saucamos "labos pakalpojumus". Komiteja var arī ar abu pušu atļauju izveidot īpašu izlīgšanas komisiju, kura pēc jautājuma izpētīšanas nosūta pusēm savu lēmumu par strīda miermīlīgu izbeigšanu. Tomēr Komitejas lēmumi valstīm nav saistoši.

Rietumvalstis paktu sagatavošanas laikā centās izveidot speciālu procedūru, sakarā ar kuru Cilvēka tiesību komiteja varētu pieņemt atsevišķu personu sūdzības par Valsti. Tā kā lielākā dala valstu nepiekrita šādai kārtībai, tad pie Starptautiskā pilsoņa un politisko tiesību pakta izveidoja atsevišķu Fakultatīvo protokolu, par kura dalībniecēm Cilvēka tiesību komiteja var saņemt un izskatīt atsevišķu personu sūdzības. Tomēr Komiteja neizskata šīs sūdzības, kamēr tā nav pārliecinājusies, ka attiecīgā persona izsmēlusi visas šajā valstī iespējamās iekšējās tiesību aizsardzības metodes.

PSRS Fakultatīvajam protokolam nepievienojās. Tam nav pievienojusies arī Latvija. Sūdzības izskatīšanas gadījumā Komitejai nav tiesību pieņemt nekādus valstīm obligātus lēmumus. Komiteja vienīgi paziņo savu slēdzienu valstij un personai, kas par to iesniegusi sūdzību.[467]

Jāatzīst, ka pagaidām īsti efektīvs starptautiskais cilvēka tiesību implementēšanas mehānisms vēl nav radīts. Tomēr nevajadzētu domāt, ka mūsdienu starptautiskās situācijas un cilvēka tiesību īstenošanas sistēmas apstākļos praktiskās cilvēka tiesību aizsardzības iespējas, ievērojot suverenitātes principu, ir minimālas arī tad, ja kāda valsts rupji pārkāpj esošās starptautiskās cilvēka tiesību normas neatkarīgi no tā, vai šī valsts ir vai nav attiecīgā cilvēka tiesību aizstāvēšanas līguma dalībniece.

Pirmkārt, cilvēka tiesību aizstāvēšanas jomā efektīvus pasākumus varētu organizēt Drošības padome, ja vien atsevišķas valstis — Padomes pastāvīgās locekles —, izmantojot savas veto tiesības, to nebloķētu. Šis pavērsiens zināmā mērā notika kara nogalē bijušajā Dienvidslāvijā.

Otrkārt, nedrīkst aizmirst, ka nacistu noziegumi pret cilvēci tomēr tika sodīti Nim-bergas kara tribunālā. Diemžēl Hāgas tribunālā^468 1995.-1996. gadā tik radikāli sodi netika panākti.

Kādi ir pašreizējie starptautisko tiesību principi, kas dod iespēju sodīt personas, kuras vainīgas rupjos cilvēka tiesību pārkāpumos?

Vēlreizjāatgādina, ka starptautiskās sabiedrības iejaukšanās ir attaisnojama vienīgi tad, ja atsevišķu personu vai personu grupu tiesības nav iespējams atjaunot iekšējiem līdzekļiem un cilvēku tiesības tiek pārkāptas rupji un masveidīgi. Kā tika uzsvērts .1945. gadā Sanfrancisko konferencē, ja "tiesības un brīvības tiek rupji pārkāptas tādā veidā, ka rodas situācija, kas rada briesmas mieram vai traucē ANO Statūtu realizācijai. tad tā vairs nav valsts iekšējā lieta" un starptautiskā valstu kopa, ko veido ANO un tās uzdevumā — Drošības padome, var ķerties pie piespiedu pasākumiem, kuru mērķis būtu tādas situācijas novēršana, kam ir starptautiska nozieguma raksturs.

Nimbergas tribunāla Statūtu I un II principā noteikts, ka jebkura persona, kura vainīga nodarījumā, kas saskaņā ar starptautiskajām tiesībām tiek kvalificēts kā noziegums, ir par to atbildīga un viņai par to pienākas sods, neskatoties uz to, ka saskaņā ar valsts iekšējām tiesībām šis nodarījums netiek atzīts par noziegumu. Šāda persona saskaņā ar III un IV principu netiek atbrīvota no atbildības ne tad, ja tā rīkojusies kā valsts galva vai valdības amatpersona, ne ari tad, ja tā izdarījusi šīs darbības, izpildot savas valdības vai priekšniecības pavēles, ja apzinīga izvēle tai faktiski bija iespējama.

Bez tam jāvērš uzmanība arī uz Konvencijas par genocīda novēršanu un cīņu pret to normām, kuru izpilde obligāta visām valstīm neatkarīgi no tā, vai šīs valstis ir Konvencijas locekles vai nav.

1973. gada Starptautiskā konvencija par aparteīda novēršanu un sodu par to

(stājās spēkā 1976. gadā) arī paredz, ka personas, kas pārkāpušas Konvenciju, var nodot jebkuras šīs Konvencijas dalībvalstis valsts tiesai.

CILVĒKA TIESĪBU AIZSARDZĪBAS SISTĒMA EIROPAS PADOMES IETVAROS

Kā jau iepriekš minējām, pirms Otrā pasaules kara un kara laikā abi lielākie totalitārie režīmi masveidā pastrādāja loti smagus noziegumus pret cilvēcību, noziegumus pret mieru un kara noziegumus, kas bija vissmagākie cilvēka tiesību

pārkāpumi. Komunistisko un citu uzurpatorisko režīmu pārņemtajās valstīs šie noziegumi turpinājās arī vēl ilgu laiku pēc kara. Līdz ar to radās nepieciešamība pēc cilvēka tiesību normu izstrādes kā ANO, tā ari Eiropas padomes (EP) ietvaros. Par ANO cilvēka tiesību universālās aizsardzības sistēmu runājām jau agrāk. Tās ietvaros veidotajā sistēmā piedalās arī EP valstis. Taču EP izveidoja pati savu, reģionālu cilvēka tiesību aizsardzības sistēmu. Tās galvenais uzdevums bija radīt institucionālu sistēmu, kas garantētu cilvēka tiesību ievērošanu.

1949. gada 5. maijā tika radīta pēckara Eiropas pirmā politiskā institūcija—Eiropas padome, kuras mērķis Eiropas padomes Statūtos bija noteikts šādi: "Panākt lielāku vienotību starp tās dalībvalstīm ar mērķi aizsargāt un īstenot ideālus un principus, kas ir to kopējais mantojums, kā arī sekmēt to sociālo un ekonomisko progresu... Katrai Eiropas padomes dalībvalstij jāapstiprina likumības principi un tas, ka jebkura persona šīs valsts jurisdikcijā bauda cilvēka tiesības un pamatbrīvības."136

Šī principa īstenošanas ietvaros 1950. gada 4. novembrī Romā 15 Eiropas valstu ministri parakstīja Eiropas Cilvēka tiesību konvenciju, kuras preambulā rakstīts, ka pamatbrīvības, kas ir taisnīguma un miera pamats pasaulē, tiek vislabāk ievērotas, no vienas puses, efektīvas politiskās demokrātijas ietvaros, no otras, vispārējas cilvēka tiesību izpratnes un ievērošanas apstākļos.137

Eiropas Cilvēka tiesību konvencija sākotnēji nebija tik visaptveroša kā Vispārējā cilvēka tiesību deklarācija. Tomēr Romas konvencijā bija vairāki jauni noteikumi, kuru nebija Cilvēka tiesību deklarācijā. Turklāt Deklarācijā nebija noteikts nekāds tās īstenošanas mehānisms.

Eiropas Konvencijā no dalībvalstīm tika pieprasīts, lai tās atzītu, ka cilvēkam ir ne tikai pienākumi, bet ari tiesības saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.

Romas 1950. gada Konvencijas kodolā bija ideja, ka "pamatbrīvības ir pamats taisnīgumam un mieram pasaulē". Konvencija stājās spēkā 1953. gada 3. septembri. Līdz 1992. gadam to bija ratificējušas 26 no 27 EP valstīm. Konvenciju tad nebija ratificējusi vienīgi Polija.

Līdz ar Latvijas uzņemšanu Eiropas padomē Latvija ar MK 1995. gada 17. janvāra Rīkojumu pievienojusies Konvencijai, tomēr līdz 1996. gada aprīlim vēl nebija to ratificējusi. Līdz ar to Konvencija formāli Latvijai nav saistoša.

Tā kā cilvēka pamattiesības un pamatbrīvības nav īstenojamas bez sociālo pamattiesību sekmēšanas un aizsardzības, tad EP 1961. gadā parakstīja ari otru galveno dokumentu — Eiropas Sociālo tiesību hartum, kas stājās spēkā 1965. gadā. Līdz 1995. gada 17. oktobrim Latvija nebija tās dalībniece.

Šo Eiropas cilvēka tiesību sistēmas mērķu īstenošanai tika izveidots šāds institucionālais mehānisms:

» 1954. gadā Strasbūrā izveidoja Eiropas Cilvēka tiesību komisiju;

136 Art. 3. of the Statute of Europe, London, 5 May 1949.

137 European Convention on Human Rights, sk. — "The Council of Europe and the Protection of Human Rights", Strasbourg (1992) p. 3.

138 European Social Charter of 1961.

* 1955. gada stājas speķa individuālo sūdzību iesniegšanas tiesības (individual petition);

• 1959. gadā Strasbūrā izveidoja Eiropas Cilvēka tiesību tiesu.

Romas konvencijas radītais cilvēka tiesību īstenošanas mehānisms, protams, nav ideāls, taču tas ir pagaidām labākais pasaulē. Tas ir bijis par paraugu 1978. gada Amerikas Cilvēka tiesību konvencijai.

Galvenā Konvencijas radītā mehānisma īpatnība ir tā, ka šis procesuālais mehānisms irvērsts pret valdībām, kuras šīs tiesības pārkāpj. Valdību pienākums ir rūpēties par to, lai Konvencijā noteiktās cilvēka tiesības tiktu īstenotas dalībvalstīs ne vien attiecībā uz pilsoņiem, bet ari uz jebkuru personu, kas ir šo valstu jurisdikcijā. Šī iemesla dēļ daudzām valstīm Romas konvencijas implementācijas nolūkā bija jāreformē sava tiesību sistēma pašos pamatos.

Konvencijas uzdevums nav aizvietot nacionālās tiesību sargāšanas sistēmas, bet gan papildus valstu iekšējai tiesību sargāšanas sistēmai radīt cilvēka tiesību starptautiskās garantijas. Tā kā ar Konvencijas pieņemšanu cilvēka tiesību ideju veidošanās nebūt nebija apstājusies, tad jaunās normas tai pievienoja papildu protokolu veidā, par kuriem būs runa tālāk.

1950. gada Eiropas (Romas) Cilvēka tiesību konvencijā un tās protokolos noteiktas šādas cilvēka tiesību normas un principi^469 :

1) tiesības uz dzīvību, brīvību un personas drošību (1. p.);

2) tiesības uz taisnīgu tiesu (fair trial) civilajās un krimināllietās (6.-7. p.);

3) cieņa pret privāto un ģimenes dzīvi, dzīvesvietas un korespondences neaizskaramība (8. p.);

4) domu, apziņas un reliģijas brīvība (9. p.);

5) izteiksmes un preses brīvība (10. p.);

6) mierīgu sapulču un apvienību, ieskaitot arodbiedrības, brīvība (11. p.);

7) tiesības uz sprieduma pārskatīšanu augstākā tiesas institūcijā (7. protok. 2. p.);

8) tiesības noslēgt laulību un izveidot ģimeni (12. p.);

9) laulāto tiesību vienlīdzība ģimenē (7. protok. 5. p.);

10) tiesības mierīgi izmantot savu īpašumu (1. prot. 1. p.);

11) tiesības uz izglītību (1. prot. 2. p.);

12) "zināmas tiesības attiecībā uz vēlēšanām"[470]; tā 1. protokola 3. pantā noteikts: "Augstās dalībvalstis uzņemas ar saprātīgiem starplaikiem organizēt brīvas vēlēšanas, aizklāti balsojot, kas nodrošina tautai iespēju brīvi izteikt savu viedokli, ievēlot likumdevēju";[471]

13) pārvietošanās un dzīvesvietas izvēles brīvība (4. prot. 2. p.);[472]

14) ārvalstnieku, kas likumīgi rezide (lawfully resident) valsts teritorija, nevar izraidīt citādi kā vien kompetenta vara likumā noteiktā kārtībā; taču ārvalstniekuvar izraidīt pirms viņa tiesību īstenošanas... ja šāda izraidīšana ir nepieciešama sabiedriskās kārtības vai nacionālās drošības aizsardzības nolūkos" Ģ. protok. 1. p.)143 *

Konvencijas 16. pantā noteikts, ka neviens no 10., 11., un 14.panta noteikumiem nevar tikt uzskatīts par tādu, kas liedz dalībvalstīm noteikt ierobežojumus ārvalstnieku politiskajai darbībai.

Konvencija ar tās protokoliem aizliedz

1) spīdzināšanu, kā arī nehumānu un pazemojošu apiešanos un sodu (2. p.);

2) nāvessodu (6. protok. 1. pants);144

3) verdzību, servitūtu^145 un spaidu darbus ( Konv. 4. p.);

4) atpakaļejošas (retroaktīvas) darbības krimināllikumus;

5) diskrimināciju Konvencijā un protokolos noteikto tiesību un brīvību īstenošanā;

6) savu pilsoņu izraidīšanu, to iebraukšanas atteikumu un ārvalstnieku kolektīvu izraidīšanu (4. prot. 3., 4. p.);

7) atkārtotu tiesāšanu par vienu un to pašu noziegumu, izņemot gadījumus, kad atklājušies jauni apstākli (7. prot. 3., 4. p.).

Tāpat kā 1966. gada cilvēka tiesību paktos, Romas konvencijā asāko tiesību īstenošana ir ierobežota ar atrunām. Tā, piemēram, Konvencijas 4. panta 2. d. aizliegti spaidu vai piespiedu darbi (forced or compulsory labour). Taču panta a), b), c), d) daļā atrunāts, ka šis princips netiek piemērots darbiem pēc tiesas sprieduma, ar militāro dienestu saistīto pienākumu izpildei, darbam militārā dienesta vietā, darbam ārkārtējā stāvokļa apstākļos un normālu civilo pienākumu izpildei.

Arī Konvencijas 9. p. 1. d. noteiktā domas, apziņas un reliģijas brīvība 2. d. atrunāta ar "tādiem ierobežojumiem, kas noteikti ar likumu un nepieciešami demokrātiskā valstī sabiedriskās drošības, sabiedriskās kārtības aizsardzības, veselības un morāles vai ari citu personu tiesību un brīvību aizsardzībai".

INSTITUCIONĀLAIS MEHĀNISMS

Kā jau atzīmējām, Eiropas Konvencijas un protokolu normu īstenošanai izveidots institucionāls mehānisms, kas sastāv no Eiropas Cilvēka tiesību komisijas (European Commission of Human Rights) un Eiropas Cilvēka tiesību tiesas (European Court of Human Rights).

Eiropas Cilvēka tiesību komisija sastāv no visu dalībvalstu pārstāvjiem, kuru kandidātiem jāatbilst prasībām, kādas dalībvalstī nepieciešamas augstajuridiska posteņa ieņemšanai, vai arī kandidātiem jābūt ar augstu juridisku kompetenci. Komisijas

4 7. protokols pieņemts Starsburā 1984. gada 22. novembrī. Tekstu sk. - European Treaty Series, No. 117; arī — "The European Convention on Human Rights", p. 39.

144 6. protokols pieņemts Strasbūrā 1983. gada 28. aprīlī. Tekstu sk. - European Treaty Series, No 114. Sk. ari — "The European Convention on Human Rights", p. 36.

145 So terminu no angļu valodas varētu tulkot kā "feodālajai dzimtbūšanai līdzīgu atkarības stāvokli".

locekļus ievel EP Ministru komiteja, kura sastāv no dalībvalstu ārlietu ministriem vai to vietniekiem. Eiropas Cilvēka tiesību komisijas dalībniekus ievēl no dalībvalstu Eiropas Parlamentārajā asamblejā iesniegtiem sarakstiem. Komisijas uzdevums ir pārbaudīt indivīdu vai to grupu sūdzības par Eiropas cilvēka tiesību konvencionālo dokumentu pārkāpumiem no dalībvalstu puses ar nolūku izdibināt faktus un pacensties panākt lietu mierīgu izlīgumu.

Komisijas locekli ieņem savu amatu 6 gadus un var tikt pārvēlēti. Tie ir spriedumos neatkarīgi no savām valstīm. Komisija nestrādā pastāvīgi, bet tikai tad, kad ir izskatāmas lietas. Darbā tiem palīdz Pastāvīgais sekretariāts Strasbūrā.

Eiropas Cilvēka tiesību tiesa sastāv no tikpat daudz tiesnešiem, cik dalībvalstu ir EP. No 1995. gada tiesas sastāvā no Latvijas deleģēts bijušais "Latvijas ceļa" valdības LR iekšlietu ministrs Egils Levits, kas tika atlaists no ministra amata pirms "Latvijas ceļa" valdības atkāpšanās. Tiesnešu kandidātiem jāatbilst prasībām, kādas dalībvalstī nepieciešamas augsta juridiska posteņa ieņemšanai, vai arījābūt augsti kompetentiem juristiem. Tos ievēl EP Parlamentārā asambleja uz 9 gadiem no dalībvalstu iesniegtiem kandidātu sarakstiem, kurā no katras dalībvalsts jāiesniedz saraksts ar vismaz 3 kandidātiem (to Latvija netika darījusi), no kuriem vismaz 2 jābūt attiecīgās valsts pilsoņiem. Tomēr ievēlētajam tiesnesim nav noteikti jābūt tās valsts pilsonim, kas aizpilda savu brīvo tiesneša vietu, jo, piemēram, 1980. gadā Kanādas pilsonis bija ievēlēts par Lihtenšteinu pārstāvošo tiesnesi. Tiesneši darbojas savā personiskajā kapacitātē, nepārstāv tos izvirzījušo valsti, ir neatkarīgi savos spriedumos un var tikt pārvēlēti.

Tāpat kā Komisija, Tiesa darbojas nevis pastāvīgi, bet gan sesiju kārtībā, kad nepieciešams izskatīt tekošās lietas. Lietas izskatot, Kamerai (Chamber) jāsastāv vismaz no 9 tiesnešiem, no kuriem vienam jābūt tiesas prezidentam vai viceprezidentam. Izlemjot jebkuru lietu, Tiesas sastāvājābūt vismaz vienam tiesnesim vai tās valsts izvirzītam pārstāvim, kuras lietu izskata. Pārējo kameras sastāvu lozējot izvēlas prezidents.

Ja Kamera nolemj, ka dotās lietas izskatīšanai nepieciešams nopietni pārskatīt Konvencijas interpretāciju, tā var atteikties no jurisdikcijas par labu pilnam tiesas sastāvam (relinquish jurisdiction in favour of the full Court). Tiesas apspriedes ir slēgtas, bet sēdes parasti un lēmumi vienmēr (hearings and judgments) ir atklāti.

SŪDZI В U IZSKATĪŠANA

Sūdzības par Konvencijas pārkāpumiem iesniedz Komisijai persona, cilvēku grupa vai nevalstiskaorganizācijapretvalsti (individual application) vai dalībvalsts pret dalībvalsti (inter-state application), kuras teritorijā noticis dotais pārkāpums. Pirms individuālu sūdzību izskatīšanas jāpārliecinās, ka attiecīgā valsts ar īpašu deklarāciju atzinusi indivīdu tiesības nodot par to sūdzības (lodge complaints) Konvencijas 25. panta noteiktajā kārtībā.

Sūdzības jāiesniedz EP Ģenerālsekretāram, kas to kopijas nodod dalībvalstīm un publicē tās. Saskaņā ar 25. panta 1. d. dalībvalsts apņemas neradīt šķēršļus šo tiesību izmantošanai.

Komisija var veidot kameras un ir tiesīga nodarboties ar lietu (matter) vienīgi tad, ja sūdzības iesniedzējs saskaņā ar vispārpieņemtajiem starptautisko tiesību principiem ir izsmēlis visas iespējas īstenot savas tiesības dalībvalstī (domestic remedies have been exausted) sešu mēnešu laikā no pēdējā attiecīgās valsts institūcijas lēmuma.

Līdz ar to Komisija vispirms izlemj, vai lieta vispār ir pieņemama izskatīšanai (decides on admissibility). Ik gadus Komisija saņem ap 5000 sūdzību no indivīdiem, no kurām tikai ap 1500 tiek kvalificētas jautājuma izlemšanai par to pieņemamību.

Sūdzība nedrīkst būt ne anonīma, ne tāda, kas jau ir izskatīta agrāk vai nodota citai starptautiskai institūcijai. Iesniegumam jābūt Romas konvencijas regulējuma ietvaros.

Pirms lēmuma izskatīšanas par sūdzības pieņemšanu Komisija uzaicina puses sniegt savu informāciju un novērojumus (observations). Sūdzētājiem var garantēt tiesisko palīdzību savas lietas risināšanai. Puses arī ir tiesīgas izlīgt pirms Komisijas lēmuma pieņemšanas. Tādā gadījumā lietu svītro no Komisijas dienaskārtības.

No sūdzībām, kas ienāk Komisijā, tā vidēji 10% atzīst par pieņemamām. Ja Komisija sūdzību noraida, tad nekādas pārsūdzēšanas tiesības (right of appeal) nepastāv.

No brīža, kad sūdzību atzīst par pieņemamu (application is declared admissable), Komisijas nākamais uzdevums ir noskaidrot faktus, uzaicinot puses liecību sniegšanai, atbildēšanai uz jautājumiem un paskaidrojumu sniegšanai. Komisija šajā nolūkā var noturēt sēdes vai izmeklēt jautājumu uz vietas (on-the-spot investigations), uzklausīt lieciniekus un ekspertus. Komisija var kalpot ari par mierīga izlīguma panākšanas (friendly settlement) institūciju.

Ja panākts izlīgums, Komisija sagatavo īsu ziņojumu, ko nosūta pusēm, EP Ģenerālsekretāram un publicē. Ja izlīgums nav panākts, tad Komisija sagatavo detalizētāku ziņojumu, kurā konstatē faktus un sniedz juridisko viedokli par to, vai Konvencijas pārkāpums ir noticis. Katram Komisijas loceklim ir viena balss, un viņš var pasludināt arī savu personisko viedokli. Komisijas ziņojums šajā stadijā ir konfidenciāls, to nosūta vienīgi dalībvalstīm un EP Ministru komitejai (Committee of Ministers), bet ne sūdzētājam.[473]

Lietu izskatīšana tiesā. Trīs tālāko mēnešu laika pec Komisijas ziņojuma nosūtīšanas EP Ministru komitejai lietu var nodot Eiropas Cilvēka tiesību tiesai. Pie tam Komisija, iesniedzot lietu tiesā, nepārstāv nevienu no pusēm. Tās uzdevums ir rīkoties bezpartijiski un objektīvi. Līkai valsts vai Komisija var nodot lietu tiesā. Indivīdiem nav šādu tiesību. Lai lieta varētu nonākt tiesā, apsūdzētajai dalībvalstij jābūt atzinušai

šīs tiesas obligāto jurisdikciju (compulsory jurisdiction) dotajā lieta. Vienīgi to valstu indivīdi var nodot lietu tiesā, kuras ir pievienojušās 1990. gada 6. novembrī Romā parakstītajam 9. protokolam,147 kura 3. pants rediģē Konvenciju šādā izpratnē. Šī paša 9. protokola 4. pants dod tiesai tiesības interpretēt un pielietot Konvenciju.

Tiesas procesa laikā pusēm iespējams argumentēt savu pozīciju gan mutiski, gan rakstiski, sūdzētāju (complainant) var uzaicināt uz tiesu liecināt tajā.

Tiesa izskata lietu publiskā sēdē Strasbūrā Komisijas slēdziena gaismā, ņemot vērā arījebkuru vēlāk iegūtu pierādījumu. Sēdē piedalās Komisijas un atbildētājas valdības pārstāvji. Sūdzētājs izklāsta savu sūdzību un var to papildināt, tiesa viņu var iztaujāt. Pēc atklātās sēdes procesa noslēgšanās tiesneši apspriežas privāti un balsojot nolemj, vai ir bijuši Konvencijas pārkāpumi. Tiesnesis var uzstāties ari ar savu individuālo viedokli (seperate and dissenting opinion). Lēmumus pasludina atklātā tiesas sēdē. Priekšsēdētājs nolasa tikai lēmuma dalu, pārējā dala tiek publicēta vēlāk. Lēmums ir galīgs un nav pārsūdzams (judgment is final and there is no appeal).

Pienācīgos gadījumos Tiesa var piespriest sūdzētājam par labu "taisnīgu kompensāciju" (just satisfaction), kas var nozīmēt materiālu kompensāciju un tiesas izmaksu atmaksāšanu.

Tiesai nav pašai savu lēmumu piespiedu īstenošanas mehānisma. Lēmumus saskaņā ar Konvencijas noteikumiem īsteno dalībvalstis ar savu tiesību sargāšanas institūciju starpniecību, un tam seko EP Ministru komiteja.

Pēc Ministru komitejas pieprasījuma Tiesa var dot arī konsultatīvus lēmumus juridiskajos jautājumos.

Gadījumos, kad lieta netiek nodota Tiesai, EP Ministru komiteja ar 2/3 balsu vairākumu^148 nolemj, vai Konvencija ir vai nav pārkāpta. Tā var arī rekomendēt pārkāpējai valstij sniegt cietušajam taisnīgu kompensāciju, kuras apjomus nosaka, konsultējoties ar Komisiju. Ministru komitejas lēmumi ir galīgi, nav pārsūdzami un ir saistoši pusēm.

Vidēji Konvencijas ietvaros gadā izskata 10 individuālo sūdzību lietas. No 1959. gada, kad sāka pieņemt individuālās sūdzības, līdz 1992. gadam no tām izskatītas 350. Vienas sūdzības izskatīšana ilgst no 2 Udz 10 gadiem. Sūdzības ir visdažādākās, piemēram, par tiesu pieejamību, procesu garumu, dažādiem aresta un apcietinājumā turēšanas, kriminālprocesa, arodbiedrību tiesību u.c. Konvencijas un tās protokolu pārkāpumiem.

Piemēra pēc izskatīsim spriedumu CumtobelapretAustriju lietā.149 Lietu tiesai 1992. gada 1. septembrī nodeva Komisija, kurai Cumtobels savu sūdzību par

147 Konvencijas tekstu sk. — European Treatv Series, No 140; ari — "The European Convention on Human Rights”, p. 44.

148 Pēc 10. protokola stāšanās spēkā ar parasto vairākumu. 10. protokola tekstu sk. — European Treaty Series, No 146.

149 Case Zumtobel v. Austria (2871992/373/447), Council of Europe, Strasbourg, 21 Sept. 1993.

Konvencijas 6. panta pārkāpumu (lietas publiska izskatīšana tiesa) bija iesniedzis 1986. gada 10. jūnijā. Lietas būtība bija Cumtobela īpašuma — sabiedrības ar ierobežotu atbildību un tai piederošas 2140 kvadrātmetru zemes (no viņa kopējā 55 000 kvadrātmetru zemes īpašuma) — nacionalizācija autoceļa celtniecības nolūkos, ko īstenoja vietējā apelācijas tiesa. Cumtobels bija griezies ar sūdzību Konstitucionālajā tiesā, bet tā savā lēmumā atsaucās uz sūdzības nepamatotību, jo ekspropriācijanotikusi saskaņā ar likumu, tātad konstitucionālo tiesību pārkāpuma nav bijis.

Eiropas Cilvēka tiesību tiesa 1993. gada 21. septembri nosprieda, ka Konvencijas 6. panta pārkāpums nav konstatējams. No iesnieguma līdz tiesas lēmumam pagāja 9 gadi.

SOCIĀLO TIESĪBU AIZSARDZĪBA

1961. gada oktobri parakstīta Eiropas sociālā harta^150, kas stājās spēkā 1965. gadā. Harta noteica 23 sociālās pamattiesības, kas valstīm jāpieņem par savas darbības mērķiem. To vidū ir tiesības uz darbu, arodapvienībām, darba līgumiem, migrējošo strādnieku tiesības u.c. tiesības.

Konvencijas īstenošanas piespiedu mehānisms ir vājš. Tas notiek ar Neatkarīgo ekspertu komitejas (Commity of Independent Experts) palīdzību. Hartas īstenošanu iespējams pārbaudīt, vienīgi analizējot dalībvalstu likumdošanu un praksi. Ir autori, kas uzskata, ka Eiropas sociālā harta praktiski nedarbojas.151

CILVĒKA tiesību noteikumi

EDSA (EDSO) DOKUMENTOS

Starptautiskā atslābuma procesa rezultātā 1973. gada 3. jūlijā sākās Eiropas drošības un sadarbības apspriede. Šī procesa pirmais etaps beidzās 1975. gada 1. augustā ar Helsinku Nobeiguma akta parakstīšanu.

Nobeiguma akta sadala "Sadarbība humanitārajās un citās jomās" ietvēra atsevišķu cilvēka tiesību jautājumu regulējumu, tādu kā ģimeņu atkalapvienošanās, laulības starp dažādu valstu pilsoņiem, braucieni personisku vai profesionālu iemeslu dēļ, informācijas izplatīšana un pieejamība, sadarbība un apmaiņa kultūras un zinātnes jomā u.c. Līdz ar Nobeiguma akta parakstīšanu Padomju Savienībā un arī Latvijā sākās neformāla cilvēka tiesību kustība.

Turpinājās arī oficiālais EDSA process, kura ietvaros tika risināti starptautiskā atslābuma, uzticības, starptautiskās drošības, atbruņošanās un arī cilvēka tiesību jautājumi.

150 European Social Charter.

151 Šādu viedokli pārstāv, piemēram, Dr. Jur. no Nīderlandes L. Bettena. Tuvāk sk. — Lammy Betten (ed.), "The Future of European Social Policy", Deventer, Boston (1991).

1989. gada Vīnes nobeiguma dokumenta bija apstiprinātas tautu pašnoteikšanas tiesības. Dalībvalstis izteica apņēmību uzlabot savus likumus, administratīvos noteikumus un politiku civilo, politisko, ekonomisko, sociālo, kultūras un citu tiesību un pamatbrīvībujomā. Dalībvalstis tika aicinātas pievienoties abiem Starptautiskajiem cilvēka tiesību paktiem un Starptautiskā civilo un politisko tiesību pakta Fakultatīvajam protokolam.

Dalībvalstis aicināja publicēt EDSA un cilvēka tiesību dokumentus un efektīvi garantēt, lai cilvēki zinātu savas tiesības, un apņēmās sekmēt minoritāšu un citu ANO dokumentos noteikto tiesību īstenošanu. Dalībvalstis apņēmās izpildīt ANO pieņemtos Minimālos standartus par apiešanos ar ieslodzītajiem, aizliegt spīdzināšanu, pievienoties Konvencijai pret spīdzināšanu, aizsargāt personas pret jebkādu psihiatrisko vai citu medicīnisko praksi, kas pārkāpj cilvēka tiesības un pamatbrīvības.152

Viss 1990. gada 5.-29. jūnija Kopenhāgenas apspriedes EDSK Cilvēciskās dimensijas konferences dokuments veltīts cilvēka tiesību jautājumiem.

Tajā dalībvalstis apstiprina, ka "demokrātija ir neatņemams tiesiskas valsts elements". Tālāk uzskaitīts, ka par taisnīguma pamatelementiem tiek uzskatītas brīvas vēlēšanas, pārstāvnieciska pārvaldes forma, nepieciešamība valdībām ievērot konstitūciju, cilvēka tiesību likumiskās garantijas, piemēram, atsevišķu personu un to grupu iespēja iegūt juridisko palīdzību cilvēka tiesību jautājumos, to tiesības uzturēt sakarus ar starptautiskajām institūcijām utt.

Dalībvalstis arī apņemas sekmēt neatkarīgu nacionālu cilvēka tiesību un likumības institūciju radīšanu un izpētīt Eiropas padomes pieredzi cilvēka tiesību aizsardzībā.153

1990. gada novembra Parīzes hartājaunajai Eiropai, kuras pieņemšanā Baltijas valstis vēl nepielaida, pirmā sadala bija veltīta "Cilvēka tiesībām, demokrātijai un likuma virsvadībai". Tajā dalībvalstis apņēmās veidot, konsolidēt un nostiprināt demokrātiju kā vienīgo valdīšanas sistēmu savā zemē. Šajā darbībā dalībvalstis apsolīja balstīties uz to, ka

"cilvēka tiesības un galvenās brīvības kopš dzimšanas pieder visiem cilvēkiem, tās ir neatņemamas un tiek garantētas ar likumu. To aizsargāšana un sekmēšana ir visupirmais valdības pienākums. To respektēšana ir būtiska garantija pret valsti, kam pieder pārmērīga vara. To ievērošana un pilnīga realizēšana ir brīvības, taisnīguma un miera pamats.

Demokrātiska valdīšana balstās uz tautas gribu, kas tiek regulāri izteikta brīvu un taisnīgu vēlēšanu gaitā. Demokrātijas pamats ir cilvēka personības un likuma virsvadības cienīšana. Demokrātija ir vislabākā garantija savu domu izteikšanas brīvībai, iecietībai pret visām sabiedrības grupām un katra cilvēka iespēju vienlīdzībai.

Demokrātija, kam ir pārstāvniecisks un plurālistisks raksturs, nosaka valsts varas iestāžu pakļautību vēlētājiem, pienākumu ievērot likumus un objektīvi spriest tiesu. Neviens nedrīkst stāvēt pāri likumam." Tālāk dalībvalstis visumā apstiprina Vispārējā cilvēka tiesību deklarācijā pasludinātās tiesības.154

152 Sk. - Известия. - 1989. - 27 янв.

153 Документ Копенгагенского совещания 5—29 июня 1990/Конференцияпо человеческому измерению СБСЕ. — Москва, 1990.

154 Cīņa. — 1990. — 24. nov.

1992. sada Helsinku dokumenta "Pārmainu izaicinājums" pirmajā sadala "Helsinku sagaitas deklarācija" uzsvērts, ka "saistības, kuras valstis uzņēmušās cilvēka tiesību jomā, nav tikai dalībvalstu iekšējā lieta. Cilvēka tiesību un pamatbrīvību aizsardzība, sekmēšana un demokrātisko institūtu stiprināšana turpina būt vitāls pamats valstu vispārējai drošībai... Ekonomiskā lejupslīde, sociālā spriedze, agresīvais nacionālisms, neiecietība, ksenofobija un etniskie konflikti apdraud stabilitāti EDSK."

Šī Helsinku procesa etapa novitāte institucionālā mehānisma jomā bija Augstākā komisāra nacionālo minoritāšu jautājumos (High Commissioner on National Minorities) institūcijas radīšana. Šajā amatā ievēlēja Maksu Van der Stūlu, kas šī sava amata pildīšanas laikā vairākkārt apmeklēja arī Latviju. Augstākā komisāra kompetencē ir pievērst uzmanību faktiem un rīkoties varbūtēju konfliktu novēršanai to rašanās agrā etapā, apsteidzot un novēršot to varbūtēju eskalāciju (early warning, early action).

Komisārs darbojas Augstākstāvošo oficiālo personu komitejas (under aegis of Committee of Senior Officials — CSO)[474] vārdā, viņš pēc sava mandāta ir "instruments" konflikta novēršanai visagrākajā iespējamā etapā, rīkojoties neatkarīgi no konfliktā iejauktajām pusēm. Viņš nenodarbojas ne ar minoritāšu jautājumiem, kas ir saistīti ar terorismu, ne ar individuālu personu tiesību pārkāpumiem.

Augstāko komisāru uz 3 gadiem iecel EDSK Padome no starptautiski ievērojamu personību vidus ar attiecīgi ilgu pieredzi. Šo termiņu var pagarināt vēl tikai vienu reizi.

Augstākā komisāra kompetencē ir vākt informāciju par minoritātēm, noskaidrot pušu lomu, spriedzes dabu, apdraudējumu mieram. Šajā nolūkā viņš var apmeklēt jebkuru dalībvalsti, lai iegūtu informāciju no pirmajām rokām.

Ja no saņemtās informācijas komisārs noskaidro prima facie konflikta potenciālo iespējamību, tad viņš var iesniegt agro brīdinājumu (early warning), kuru nodod CSO priekšsēdētājam (Chairman-in-Office),kas to ieslēdz CSO darba kārtībā. Tam var sekot konsultācijas ar iesaistītajām pusēm, un var tikt iedarbināts ārkārtējo pasākumu mehānisms (Emergency Mechanism). Komisārs var arī rekomendēt, lai CSO viņam dotu mandātu tuvākām konsultācijām ar pusēm "ar skatu uz iespējamiem risinājumiem".

Komisārs padots CSO priekšsēdētājam, kuram viņš arī nodod savus konfidenciālos ziņojumus.[475]

MINORITĀŠU TIESĪBAS

KAS IR MINORITĀTE?

Minoritāšu tiesības ir viens no aktuālākajiem cilvēka tiesību jautājumiem.

1966. gada Starptautiskā civilo un politisko tiesību pakta 27. pantā ir teikts: "Valstīs, kur ir etniskās, reliģiskās un valodas minoritātes, personām, kas piederpie šīm minoritātēm, nedrīkst atņemt tiesības kopa ar citiem tas pašas grupas locekjiem izmantot savu kulturu, nodoties savai reliģijai un izpildīt tās rituālus, kā an lietot dzimto valodu."[476]

Pakta 27. pants termina "nacionālā minoritāte" definīciju neietver. Saskaņā ar ANO Apakškomisijas diskriminācijas novēršanai un minoritāšu aizsardzībai speciālās referentes baroneses Ellesas (baroness Elles, Special Rapporteur of the UN Sub-Commission on Prevention of Discrimination and Protection of Minorities) ziņojumā izteikto viedokli termins "nacionālā minoritāte" (national minorify) nozīmē "personas, kas pieder grupai, kurai saskaņā ar tās valsts piederību jābūt uzticīgai citai, ne tai valstij, kurā tā pastāvīgi dzīvo, un kuru skaitliski ir mazāk par citiem tās valsts iedzīvotājiem, kur viņi pastāvīgi dzīvo" (persons who belong to a group owing allegiance on account of nationality to a State other then the one in which they are residing and who are numerically lessthen the other inhabitants ofthe State of residence)[477].

Šī definīcija nav perfekta, tomēr tā diezgan labi aptver to personu loku, kuras mēs Latvijā apzīmējam ar terminu — "nepilsoņi".

Speciālais ziņotājs Kapotoroti (Capotoroti) turpretim kā "minoritātes" definēja "grupu, kas ir skaitliski mazāka par pārējiem valsts iedzīvotājiem, nav dominējoša pozīcijā, kuras pārstāvjiem ir šis valsts piederība, bet piemīt tādas etniskās, reliģiskās vai lingvistiskās īpatnības, kuras atšķiras no pārējiem iedzīvotājiem un kuras parāda, kaut arī tikai iekšēju, solidaritātes izjūtu, kas vērsta uz viņu kultūras, tradīciju, reliģijas un valodas saglabāšanu".[478]

Z. Deženē (J. Deschenēs) ANO sagatavotajā ziņojumā šī grupa tika identificēta kā pilsoņi (citizens of the State). Pilsonības koncepciju atbalstīja arī Vācijas un vairāku citu valstu delegācijas.[479] Var uzskatīt, ka patlaban koncepcija par to, ka nepilsoņi nav dotās valsts minoritāte, ir neapstrīdama.

Līdz ar to bēgli, nepilsoņi — dažādas etniskās, lingvistiskās un reliģiskās grupas pārstāvoši ekonomiskie migranti, sezonas strādnieki un cittautiešu ārvalstnieki, kuri valstī uzturas neilgu laiku, — nav pieskaitāmi pie minoritātēm. Viņi zina, ka iebrauc svešā valstī, un viņiem jābūt gataviem uz zināmām neērtībām un tiesību ierobežojumiem, kas saistīti ar dzīvi svešā valstī. Viņu tiesības reglamentē Nepilsoņu tiesību deklarācija, par kuru būs minēts tālāk. Bēgļu cilvēka tiesību aizsardzību reglamentē īpaši dokumenti.[480]

Turklāt bēgļu tiesības regulējošie dokumenti nosaka, ka pec apdraudējuma, kas piespiedis bēgļus bēgt no tēvzemes, piemēram, kara izbeigšanās, bēgļiem jāatgriežas dzimtenē. Tātad, lai atšķirīgas etniskās grupas ieceļotāju tiesības tiktu uzskatītas par minoritātes tiesībām, jāpaiet pietiekami ilgam laikam, lai tā ieaugtu šajā valstī un tiktu uzskatīta par tās minoritāti.

Viskonspektīvākie, tomēr pilsonības un nepilsonības jautājumos nedefinētie konceptuālie minoritāšu ietvari ir tie, kas noteikti 1966. gada Starptautisko civilo un politisko tiesību paktā kā "etniskās, reliģiskās un valodas minoritātes" (ethnic, religious or linguistic minorities).

Pastāv viedoklis, ka reliģiskā minoritāte par minoritāti ir uzskatāma nosacīti un uz to pilnībā nav attiecināmas normas par minoritātēm, ja tā pieder pie pamattautības nacionālās grupas. Tādā gadījumā tās tiesības reglamentē Civilo un politisko tiesību pakts. Tomēr Dienvidslāvijas karš liecināja, ka reliģiskās pretrunas pat radniecīga etnosa starpā var novest pie ilgstoša, postoša, asiņaina kara un lielām bēgļu masām.

Bez tam jāņem ari vērā tas, ka piederība pie minoritātes zināmā mērā ir arī brīvas gribas jautājums, jo persona var aiz savas pārliecības sevi kā pieskaitīt pie mazākumtautības grupas, tā ari asimilēties vairākumtautibā, ja vietējā likumdošana, kā, piemēram, Latvijā, to pieļauj.

Kā redzējām nodaļās "Pašnoteikšanās tiesības" un "Iedzīvotāji", Latvijā šajā jautājumā no pasaules prakses viedokļa stāvoklis ir loti netradicionāls.

MINORITĀŠU TIESĪBU VĒSTURISKIE PRIEKŠNOTEIKUMI

Minoritāšu jautājums nav atraujams no konkrētas valsts vēsturiskās pieredzes, jo visas koloniālās impērijas, ar Romas impēriju sākot, savas valdīšanas laikā vienmēr nometināja valdošās nācijas pārstāvjus iekarotajās un kolonizētajās teritorijās, savu valodu tur parasti noteica par valsts valodu, savas nācijas pārstāvjus iecēla par vietējās pārvaldes vadītājiem un vadošo uzņēmumu menedžeriem, kā ari citādi radīja viņiem prioritāru statusu, tā apspiežot un diskriminējot pamatnāciju.

Var nosodīt Ļeņinu kā totalitāras sistēmas izveidotāju, tomēr viņa domas par minoritāšu stāvokli Krievijas impērijā ir vērā liekamas. 1913.-1915. gadā viņš uzrakstīja vairākus tam laikam progresīvus fundamentālus darbus minoritāšu jautājumos, kā rezultātā impērijas minoritātes sāka aktīvi piedalīties boļševiku revolūcijā šīs partijas pusē, kura vienīgā solīja tām pašnoteikšanās tiesības.

Ļeņins savā darbā "Kritiskas piezīmes nacionālajājautājumā" rakstīja, ka Krievijas impērijā krievi, kas paši veidoja tikai 40% no iedzīvotājiem, ar neiedomājamu nežēlību apspieda nacionālās minoritātes, kas faktiski veidoja iedzīvotāju vairākumu. Viņš atzīmēja, ka krievu ienīšanabija normāla šo minoritāšu reakcija, kurām bija atņemtas pat tiesības runāt viņu pašu valodā. Viņš iestājās par to, ka vecā Krievijas sistēma, kas bija citu nāciju slepkava, jāiznīcina.[481]

Sava raksta "Par nacionalitāšu un autonomiju jautājumu" Ļeņins rakstīja, ka bez mazākumtautību tiesību uz pilnu atdalīšanos aizsardzības nebūtu iespējams aizstāvēt minoritātes pret īstu lielkrievu šovinistu, patiesībā bastardu un apspiedēju, kādi ir tipiski krievu birokrāti, uzbrukumiem. Tālāk viņš uzdod jautājumu — kā saprast internacionālismu? 163

Uz to Ļeņins ari atbild, ka "nekur neder abstrakta jautājuma izvirzīšana par nacionālismu vispār. Nepieciešams nošķirt tās nācijas nacionālismu, kura apspiež citas nācijas,... no mazas nācijas nacionālisma. Attiecībā pret otro nacionālismu gandrīz vienmēr vēsturiskajā praksē mēs, lielās nācijas nacionāli, izrādāmies vainīgi bezgalīgā skaitā vardarbību..."

Šī iemesla dēļ, kā raksta Ļeņins, "internacionālismam no apspiedošās vai tā saucamās "lielās" nācijas (kaut ari lielas tikai ar savu vardarbību, lielas tikai tik, cik liels ir "держиморда"164) jāizpaužas ne tikai formālas vienlīdzības ievērošanā, bet gan tādā nevienlīdzībā, kas kompensētu no lielās, apspiedošās nācijas puses to nevienlīdzību, kas praktiski izveidojusies dzīvē".165

Koloniālajām impērijām sabrūkot, Krieviju ieskaitot, impērijas nāciju pārstāvji pēkšņi, sev negaidot, no valdošās nācijas statusa visur nokļuva otršķirīga etnosa stāvoklī, kas radīja viņos diskomforta izjūtu un protestus. Tomēr nekur pasaulē nav bijis tāda gadījuma, kad, ārvalstu okupācijai beidzoties vai impērijai sabrūkot, okupantu etnosam būtu saglabāts tas pats agrākais prioritārais statuss kā impērijas vai okupācijas laikā. Diemžēl šī koncepcija nekādi nav atainota ne vadošajos ANO, ne EDSO cilvēka un minoritāšu tiesību dokumentos.

Būtu arī utopiski cerēt, ka pēc Krievijas impērijas un tās tiesību pēcteces PSRS, kur daudzas nācijas un etniskās grupas tika pakļautas genocīdam, sabrukšanas no jūga nule atbrīvojušās tautas tūdaļ kustu no sirsnības pret saviem bijušajiem apspiedējiem. Turklāt Krievija savā lielvalstiskuma apsēstībā vēl nebūt negrib samierināties ar "sabrūkošas" impērijas lomu un tādu pašu nākotni kā visām citām bijušajām un izzudušajām Eiropas impērijām. Tā šo rindu sarakstīšanas laikā joprojām tiecas kurināt naidu un neuzticību pret atbrīvojušos nāciju pamatetnosiem, daudzi tās vadošie politiķi atklāti sludina plānus par PSRS atjaunošanu.

Kā atzīmēja viens no EDSA 1992. gada Stokholmas sagaitas analītiķiem, "veco laiku gars atkal no jauna parādījās pēc pirmā Krievijas ārlietu ministra (Kozireva) deklarācijas, ka bijušās PSRS teritoriju nevar uzskatīt par EDSA normu pielietošanas zonu pilnā mērā. Būtībā tā ir pēcimpērijas teritorija, kurā Krievijai ir jāaizstāv savas intereses, pielietojot visus iespējamos pasākumus, ieskaitot ekonomiskos un militāros. Mēs stingri iestāsimies par to, lai bijušās PSRS republikas bez kavēšanās pievienojas jaunajai federācijai vai konfederācijai, un šajā jautājumā tiks pielietota stingra valoda."166 163 Ленин В. H. Поли. собр. соч.,Т. 35, с. 349—353.

164Kriev. burtiski "purna turētājs" vai "purna aizbāzējs".

165 Ленин В. H. Поли. собр. соч.,Т. 45, с. 356—362.

166 Claude Altermatt, "The Stockholm Meeting of the CSCE Council.."-Helsinki Monitor, Quarterly on Security and Cooperation in Europe, Vol. 4 (1993), Nr. 1, p. 6.

Ka pareizi atzīmēts avīze "Schweizer Bote", bijušas PSRS teritorija ilgāk nekā 70 gadus vairāk par 100 nācijām un etniskajām grupām dzīvoja kopā totalitārisma jūga apstākļos, kad Maskava īstenoja savu apspiešanas politiku ar deportācijām, pārvietošanu un organizētu izmitināšanu (deportations, displacing and organized settling). Tāpēc konflikta potenciāls ir loti liels.167

Ar nožēlu jāatzīst, ka arī vairāki Rietumu zinātnieki, piemēram, Asbjoms Eide no Norvēģijas, ar kuru šo rindu autoram ir bijušas asas un ilgstošas personiskas diskusijas vairākās starptautiskās konferencēs, ieņem loti agresīvu nostāju pret tautu pašnoteikšanos. Jaucot sekas ar cēloņiem, viņš raksta, ka "vienas no visnopietnākajām mūsdienu briesmām kā starptautiskās kārtības mierīgai evolūcijai, tā cilvēka tiesību sekmēšanai ir etniskā nacionālisma ideoloģija tās ekspansionistiskajā, ekskluzīvistiskajā izpausmē, un šī ideoloģija veido regresīvu procesu, kuramjāpretojas. Tā saucamās pašnoteikšanās tiesības pārāk bieži kalpo šādas ideoloģijas attaisnošanai" (ethnic nationalism, in its expansionist, exclusivist and seccessionist modes, and that this ideology constitutes a retrogressive development which need to be counteracted. The alleged right to self-determination all to frequently serves to justify policies of this ideology).168

Paldies dievam, desmitiem nāciju, kuras atbrīvojušās no koloniālismajūga, ārvalstu okupācijas, nodibinājušas vai atjaunojušas savu neatkarību un tapušas uzņemtas par pilntiesīgām ANO loceklēm, domā citādi.

Patiesībā gandrīz jebkurā valstī, kur pastāv spriedze starp etniskajām grupām, tās iemesls ir bijusi okupācija, agresija vai apspiešana, nereti vairākus gadsimtus ilga vai sena. Agrākās okupējošās nācijas vai dominējošās reliģiskās grupas pārstāvjiem, kas ir tapuši nometināti un bijuši ieroči savu ambiciozo līderu rokās, dažkārt vairākus gadsimtus vēlāk un citā paaudzē nākas ciest par bijušā imperiālistiskā režīma noziegumiem pēc impēriju vai okupācijas režīmu sabrukuma.

Kā jau bija rakstīts iepriekš, pirms Pirmā pasaules kara cariskā Krievija Latvijā bija uzsākusi rusifikācijas politiku, kad latvieši tika kristīti krievu ortodoksālajā pareizticībā, tiem tika doti krievu vārdi un zināmu laiku mācības latviešu valodā skolā bija aizliegtas. Krievijas Agrārā banka iepirka Latvijā zemi un pārdeva to krievu muižniekiem un zemniekiem, tā tiecoties palielināt viņu skaitu Latvijā. Tā kā Latvija bija impērijas reģions, kur visstraujāk attīstījās kapitālisms, tad nelatviešu ieceļošanu un apmešanos sekmēja arī straujā rūpniecības attīstība lielākajās pilsētās.

Latviešu skaits Latvijā samazinājās arī tāpēc, ka zemnieku brīvlaišana notika bez zemes un ap 10 000 bezzemnieku, kas nespēja zemi izpirkt no muižniekiem, masveidā izceļoja tās meklējumos uz Krieviju. 1897. gadā etniskais sastāvs Latvijā bija šāds: latvieši — 68%, krievi, ukraiņi un baltkrievi kopā — 12%, ebreji — 7%, vācieši — 6%, pārējie — 7%.169

167 Shweizer Bote, No 8, 28.08.1993, p. 2.

168 Asbjorn Eide, "In Search of Constructive Alternatives to Secession", paper, presented at international seminar on Minority Rights in Turku, Finland, 1993. To appear in Christian Tomushat (ed.): Modern Law of Self-Determination, Martines Nijhoof Publishers (1993) p. 140.

169 Latvijas padomju enciklopēdija. — Rīga, 1984. — 5/2 sēj.

Pirmā pasaules kara laika, vācu armijai iebrūkot Latvija, Krievija šeit īstenoja izdedzinātās zemes politiku, izveda praktiski visu rūpniecību kopā ar iekārtām, strādniekiem un piespieda bēgt arī zemniekus. Kopā ar revolūciju un Pilsoņu karu tas radīja Latvijai gandrīz vienu trešdaļu iedzīvotāju zaudējumu. Tomēr vēlākā neatkarīgā Latvija, kaut arī Satversmē tas nebija noteikts, neapšaubāmi bija nacionāla valsts.

MINORITĀŠU TIESĪBAS PIRMSKARA NEATKARIGAJA LATVIJA

Pēc Pirmā pasaules kara un tam sekojošā četru Eiropas impēriju sabrukuma mūsu kontinentā loti aktuāls kļuva nacionālo minoritāšu jautājums. Minoritāšu tiesību aizsardzības noteikums Parīzes miera konferencē tika uzspiests karā zaudējušajai Vācijai. Ebreju minoritāte atsaucās uz ebreju grautiņiem Polijā un Krievijā un 1919. gada 29. maijā iesniedza priekšlikumu par minoritāšu tiesību aizsardzības nepieciešamību.

Ebreju grupām konferencē izdevās pārliecināt gan angļu, gan amerikāņu delegāciju par to, ka līgumos ar jaunizveidotajām valstīm nepieciešams ietvert noteikumus par rasu un minoritāšu aizsardzību. Līgums, kuru uzspieda parakstīt Polijai, tika uzskatīts par paraugu minoritāšu jautājumos ari pārējām valstīm — Cehoslovakijai, Austrijai, Grieķijai, Rumānijai, Bulgārijai, Ungārijai, Turcijai un Dienvidslāvijai.

Tomēr noteikumi par minoritātēm netika ieslēgti Tautu Savienības hartā, jo Lielbritānijas delegācija baidījās no velsiešu un īra sūdzībām par viņu tiesību pārkāpumiem.170

Baltijas valstis nebija ne Versalas miera līgumu sistēmas dalībnieces, ne tiešas parādnieces lielvalstīm par savu brīvību un teritoriālo integritāti^171, jo tās pašas ar ieročiem bija izkarojušas savu brīvību, ko sekmēja Vācijas un Krievijas impēriju sabrukums. Vēl vairāk, kā apgalvo angļu autori, Rietumvalstis bija ilgstoši pametušas Baltijas valstis bez jebkādas palīdzības. Tomēr, tāpat kā citām valstīm, kuras bija izveidojušas agrāko impēriju minoritātes, arī pēc neatkarības nodibināšanas 1918. gada 18. novembrī viens no Latvijas starptautiskās atzīšanas priekšnoteikumiem bija minoritāšu tiesību garantijas.

Šeit jāatgādina, ka Latvijas 1919. gada Pavalstniecības likums etniskos kritērijus neietvēra.

Apvienotā ebreju komiteja, neskatoties uz to, ka Latvijā nekad nebija bijuši ebreju grautiņi, uzstāja, ka būtu netaisnīgi pieņemt Tautu Savienībā Baltijas valstis, kas agrāk bija Krievijas impērijas sastāvā, neuzspiežot tām tos pašus minoritāšu līgumu noteikumus, ko citām jaunajām valstīm.

Tāpēc pirms uzņemšanas Tautu Savienībā 1921. gada 22. septembrī^172 Baltijas valstīm pieprasīja parakstīt identiskas deklarācijas, kurās būtu izteikta piekrišana ievērot

170 A. Hedlam-Morley, London (1972) pp. 109—113.

171 Rita Putniņš Peters, University of Massachusetts, Boston, "Baltie State Diplomacy and the League of Nations Minorities System", The Baltie in International Relations Between the two World Wars. Studia Baltica Stockholmensia, Acta Universitatis Stockholmensis, Sweden (1988) pp. 282—283.

172 William J.H. Hough, III, op. cit., p. 358.

Tautu Savienības Asamblejas 1920. gada 15. decembra rezolūciju un apspriest ar tas Padomi minoritāšu tiesību aizsardzības ietvarus. Ar lūgumu tikt uzņemtai Tautu Savienībā tika saistīta Minoritāšu tiesību deklarācijas parakstīšana.

Deklarācija paredzēja publisko līdzekļu izmantošanu minoritāšu izglītošanas, reliģijas un līdzcietības pasākumiem, īpaši izdalot ebreju minoritāti. Pēc Deklarācijas teksta ikviena Tautu Savienības dalībvalsts varēja vērst Savienības uzmanību uz minoritāšu tiesību pārkāpumiem citās dalībvalstīs. Strīda gadījumā par faktu vai tiesību normu lietu varēja nodot izlemšanai Starptautiskās justīcijas pastāvīgajai palātai, kuras lēmums bija galīgs un nepārsūdzams. Tādējādi minoritāšu aizsardzība kļuvapar Tautu Savienības sistēmas neatņemamu sastāvdaļu.173

Lietuva pievienojās šim dokumentam, bet ne Latvija, ne Igaunija negribēja tik tālu ierobežot savu suverenitāti.174 Tajā pašā laikā Latvija un Igaunija bija gatavas iesniegt ziņojumus par minoritāšu stāvokli savās valstīs un garantēt minoritāšu tiesības, neuzņemoties starptautiskās saistības.175 Tomēr abu šo valstu likumdošana deva minoritātēm stingrākas tiesību aizsardzības garantijas, nekā to pieprasīja Deklarācija.176

1922. gada Satversmes noteiktā proporcionālā vēlēšanu sistēma, kad jebkuras piecas personas varēja reģistrēt savu kandidātu, arī garantēja minoritātēm iespēju iegūt savu pārstāvniecību Saeimā.177

Vēlāk Igaunijai un Latvijai tomēr nācās piekāpties Tautu Savienības spiedienam, atzīt pienākumu pēc pieprasījuma nodot ziņojumus par minoritāšu stāvokli TS Padomei un tās tiesības izskatīt šos jautājumus, kā ari samierināties ar minoritāšu petīciju tiesībām.

Latvijai un Igaunijai tomēr izdevās šajos jautājumos saglabāt savu suverenitāti, bet Igaunijai pat pievienot Deklarācijai atrunu, ka tā neatzīs petīciju tiesības, ja radīsies pamats aizdomām, ka sūdzības nāk no kādas citas valsts, izņemot Igauniju.178

1922. gada 17. martā Latvija, Somija un Polija parakstīja daudzpusēju līgumu, kas ietvēra pantu par dalībvalstu savstarpēju minoritāšu aizsardzību. 1921. gada 14. maijā līdzīgs līgums tika parakstīts starp Latviju un Lietuvu.

Tomēr problēmas arvācu minoritāti pastāvēja. 1920.-1921. gadā TS barons Alfonss Heikings (Alphons Heyking) iesniedza kopējo Igaunijas un Latvijas vācu baronu petīcijas, kurās tie sūdzējās par sliktu attieksmi "kļūdainas agrārās politikas rezultātā". Lekciju turnejas laikā Londonā Heikings sūdzējās par "Baltijas proletariāta un zemniecības spēcīgo boļševistisko noslieci", igauņu un latviešu "antidemokrātisko traibā-lismu", kā arī "baltvāciešu diskrimināciju".179

Nevar nepamanīt, ka arī patlaban pret Baltijas valstīm tiek lietota tā pati retorika.

173 Danilo Turk, "Minority Protection in Human Rights Conventions", Minority Rights, Policies and Practice in South-East Europe. Reports for the Conference in Cristianborg, Copenhagen,

March 30th - April 1st. (1990) p. 7.

174 Rita Putniņš Peters, op. cit., pp. 281—282.

175 Ibid., pp. 282—288.

176 Arnold Spekke, "History of Latvia", Stockholm (1957) pp. 259—366.

177 "The Nationality Question in the Soviet Union", Ed. by Graham Smith, London (1990) pp. 56—57.

178 Rita Putninš Peters, op. cit., p. 291.

179 Ibid., p. 293.

Viens no šo apvainojumu pamatiemesliem bija zemes reforma, kuras rezultāta Latvijā 1924. gadā baroniem bez kompensācijas tika atņemta zeme, kuru vācieši kopš XIII gadsimta, bet vēlāk arī polu un krievu iekarotāji bija nolaupījuši pamattautībām. Pateicoties šim apstāklim, okupanti bija noteikuši sevi arī par ekonomiski dominējošo šķiru. Bet vācieši sūdzējās, ka viņi esot ekspropriēti tāpēc, ka esot minoritāte. Patiesībā zemes reformas mērķis Baltijā bija likvidēt atkārtotu okupāciju rezultātā netaisnīgi dominējošo minoritāšu ekonomisko bāzi, kā arī līdztiesīgāk pārdalīt zemi.

Uz baronu sūdzībām Latvijas valdība iesniedza TS atbildi, ka zemes reforma bija nepieciešama komunistu ietekmes samazināšanai lielā bezzemnieku skaita vidū.180 Izņemot zemes reformu, latviešu attieksme pret vācu minoritāti bija vairāk nekā liberāla, jo līdz vācu repatriācijai Molotova—Rībentropapakta rezultātā 1939. gadā vācieši Latvijā bija lielākie kapitāla īpašnieki.

1935. gadā Latvijas iedzīvotāju skaits bija 1 miljons 905,9 tūkstoši, bet nacionālais sastāvs bija šāds: latvieši — 77%, krievi — 8,8%, ebreji — 4,9%, vācieši — 3,3%, poli — 2,5%, baltkrievi — 1,4%, lietuvieši — 1,2%, igauņi —0,4%, čigāni — 0,2%, ukraiņi — 0,1%, citas tautības — 0,2%.

Neskatoties uz to, ka absolūtais vairākums no pirmskara Latvijas iedzīvotājiem bija latvieši, liela uzmanība valstī tika veltīta minoritāšu tiesību aizsardzībai. 1919. gada Likums par kultūras autonomiju garantēja minoritātēm vienādas kultūras, politiskās un ekonomiskās tiesības un akceptēja to līdzdalību visās valsts aktivitātēs. Latvijā 1936./37. mācību gadā pastāvēja 166 krievu pamatskolas, 72 vāciešu, 62 ebreju, 18 poļu, 11 lietuviešu, 4 igauņu un 1 baltkrievu pamatskola.

Vidusskolu skaits bija šāds: 10 ebreju, 8 vāciešu, 3 krievu, 2 polu un 1 lietuviešu.181 Pastāvējaviens krievu skolotāju institūts.182 Rīgā bija viena vācu augstskola Herdera institūts. Bija krievu, vācu un ebreju teātri.

PSRS, sākot ar 1937. gadu, uzsāka latviešu etnosa, bet vēlāk arī daudzu citu etnisko grupu genocīdu, kas izpaudās to fiziskā iznīcināšanā, kustamā un nekustamā īpašuma ekspropriācijā, masu deportācijās uz vergu darba nometnēm un reģioniem ar smagiem klimatiskajiem apstākļiem. Pēc Latvijas okupācijas PSRS turpināja šo politiku LRteritorijā. Parto un Latvijas zaudējumiem šajā monogrāfijā tuvāk aprakstīts nodaļās "Pašnoteikšanās", "Iedzīvotāji" un "Cilvēka tiesības". Ne mazāk nežēlīgu genocīdu Latvijas teritorijā savas okupācijas laikā piekopa fašistiskā Vācija pirmām kārtām pret ebrejiem un čigāniem. Latvieši tika masveidā deportēti uz piespiedu darbu un vergu darba nometnēm Vācijā.

galvenie STARPTAUTISKIE

MINORITĀŠU TIESĪBU DOKUMENTI

1947. gadā ANO tika izveidota Diskriminācijas novēršanas un minoritāšu aizsardzības apakškomisija, kura sastāvēja no neatkarīgiem ekspertiem, bet 1948.

180Rita Putniņš Peters, op. cit., pp. 293—294.

181 Latvijas kultūras statistika 1918.—1937. — Rīga, 1938.

182 Latvijas zeme, daba un tauta. — Rīga, 1937. — 308. lpp.

gada pieņēma īpašu rezolūciju par minoritātēm. Šo ANO ekspertu darbība bija vērsta uz minoritāšu diskriminācijas, kura ir starpnacionālo attiecību saspīlējuma iemesls, novēršanu sociālajā, politiskajā un kultūras jomā.

Minoritāšu tiesību aizsardzības jomā ir visnotaļ pielietojami arī tādi atsevišķus diskriminācijas veidus noliedzoši cilvēka tiesību pamatdokumenti kā ANO Statūtu 1. un 55. pants; 1948. gada Konvencija par genocīda nozieguma novēršanu un sodu par to; 1948. gada Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 2. pants; 1950. gada Romas cilvēka tiesību konvencija; 1960. gada UNESCO konvencija par diskriminācijas nepieļaušanu izglītībā;[482] 1961. gada 30. augusta Konvencija par apatrīdisma samazināšanu; 1965. gada 2. decembra Starptautiskā konvencija par visu veidu rasu diskriminācijas novēršanu^483; abi 1966. gada 16. decembra Starptautiskie cilvēka tiesību pakti; 1981. gada Deklarācija par visu formu neiecietības un diskriminācijas izskaušanu pēc reliģiskās un ticības piederības;[484] minoritāšu tiesības, kas pieder pie "iedzimto" tautām, aizsargā šādas Starptautiskās darba organizācijas konvencijas: 1957. gada KonvencijaNr. 107^485 un 1989. gada Konvencija Nr. 169;[486] 1989. gada 20. novembra Konvencija par bērna tiesībām^487 un vairāki citi dokumenti. Vairumam šo dokumentu Latvija ir pievienojusies.

Tie kopumā aptver visus, arī minoritāšu, diskriminācijas veidus, tomēr kompleksi nereglamentē specifiskos minoritāšu kolektīvo tiesību jautājumus, kuru vidū ir minoritātes tiesības uz pastāvēšanu un savu lietu autonomu izlemšanu, tiesības uz savas valodas saglabāšanu, izglītību tajā, savas kultūras attīstību, līdzdalību valsts politiskajā dzīvē un tiesības uzturēt sakarus ar savu etnisko dzimteni.

Minoritāšu tiesību jautājumi plaši reglamentēti daudzos EDSA dokumentos, piemēram: 1989. gada Vīnes un 1990. gada Kopenhāgenas Nobeiguma dokumentā, 1991. gada Parīzes hartā jaunajai Eiropai, EDSA 1992. gada Helsinku dokumentos un, visbeidzot, 1992. gada 18. decembra Deklarācijā par to personu tiesībām, kas pieder pie nacionālajām vai etniskajām, reliģiskajām un lingvistiskajām minoritātēm.

STARPTAUTISKO minoritāšu tiesību dokumentu noteikumi

UN MAZĀKUMTAUTĪBU STĀVOKLIS LATVIJĀ PĒC OTRĀ PASAULES KARA

Pēc Otrā pasaules kara līdz ar PSRS armijas atgriešanos Padomju Savienība turpināja genocīda un diskriminācijas politiku pret latviešu tautu Latvijā, par ko šajā monogrāfijā jau minēts.

Šīs politikas, organizētas armijas, padomju birokrātijas un ekonomisko imigrantu plūsmas rezultātā, pēc 1989. gada tautas skaitīšanas rezultātiem, Latvijā dzīvoja jau 1 416 704 jeb tikai 51,7% latviešu, 935 150 jeb 34,17% krievu, 122 050 jeb 4,46% baltkrievu, 94 085 jeb 3,44% ukraiņu, 62 613 jeb 2,29% polu, 23 625 jeb 0,86% ebreju, bet citas tautības — 46 887 jeb 1,71%.

1990. gada marta vēlēšanu rezultātā, kurās uzvarēja LTF, Latvijā tika ievēlēta Augstākā Padome, kas 1990. gada 4. maijā atjaunoja Latvijas neatkarību. AP bija 201 deputāts, no tiem 139 bija latvieši, 45 krievi, 8 ukraiņi, 3 baltkrievi, 3 ebreji, 1 grieķis, 1 līvs un 1 vācietis.

57 no šiem deputātiem bija prosovjetiskās "Līdztiesības" frakcijas dalībnieki un PSKP biedri. No tiem 12 bija PSRS, bet vēlāk Krievijas armijas, flotes un milicijas virsnieki, 1 bija PSRS kara flotes admirālis, bet 1 VDK ģenerālis. Tos bija ievēlējušas kā padomju armijas militārpersonas, tā ari nelatviešu imigranti.

Šīs Augstākās Padomes pieņemtās 1990. gada 4. maija Latvijas Republikas Neatkarības deklarācijas^189 8. pants garantēja LR "un citu valstu pilsoņiem, kas pastāvīgi dzīvo Latvijas teritorijā, sociālās, ekonomiskās un kultūras tiesības, kā arī politiskās brīvības, kuras atbilst vispāratzītām starptautisko cilvēktiesību normām".

Bez tam tajā pašā dienā tika pieņemta LR AP Deklarācija par Latvijas Republikas pievienošanos starptautisko tiesību dokumentiem cilvēktiesību jautājumos, kuru sagatavoja šo rindu autors. Ar šo dokumentu Latvija pievienojās 51 starptautiskam cilvēktiesību pamatdokumentam, kuri ietvēra ari minoritāšu tiesību aizsardzības normas.189 190 191

1990. gada 19. septembrī Latvijas AP pieņēma Deklarāciju par genocīda un antisemītisma nosodījumu un nepielaujamībum, kas būtībā bija ebreju minoritātes tiesību aizsardzības dokuments.

Kājau teicām, loti liela uzmanība minoritāšu tiesību aizsardzībai tika veltīta EDSA dokumentos. Tā 1993. gada Vīnes Nobeiguma dokumenta II nodalās 19.A paragrāfs nosodīja ārvalstu okupāciju un dominēšanu (foreign occupation and domination).[488] [489] [490] [491]

Ill nodalās B.l. § aicina Cilvēka tiesību komisiju izpētīt veidus un metodes, ka efektīvi sekmēt un aizstāvēt to personu tiesības, kuras pieder pie attiecīgo valstu teritorijās dzīvojošajām nacionālajām minoritātēm (1. d.), un mudina valstis sekmēt un aizstāvēt Šo personu tiesības saskaņā ar ANO Deklarāciju par to personu tiesībām, kas pieder pie nacionālajām vai etniskajām, reliģiskajām vai lingvistiskajām minoritātēm (2. d.). Šīm personām pilnīgijāļauj piedalīties visos sabiedrības politiskās, ekonomiskās, sociālās, reliģiskās un kultūras dzīves aspektos, kā arī valsts ekonomiskajā progresā un attīstībā.[492]

1991. gada 19. marta LR AP pieņēma Likumu par Latvijas nacionālo un etnisko grupu brīvu attīstību un tiesībām uz kultūras autonomiju. Šis likums deklarēja, ka Latvijas vēsturiskā pamattautība ir latvieši. Likuma mērķis bija garantēt Latvijā visām nacionālajām un etniskajām grupām tiesības uz kultūras autonomiju un to kultūras pašpārvaldi, kā arī līdztiesīgas, starptautiskajiem standartiem atbilstošas Latvijas pastāvīgo iedzīvotāju cilvēka tiesības neatkarīgi no to nacionalitātes.194

Likums deva katrai personai tiesības brīvi noteikt vai atjaunot nacionālo piederību personīgajos identitātes dokumentos saskaņā ar savu apziņu, atļāva veidot nacionālās biedrības, kurām jāievēro Latvijas likumi, tās suverenitāte un nedalāmība. Vietējo nacionālo grupu locekļiem neatkarīgi no viņu nacionālās piederības, tika garantētas vienādas tiesības uz darbu un atalgojumu. Viņiem garantēja tiesības ievērot to nacionālās tradīcijas, lietot nacionālo simboliku, atzīmēt nacionālos svētkus, saglabāt sakarus ar to vēsturisko dzimteni, izbraukt no Latvijas un atgriezties tajā, atvērt skolas ar savu nacionālo valodu no saviem līdzekļiem, studēt ārzemēs, kā arī izmantot valsts un iedibināt pašiem savus masu informācijas līdzekļus. Nacionālās kultūras biedrības bauda nodokļu atvieglojumus. Valdībaijāizdala līdzekli šo mērķu sekmēšanai. Likums pasludina diskrimināciju pēc nacionālām pazīmēm, kā ari nacionālā pārākuma sekmēšanu par sodāmu pēc likuma.195

Minoritāšu likuma 14. pants nosaka, ka nacionālo kultūras biedrību un asociāciju locekļiem ir tiesības nodarboties ar uzņēmējdarbību saskaņā ar likumu.

Tomēr, kā atzīmēts ANO minoritāšu tiesību studiju dokumentā, "darba devējiem var tikt skaitliski ierobežotas tiesības pieņemt darbā ārvalstniekus. Zināmas profesijas un darbības sfēras, tādas kā ieroču un nekustamo īpašumu tirdzniecība, detektīvdarbība, avīžu izdevniecība, advokāta, notāra un apdrošināšanas aģenta darbs, iespējams rezervēt pilsoņiem."196

LR minoritāšu likums pilnībā atbilst starptautiskajiem standartiem, kas noteikti EDSA Vīnes 1968. gada Nobeiguma dokumenta un Parīzes hartasjaunajai Eiropai pamatprincipos, kuri deklarē: "Personām, kas pieder pie minoritātēm, ir tiesības baudīt savu kultūru, piekopt un praktizēt savu reliģiju un brīvi lietot savu valodu privāti un publiski bez iejaukšanās un jebkuras diskriminācijas."197

ANO Cilvēka tiesību centra direktora Ibrahima Folia vadītā cilvēka tiesību izpētes grupa, kas Latvijā strādāja no 1992. gada 27. līdz 30. oktobrim, atzīmēja, ka tajā laikā Latvijā darbojās 45 nacionālās kultūras biedrības, no kurām vismaz 10 bija krievu.198

Arī EP eksperti J. de Meijers (Meyer) un C. Rozakis savā ekspertīzes aktā atzīmēja, ka Minoritāšu likums pilnībā atbilst starptautiskajiem standartiem.199

194 LRAPVZ, (1991) Nr. 21,22. lpp.

195 Ibid.

196 Baroness Elles, op. cit., p. 41.

197 World Directory of Minorities, p. 404. Carter B.E. Trimble Ph. R. International Law. Charted of Paris, pp. 404, 405.

198 Ibrahim Fall. Allegations of Discrimination Practices Against Minorities in Latvia. Report on aFact-Finding Mission to Riga, Latvia, 27 to 30 October 1992, p. 4.

199 J. De Meyer, C. Rozakis. Report on Human Rights in the Republic of Latvia, p. 8.

Nākamais nozīmīgākais starptautiskais cilvēka tiesību dokuments, kas reglamentē minoritāšu statusu, ir ANO Deklarācija par to cilvēku tiesībām, kuras pieder pie nacionālajām, etniskajām, reliģiskajām un lingvistiskajām minoritātēm, kas tika pieņemta ANO ĢA 1992. gada 18. decembri.200 Arī šī deklarācija nesatur minoritātes definīciju, jo eksperti par to nevarēja vienoties. Deklarācija sastāv no preambulas un 9 pantiem. Tā neietver īpaši daudz novitāšu ārpus tām, kas iepriekš un tālāk minētas.

Deklarācijas 3. pants nosaka, ka tajā reglamentēto minoritāšu tiesību īstenošana vai neīstenošana nedrīkst novest pie attiecīgās personas tiesību ierobežojumiem.

Valstīm jāsekmē savā teritorijā dzīvojošo minoritāšu valodas, kultūras un tradīciju apgūšana (4. p. 4. d.).

Minoritāšu tiesību īstenošanai jāveido un jāiemieso dzīvē nacionālās programmas un jāsekmē valstu sadarbība šajā jomā (5., 6., 7. p.).

Valstīm savas saistības saskaņā ar starptautiskajiem līgumiem šajā jomā jāpilda godprātīgi (8. p. 1. d.), bet Deklarācijas principu īstenošana netiks uzskatīta par vienlīdzības principa pārkāpumu pēc Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas noteikumiem (3. d.). Nekas no Deklarācijā noteiktā nevar būt par pamatu tādas darbības atlaušanai, kas ir pretrunā ar ANO principiem, ieskaitot valstu suverēno vienlīdzību, teritoriālo integritāti un politisko neatkarību (4. d.).

1993. gada Vīnes konferences cilvēka tiesībās Nobeiguma dokumenta II nodalās 10. § 1. dala aicināja uz minoritātēm piederošo personu tiesību sekmēšanu un aizsardzību (promotion and protection), kas būs ieguldījums to valstu politiskajā un sociālajā stabilitātē, kurās šīs personas dzīvo.201

Šī dokumenta tās pašas nodalās 10. § 2. daļā pasludināts, ka "Vispasaules cilvēka tiesību konference apstiprina valstu saistības nodrošināt, lai personas, kas pieder pie minoritātēm, varētu brīvi un efektīvi īstenot visas cilvēka tiesības un pamatbrīvības bez diskriminācijas un pilnu vienlīdzību likuma priekšā (in full equality before the law) saskaņā ar ANO Deklarāciju par to personu tiesībām, kas pieder pie nacionālajām vai etniskajām, reliģiskajām vai lingvistiskajām minoritātēm".202

Zināmā mērā minoritāšu tiesības reglamentē arī ANO 1985. gada 13. decembra Deklarācija par to personu tiesībām, kurām nav tās valsts piederības, kurā viņas dzīvo^203. Saistībā ar šo Deklarāciju jāņem vērā ari 1963. gada 10. novembra Konvencija par visu formu rasu diskriminācijas izskaušanu^204, kuras 1. panta 2. daļa nosaka, ka "šī Konvencija netiek pielietota attiecībā uz atšķirībām un izslēgšanām, ierobežojumiem, vai priekšrocībām, kuras dalībvalstis nosaka starp pilsoņiem un nepilsoņiem". Pēdējā

200 Tekstu sk. — Patrick Thornberry, op. cit., p. 1.

201 Report of the Drafting Committee. Addendum. Final Outcome of the World Conference on Human Rights. UN Doc. - A/CONF. 157/DC/l/ADD. 1, p. 1, 9.

202 Ibid., p. 9.

203 Declaration on the Human Rights of Individuāls Who are not Nationals of the Country in which they Live, kuru angliski saīsināti dēvē par UN Declaration on Non-citizen Rights. Sk. — Human Rights. A Compilation, p. 322.

204 Human Rights, A Compilation of International Instruments, Vol. 1, First Part, UN, New York (1993)

p. 66.

dokumenta, kura dalībnieces ir gan Latvija, gan Krievija, pasvītrota principa izpratne vairums nepilsoņu pretenziju par it kā pastāvošajiem minoritāšu tiesību pārkāpumiem Latvijā ir nepamatota.

1991. gada 10. decembrī pieņemtais LR Konstitucionālais likums "Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi"105, kaut arī īpaši nereglamentē, tomēr skar minoritāšu tiesības. Likums sadala personas tiesības divās grupās: tajās, kas pieder visām Latvijas teritorijā esošajām personām, tajā skaitā pilsoņiem, nepilsoņiem un pat uz laiku iebraukušajiem ārvalstniekiem, un tajās, kas tiek rezervētas tikai pilsoņiem.

Likuma 12. pants deklarē, ka "visi cilvēki Latvijā ir vienlīdzīgi likuma priekšā neatkarīgi no rases, tautības, dzimuma, valodas, partijas piederības, politiskās un reliģiskās pārliecības, sociālā, mantiskā un dienesta stāvokļa un izcelšanās".

Turklāt likuma 41. pants tieši reglamentē arī minoritāšu tiesības: "Katra pienākums ir ievērot Latvijas Republikas likumus, cienīt latviešu tautas un Latvijā dzīvojošo nacionālo un etnisko grupu tradīcijas un paražas, kā arī respektēt citu personu nacionālo pašcieņu."

Kādas tad ir Latvijas galvenās minoritātes, cik no viņu pārstāvjiem ir pilsoņi, un kādas ir viņu galvenās kultūras biedrības?

Latvijā 1996. gada janvārī^206 bija 109 000 baltkrievu, ap 20 000 no viņiem tobrīd bija Latvijas pilsoņi. Baltkrieviem Latvijā ir sava kultūras biedrība un ansamblis "Svet-lanok".

Pie mums ir 7616 čigānu, praktiski viņi visi ir pilsoņi. Tie ir organizēti Čigānu biedrībā, viņiem ir savs dziesmu un bērnu ansamblis.

Latvijā ir 15 284 ebreju, no viņiem 6828 ir pilsoņi. 1990. gadā LTF valdība atdeva ebreju kopienai viņu pirmskara kultūras centru un pēc tam ari slimnīcu. Ebreji Rīgā ir atklājuši Holokosta dokumentācijas centru un Holokosta memoriālu. Ebrejiem ir 14 organizācijas un draudzes, kā ari sava avīze.

Latvijā ir 3000 igauņu. 1309 ir pilsoņi. Viņiem ir Igauņu biedrība un ansamblis.

Krievu komūna Latvijā ir vislielākā, jo tā sastāv no 765 000 locekļiem, no tiem 289 186 ir pilsoņi. Viņiem ir vairākas biedrības, Krievu partija un vairāki teātri, no kuriem Krievu drāmas teātris ir valsts sponsorēts un viens no lielākajiem Latvijas teātriem vispār.

Latvijā ir 35 707 lietuvieši, no tiem 7253 ir pilsoņi. Viņiem Rīgā ir savs Lietuvas Kultūras un izglītības centrs un etniskais ansamblis. Lietuviešu kultūras biedrības ir praktiski visās lielākajās Latvijas pilsētās.

Lībiešiem, kuru ir 300, ir skola Mazirbē un vairāki ansambli.

Latvijā ir 64 987 poli, no viņiem 39 522 ir pilsoņi. Viņiem ir Poļu biedrība, kurai ir nodalās gandrīz visās lielākajās pilsētās, un savs ansamblis.

205 LRAPVZ. (1991) Nr. 4/5, 26. p„ 74. lpp.

206 Visiskaitliskiedatiparminoritatem ir fiksēti 1996. gada.

Pie mums ir 69 334 ukraini, no tiem 4151 ir pilsonis. Viņiem ir sava biedrība un ansamblis.

Latvijā ir 3864 vācieši, no viņiem 987 ir pilsoni. Viņiem ir Latvijas vāciešu kultūras biedrība, Vācu kultūras biedrība ar nodalām visās lielākajās Latvijas pilsētās, Baltvā-ciešu biedrība un Baltvāciešu centrs Rīgā.

Katrai no minoritātēm reizi nedēļā ir sava kultūras programma valsts radio un TV, izņemot krievus, kuru valsts TV un radioprogramma strādā ik dienas. Krieviem ir arī vairākas radio un TV privātās programmas.

Kā atzīmē ANO eksperti, izņemot komunistus, kuru partija tika aizliegta (tagad tā darbojas kā Sociālistiskā partija), "tiesības uz asociāciju brīvību Latvijā nav ierobežotas".207

Kas attiecas uz kultūras autonomiju Latvijā, tad ANO eksperti atzīmēja, ka viņu delegācija "nav saņēmusi nekādu informāciju par to, ka minoritāšu tiesības baudīt pašām savu kultūru būtu jebkādā veidā ierobežotas".208

Konstitucionālā likuma 35. pants garantē reliģiskās pārliecības brīvību, kas, protams, attiecas arī uz minoritāšu reliģijām.

1990. gada 11. septembrī LR AP pieņēma Likumu par reliģiskajām organizācijām, kuru laboja 1991. gada 13. jūnijā.209 Ar 1992. gada 12. maija Likumu par īpašuma atgriešanu reliģiskajām organizācijām LR AP atdeva reliģiskajām organizācijām 1940. gadā nacionalizēto īpašumu.

EP eksperti atzina, ka minētā ļoti detalizētā likumdošana garantē Latvijas iedzīvotāju vienlīdzību neatkarīgi no to attieksmes pret reliģiju, tā aizliedz jebkuras privilēģijas vai diskrimināciju šajā sakarā, jebkurus pazemojumus un kūdīšanu uz reliģisko naidu. Tā garantē reliģisko organizāciju tiesības, kuru statūti ir reģistrēti, kā arī to tiesības būt pārstāvētiem Reliģisko lietu konsultatīvajāpadomē, kuras loma šķiet līdzīga mutatis mutandis Nacionālo grupu padomei. Reliģisko organizāciju darbību nevar ierobežot, ja tās nepārkāpj Konstitūciju un likumus. Reliģisko organizāciju pārstāvji, kurus komisija satika Rīgā, šķita visai apmierināti ar viņu baznīcu stāvokļa kardinālu uzlabošanos.210

Jau 1993. gada augustā LR Tieslietu ministrijā bija reģistrēta 851 reliģiskā organizācija, 15 lielas un pasaulē ietekmīgas konfesijas un 7 mazākas. Daudzas konfesijas pieder minoritātēm. Tā Latvijā reģistrētas 5 musulmaņu, 5 budistu, 6 vācu luterāņu, 6 jūdaistu, 1 krišnaītu, 1 armēņu apustuliskās baznīcas, 1 ukraiņu, 1 Romas katoļu uniātu, 1 mormoņu un 1 taoistu draudze.

Krievu ortodoksālā baznīca sastāv no 100 draudzēm ar savu arhibīskapu, bet vecticībniekiem ir 55 draudzes.

Izglītības likuma pirmā redakcija LR tika pieņemta 1991. gada 19. jūnijā, un tā 5. pants noteica latviešu valodas mācīšanu par obligātu visās mācību iestādēs Latvijas

207 Ibrahim Fall, op. cit, p. 21.

208 Ibid., p. 22.

209 Likums par grozījumiem un papildinājumiem LR likumā "Par reliģiskajām organizācijām". — lrapvz, 1991. - Nr. 29/30, 264. lpp.

210 J. De Meyer, C. Rozakis, op. cit., pp. 12—14.

jurisdikcija, neskatoties uz to mācību valodu. 211 Minoritāšu likuma 10. panta ir dotas garantijas izglītībai minoritāšu valodās.

Valodu likums tika pieņemts jau pirms neatkarības atjaunošanas 1989. gadā, un to papildināja 1992. gada 31. martā. Likums deklarēja, ka Latvija ir vienīgā latviešu nācijas apdzīvotā etniskā teritorija pasaulē un ka viens no latviešu nācijas pastāvēšanas galvenajiem priekšnoteikumiem ir latviešu valoda, kuras pielietošana pēdējās desmitgadēs valsts lietās un sabiedriskajā dzīvē bija stipri samazinājusies, tāpēc bija nepieciešams tai noteikt īpašus aizsardzības pasākumus. Tāda aizsardzība var tikt garantēta, nosakot tās valsts valodas statusu.212

ANO eksperti šajā sakarā izdarīja secinājumu, ka "vispārēja latviešu valodas lietošana nerada problēmas, bet valodas eksāmeni tādas rada, īpaši saistībā ar naturalizāciju... Tas ir vienīgi laika jautājums, kad nelatviešu iedzīvotāji akceptēs, ka tas ir viņu pašu interesēs iemācīties latviešu valodu."213

Pēc Izglītības ministrijas datiem, 1995./96. mācību gadā Latvijā bija 676 latviešu skolas ar 176 508 bērniem, 195 pilnas dienas krievu skolas ar 114 869 bērniem, 146 kopējās skolas ar latviešu un krievu mācību valodu un 41 195 bērniem, 1 skola ar latviešu, lietuviešu un krievu mācību valodu un 1222 bērniem, 1 pastāvīgā ebreju skola ar 391 bērnu un 2 vakarskolas ar 68 bērniem, 1 igauņu skola ar 83 bērniem, 6 pastāvīgās polu vakarskolas ar 772 skolēniem, 1 ukraiņu skola ar 160 skolēniem, 1 azerbaidžāņu vakarskola ar 30 bērniem, 1 tatāru ģimnāzija ar 42 bērniem, 1 vācu ģimnāzija ar 60 bērniem, 1 armēņu ģimnāzija ar 30 bērniem, 1 lietuviešu skola ar 51 bērnu, 1 baltkrievu skola ar 21 bērnu, 1 uzbeku vakarskola ar 12 bērniem un 1 čigānu skola ar 60 bērniem.

Valodu likuma īstenošanu garantē 1992. gada 1. jūnija redakcijas Administratīvā kodeksa 201. panta 26-38. un 236. panta 3. daja.

ANO ekspertu secinājumā par Valodu likumu teikts, ka tas "pats par sevi nav pretrunā ne ar starptautiskajām tiesībām, ne vispārpieņemtajiem cilvēka tiesību standartiem, pat ja tie rada zināmas grūtības vai neērtības nelatviešu iedzīvotāju vidū. Vēl vairāk, pozitīvie soļi, kurus sper Latvijas varas institūcijas latviešu valodas lietošanas sekmēšanai, nepārkāpj šīs normas, īpaši agrākās latviešu valodas lietošanas apspiešanas vēstures gaismā vairāk nekā piecdesmit padomju varas gadu laikā."214

Šajā sakarā vēl ir svarīgi atcerēties iepriekš minētās ANO Nepilsoņu tiesību deklarācijas 2. panta 2. dalu, kur noteikts: "Neko šajā deklarācijā nedrīkst interpretēt tā, it kā tas attaisnotu prettiesisku jebkura nepilsoņa iekļūšanu un klātbūtni valstī. Neviens deklarācijas noteikums nedrīkst tikt tulkots ari tā, it kā tas ierobežotu valsts tiesības noteikt likumus un noteikumus par ārvalstnieku iebraukšanu, viņu uzturēšanās noteikumus un apstākļus, vai nosacīt atšķirības starp pilsoņiem un ārvalstniekiem."215

211 LR Izglītības likums. - LRAPVZ, 1991. - Nr. 31/32, 280. lpp.

212 LR Valodu likums. - LRAPVZ, 1992. - Nr. 15/16, 203. lpp.

213 Ibrahim Fall, op. cit., Background, p. 2.

214 Ibid., pp. 3—4.

215 Human Rights. A Compilation, p. 323.

Arī AN О pētījuma par minoritāšu tiesībām ir uzsvērts: "Lai ārvalstnieks varētu pieprasīt tās valsts aizsardzību, kurā viņš dzīvo, viņam jāpakļaujas šīs valsts likumiem, jāatturas no iejaukšanās tās politikā un jāizdara ieguldījums kā šīs sabiedrības loceklim tās valsts attīstībā un progresā, kuru viņš brīvprātīgi izvēlējies savai dzīvei."[493]

Līdzīgus noteikumus ietver arī 1951. gada ANO Konvencijas par bēgļu statusu

2. pants ("Every refugee has duties to the country in which he finds himself, which require in particular that he conforms to its laws and regulations as well as to measures taken for the maintenance of public order.").[494]

Diemžēl ne tuvu ne visi krieviski runājošie to dara.

LR 1991. gada Konstitucionālā likuma ierobežojumi tiesībām un brīvībām reglamentēti 44. pantā kā tādi, kas nosakāmi ar likumu un nepieciešami citu cilvēku tiesību, goda, veselības un morāles aizsardzībai, kā arī valsts drošības, sabiedriskās kārtības un miera garantēšanai.

Tas saskan ar ANO Minoritāšu tiesību izpētes materiāliem, kur noteikts: "Jebkuriem valstu noteiktajiem tiesību ierobežojumiem jābūt saskaņā ar starptautiskajām tiesībām.

. Attiecībā uz ārvalstniekiem jāievēro minimālais tiesību standarts, kas tiek atzīts par starptautisko paražu noteikumu, kurš jāievēro un jārespektē."[495]

ANO Nepilsoņu tiesību deklarācijas 1. panta 1. dala ierobežo minētās atkāpes tik tālu, cik tās atbilst vispārpieņemtajiem cilvēka tiesību standartiem. Parastos apstākļos cilvēka un tajā skaitā arī minoritāšu tiesību ierobežojumi jānosaka ar likumu, bet ne ar administratīvām darbībām.

X nodaļa. STARPTAUTISKA LĪGUMA JĒDZIENS

Starptautiskās līgumu tiesības ir starptautisko tiesību nozare, kuras normas nosaka starptautisko līgumu noslēgšanas, spēkā esamības, darbības, noteikumu mainīšanas un to pārtraukšanas kārtību.

Starptautisko līgumtiesību subjekts ir starptautiskie līgumi.

Pirmais starptautisko līgumtiesību kodifikācijas mēģinājums bija 1928. gada Havanas konvencija par starptautiskajām līgumtiesībām.Tom&r visumā pirms 1969. gada starptautiskās līgumtiesības balstījās galvenokārt uz paražu normām. Šīs normas tika kodificētas 1969. gada 23. maija Vīnes konvencija par starptautiskajām līgumtiesībām'.

Konvencijas tekstu ANO Starptautisko tiesību komisija gatavoja 20 gadus. Speciālie ziņotāji no Lielbritānijas bija tādas autoritātes kā sers Heršs Lauterpahts, sers Džeralds Ficmorics un sers Hemfrijs Voldoks (Lauterpacht, Fitzmaurice, Waldock), kas vēlāk kļuva par ANO Starptautiskās tiesas locekļiem. Konvencijā kodificētas visu-mājau agrāk vispārējās starptautiskajās tiesībās (general international law) akceptētās normas. Valstis izturas pret šo Konvenciju kā neapstrīdamu starptautisko tiesību avotu. ASV Konvenciju nav ratificējušas, tomēr Valsts departaments uzskata to par "autoritatīvu līgumu tiesību un prakses avotu".[496] [497]

Konvencija saskaņā ar tās 84. panta noteikumiem stājās spēkā 1980. gada 27. janvāri pēc 35. ratifikācijas deponēšanas. Latvija šai Konvencijai pievienojās ar LR AP lēmumu 1993. gada 6. aprīlī, mūsu valstij tā stājās spēkā ar 1993. gada 3. jūniju.[498]1991. gadā Konvencijā piedalījās 59 valstis. No lielvalstīm Konvencijā piedalās tikai Lielbritānija un PSRS.[499]

1969. gada 23. maija Vīnes konvencijāpar līgumu tiesībām noteikts, ka" ‘līgums’ nozīmē starptautisku rakstiski noslēgtu vienošanos starp valstīm, kuru reglamentē

starptautiskas tiesības neatkarīgi no tā, vai tā ir ietverta viena vai divos, vai vairākos savstarpēji saistītos dokumentos, un neskatoties uz to konkrēto mērķi (2. pants)".[500]

1994. gada 26. janvāra LR likumā "Par Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem" ir dots cits, neveiklāks līguma jēdziens, ka "starptautiskietīgumi ir vienošanās — neatkarīgi no tā, kā nosauktas šīs vienošanās —, ko Latvijas Republika rakstveidā atbilstoši starptautisko publisko tiesību normām noslēgusi ar ārvalstīm vai citiem starptautisko tiesību subjektiem". Pēc šī teksta izriet, ka starptautiskie līgumi ir vienīgi LR līgumi.

Starptautiskais līgums ir gan galvenais starptautisko tiesību avots, gan atsevišķos gadījumos tas var vienlaicīgi būt arī starptautiskās organizācijas konstitutīvais akts. Tā, piemēram, ANO Statūti ir galvenais starptautiskais līgums, respektīvi, starptautisko tiesību pamatprincipu avots un vienlaicīgi arī šo starptautisko organizāciju veidojošais un darbības pamatnoteikumus formulējošais akts.

Vīnes 1969. gada Konvencija saskaņā ar tās 1. panta noteikumiem reglamentē tikai līgumus, kas noslēgti starp valstīm. Tātad Konvencija nereglamentē līgumus, kas noslēgti starp valstīm un starptautiskām organizācijām un līgumus starp starptautiskām organizācijām. Vai pēdējie vispār uzskatāmi par starptautiskajiem līgumiem?

Jautājumā par to, kas ir starptautiskais līgums un kas nav, viens no vadošajiem precedentiem ir Angloirānas naftas korporācijas lieta (Anglo-lranian Oil Со.). Šajā lietā, kura bija ierosināta sakarā ar Mossadika valdības Irānā īstenoto ārvalstu naftas ieguvju koncesiju nacionalizāciju, Lielbritānija argumentēja, ka 1933. gada koncesiju līgums starp Irānu un Anglopersijas naftas korporāciju esot starptautiskais līgums, kas jāpilda. Turpretim Starptautiskā tiesa nolēma, ka minētais līgums nav nekas cits kā parasts koncesiju kontrakts starp valdību un ārvalstu korporāciju. Lielbritānijas valdība nav šī līguma puse. Līgums nav noslēgts starp Lielbritānijasun Irānas valdībām, neskatoties uz to, ka Anglopersijas naftas korporācija bija transnacionāla un puse no tās piederēja britu valdībai.[501]

Tas nenozīmē, ka starptautiskais līgums, kas noslēgts starp valsti un starptautisko organizāciju vai starp starptautiskajām organizācijām, nav līgums. Starptautiskās tiesas 1966. gada lēmumā Dienvidrietumu Āfrikas lietā apstiprināts, ka termins "līgums" (treaty) attiecas ari uz saskaņā ar starptautiskajām tiesībām noslēgtu līgumu starp valsti un starptautisko organizāciju — šajā gadījumā Tautu Savienību, pēc kura uz minēto teritoriju bija iegūts mandāts. Šāds līgums bauda jus tractatum statusu.[502]

Viedoklis, ka starptautiskais līgums var būt jebkurš rakstisks līgums, kas noslēgts starp starptautisko tiesību subjektiem, nav pamatots. Tā gadījums, kad Lielbritānija

pec standarta proformas kontrakta nopirka no Argentīnas tūkstoti tonnu liellopu gājās, nebija starptautiskais līgums, bet gan civilistisks kontrakts. Tāpat par starptautisku līgumu nevar uzskatīt saskaņā ar vietējām tiesībām noslēgtu zemes pirkšanas līgumu ārvalsts vēstniecības celtniecībai. Starptautisks nav arī, piemēram, aizdevuma līgums starp Pasaules banku un valsti, kas noslēgts nevis saskaņā ar starptautisko, bet gan vietējo tiesību normām.

Tomēr līgums, pēc kura Šveice nopirka no Francijas pavisam nelielu zemes gabalu Ženēvas lidostas modernizācijai, bija starptautiskais līgums, jo tas reglamentēja suverenitātes uz teritoriju pāreju no vienas valsts otrai. Visumā tas ir pušu izvēles jautājums. vai, slēdzot līgumu, tās vadās vai nevadās no starptautiskajām tiesībām.[503]

Vīnes konvencija tiek pielietota tikai attiecībā uz rakstiskiem līgumiem, kas nenozīmē, ka nerakstītiem līgumiem nav juridiska spēka (3. p. ).[504] Vispārējo tiesību skolā līguma spēks ir pat mutiskai vienošanās (oral exchange between states), kas var veidot starpvalstu līgumu.[505] Tomēr tā saucamā džentlmeņu vienošanās (gentelmen's agreement) vispārējā tiesību sistēmā (common law) netiek uzskatīta par starptautisko līgumu.

Tā kā Vīnes konvencija nenosaka ari nekādus noteikumus līgumu rakstiskajai formai, tad var izdarīt secinājumu, ka arī līguma rakstiskā forma neietekmē tā spēku, jo līgumu var noslēgt, ari apmainoties vēstulēm vai notām, līguma forma var būt pat protokols.

Konvencijas 4. pants nosaka, ka tā tiek pielietota vienīgi attiecībā uz līgumiem, kas ir noslēgti pēc šīs Konvencijas parakstīšanas, kas tomēr neietekmē agrāk noslēgto konvenciju spēkā esamību. Šie noteikumi apstiprina, ka līgumu tiesībās turpmāk tiek pielietoti arī agrākie vispārējie starptautisko tiesību principi un paražu normas, no kuriem tiesīgas visnotaļ vadīties valstis, kas nav Vīnes konvencijas dalībnieces.

Līguma juridiskā būtība ir starptautisko tiesību subjektu vienošanās, kurā tie nosaka savstarpējās saistības, tiesības un pienākumus noteiktā tiesībattiecību sfērā. Līdztiesīgam starptautiskajam līgumam ir koordinējošs, nevis subordinējošs raksturs, tā ir līgumā izpausta valstu griba.

Līguma rašanās priekšnoteikums ir arī vismaz divu līgumslēdzēju pušu esamība.

LĪGUMU KLASIFIKĀCIJA

Līgumi (treaties) to plašā nozīmē var būt konvencijas, akti, ģenerālie akti, pakti, hartas, statūti, protokoli, modus vivendi^506, notu apmaiņa, bet dažos gadījumos pat komunikē vai kopēji paziņojumi (conventions, ciets, general acts, pacts, covenants,

charters, protocols, statutes, exchange of notēs, communique, agreed statements). Meijers min 39 dažādus starptautisko līgumu nosaukumu veidus.12

Hārvarda Starptautisko tiesību institūts ir izteicis vispārpieņemtu viedokli, ka līgumajuridiskais spēks nav atkarīgs no tā nosaukuma-13

Turpretim iekšējās tiesībās noteikts līguma tips var norādīt uz speciālu tā akceptēšanas procedūru. Tā, piemēram, ASV iekšējās tiesībās termins '‘treaty" norāda uz to, ka šo līgumu slēdz prezidents atbilstoši Konstitūcijai ar Senāta padomu un piekrišanu (advice and consent), ja divas trešdaļas no klātesošajiem senatoriem tam piekrīt.14

ASV noslēdz vēl arī cita veida — tā saucamos eksekutīvos vai izpildlīgumus (executive agreements), kas nosacīti varbūt varētu atbilst jēdzienam "starpvaldību līgumi". Šie līgumi kļūst saistoši ASV divējādi — vai nu vienīgi ar prezidenta aktu, vai ar prezidenta dokumentu un Kongresa vairākuma balsojumu atsevišķi katrā palātā. Pēdējo uzskata arī par "Kongresa vienošanos" (Congressional agreement). Izpildlīgumi var iegūt notu apmaiņas formu.15 No starptautisko tiesību viedokļa arī šīm formām ir vienādi saistošs spēks.

Līgumus var klasificēpēc dažādām to pazīmēm. Viena no līgumu klasifikācijas metodēm ir klasifikācija pēc to priekšmeta. Piemēram, savienības līgums ir līgums par politiskas, ekonomiskas, muitas vai citas savienības nodibināšanu. Savienības līgumu var noslēgt kā ar aizsardzības, tā agresīviem mērķiem, kā, piemēram, 1939. gada Rībentropa-Molotova paktu.

Pēc ģeogrāfiskās izplatības līgumus iedala reģionālos un universālos. Reģionālos līgumus noslēdz tikai noteikta ģeogrāfiska reģiona valstis, un šo līgumu darbība ir ierobežota tikai šajos reģionos. Neskatoties uz to, ari šādiem līgumiem jāsaskan ar ANO Statūtu mērķiem un principiem.

Universāli ir tie starptautiskie līgumi, kuru darbība nav ierobežota noteiktā ģeogrāfiskā reģionā. Pie šādiem līgumiem pieder ANO Statūti. Statūti pieder pie t.s. atklātajiem līgumiem, kuros var piedalīties visas valstis.

Ierobežots vai slēgts daudzpusējs līgums (restricted multilateral treaty) ir tāds līgums, kurā piedalās stingri ierobežots valstu skaits un kas nosaka loti ciešu to sadarbību. Pie tādiem pieder, piemēram, Eiropas kopienas un NATO līgumi.

Pēc dalībvalstu skaita un svarīguma vislielākais un vissvarīgākais līgums ir ANO Statūti.

Līgumus var iedalīt ari pēc to nosaukumiem. Konvencija^16 ir viens no visizplatītākajiem starptautisko daudzpusējo līgumu nosaukumiem. Bet ir ari divpusēji līgumi, kurus sauc par konvencijām. Tās ir konsulārās konvencijas.

Tautu Savienība tika dibināta uz pakta pamata. Ļoti liela nozīme ir ari abiem 1966. gada Starptautiskajiem cilvēka tiesību paktiem.

12 Meyers, "The Names and Scope ofTreaties", AFIL, 574 (1957).

13 Art. 4, 29 Am. J. Inti. L. Supp. 710 (1935).

14T. Burgentahl, H.G. Maier, "Public International Law", pp.91—92.

15 Dept, of State Circular No. 175, Dec. 13, 1955, repr. in 50 AJIL, 784 (1956).

16 Latīn. conventio — vienoties.

Vienošanas, kuru 1973. gada PSRS noslēdza ar ASV par kodolkara novēršanu, bija viens no pirmajiem starptautiskā atslābuma līgumiem.

Protokols var būt gan patstāvīgs līgums, piemēram, Zenēvas protokols par aizliegumu karā pielietot indīgās gāzes, gan arī patstāvīga līguma pielikums vai papildinājums. Tāds ir Starptautiskā pilsoņa un politisko tiesību pakta Fakultatīvais protokols. Turpretim diplomātiskais protokols ir starptautiskās pieklājības vispārpieņemtu principu, noteikumu un tradīciju kopums, ko valstu ārlietu resori, diplomātiskās un konsulārās pārstāvniecības un oficiālas personas ievēro starptautisko attiecību īstenošanas procesā.

Komunikē (fr. — communique) parasti nav starptautiskais līgums, tomēr tas var izteikt pušu vienotu redzes viedokli par apspriesto starptautisko attiecību problēmu. Ja komunikē saturs ietver vienošanos par noteiktu rīcību konkrētā jautājumā, tad tas var iegūt ari līguma formu. Visbiežāk komunikē ir kopējs atreferējums par pušu sarunu gaitu. to rezultātiem vai savstarpējā līguma parakstīšanu. Komunikē varbūt divpusējs un daudzpusējs, īss un izvērsts.

Turpretim memorands^17 ir vienpusējs diplomātisks dokuments, kas atšķiras ar detalizētu jautājuma vai tā juridiskās puses izklāstu noteiktā diplomātisko sarunu vai sarakstes jautājumā. Tas var būt atsevišķs dokuments vai pielikums diplomātiskajai notai.

Notu apmaiņa bieži var veidot starptautisko līgumu.

Deklarācijām, kā, piemēram, 1948. gada Vispārējai cilvēka tiesību deklarācijai, parasti nav juridiski saistošu līgumu rakstura, tomēr tām ir loti būtiska etapa loma starptautisko tiesību kodifikācijā. Neskatoties uz to, deklarācijai reizēm var būt ari vienošanās raksturs, kā, piemēram, 1942. gada antihitleriskās koalīcijas deklarācijai.

1975. gada Helsinku Nobeiguma aktam, pēc Rietumu zinātnieku viedokļa, nav saistoša starptautiskā līguma rakstura, bet, pēc bijušās PSRS starptautisko tiesību skolas viedokļa, tam šāds saistoša līguma raksturs bija, ko minētās skolas zinātnieki secināja no tā, ka Akts tomēr veidoja normatīvo bāzi un to parakstīja valstu vadītāji.

Pirmais likumdevēja akts pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas, kurā tika risināti LR starptautisko līgumu jautājumi, bija 1993. gada 5. janvāra LR AP Lēmums par daudzpusējiem līgumiem, kurus Latvijas Republika ir ratificējusi vai kuriem pievienojusies līdz 1940. gadam. Šajā lēmumā AP nolēma "noteikt, ka daudzpusējie līgumi, kurus Latvijas Republika ir ratificējusi vai kuriem pievienojusies līdz 1940. gadam un kuri saskaņā ar starptautisko tiesību principiem ir spēkā, ir saistoši Latvijas Republikai".

Diemžēl tālākā LR darbība šo līgumu īstenošanas virzienā nebija vērojama.

1994. g. likuma par Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem 2. pantā noteikts, ka "līgumi slēdzami starpvalstu, starpvaldību un starpresoru līgumu veidā".[507] [508]

Tā kā Latvija ir parlamentāra republika, kurā augstāko varu iemieso Saeima, tad minētā likuma 3. p. noteikts, ka Saeima var pieņemt lēmumu parjebkura starptautiskā līguma noslēgšanu, nosakot par ta izstrādāšanu atbildīgas personas, to pilnvaru apjomu un saturu. "Ministru kabinets pieņem lēmumu par starptautiskā līguma noslēgšanu, izņemot šā likuma 7. pantā paredzētos līgumus."

7. pantā ir noteikts, ka "starpvalstu līgumu veidā slēdzami šādi starptautiskie līgumi:

1) miera līgumi;

2) līgumi par starpvalstu attiecību pamatiem;

3) līgumi par Latvijas Republikas bruņotajiem spēkiem un to dislokāciju;

4) līgumi par Latvijas Republikas robežām;

5) līgumi par Latvijas Republikas līdzdalību muitas ūnijās, brīvās tirdzniecības zonās un ekonomiskajās, militārajās un politiskajās savienībās;

6) līgumi par ārvalstu bruņoto spēku atrašanos un to statusu Latvijas Republikas teritorijā".

Šis formulējums nebūt neliecina par to, ka arī citu tipu LR līgumus nevarētu slēgt kā starpvalstu līgumus. Likuma izpratnē 7. pantā minētos līgumus var slēgt vienīgi kā starptautiskos līgumus.

līgumi, KURI ir SPĒKĀ,

BET NAV JURIDISKI SAISTOŠI

Saskaņā ar vispārpieņemtu viedokli līgums nav juridiski saistošs (is not legally binding), ja puses nav vienojušās par to. Saistošam līgumam ir jāiedibina starp pusēm līgumtiesību attiecības saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. Ja no dokumenta teksta tas neizriet, tad tas nav saistošs. Parasti, kā, piemēram, Helsinku Nobeiguma aktā, valstis izvairās tekstā rakstīt, ka dokuments nav saistošs un tam trūkst juridiska spēka (lacks legal force). Šādu secinājumu var izdarīt tikai no paša starptautiskā akta teksta. Par to var liecināt teksta formulēšana vispārējos vārdos un plašas deklarācijas, no kurām neizriet piespiedu kārtā īstenojamas saistības (enforcable obligations).[509]

Citi autori tomēr uzskata, ka pat vāji formulēti līgumi nezaudē savu saistošo raksturu,[510] No vispārējiem formulējumiem bija veidoti Jaltas un Potsdamas vienošanos teksti, tomēr dalībvalstis tās uzskatīja par saistošām. Šie dokumenti publicēti sērijā "ASV spēkā esošie līgumi” |US Treaties in Force (1963)). Tomēr Valsts departaments memorandumā (aide-memoirē) Japānas valdībai paziņoja, ka "Savienotās Valstis uzskata Jaltas vienošanos vienkārši par kopēju mērķu izklāstījumu (statement of common purposes) bez juridiskām sekām attiecībā uz teritorijām, kas maina valsts piederību".[511]

Samērā vispārēji formulējumi ietverti ari ANO Statūtos, kuru obligātais raksturs tomēr nav apšaubāms.

Dokumenta juridisko speķu un līguma raksturu var noskaidrot arī no ta publikācijas starptautisko līgumu krājumos, piemēram, ANO līgumu krājumā "U.N. Treaty Series”.

Pie juridiski nesaistošām pieder arī minētās, tā saucamās džentlmeņu vienošanās "gentelmen's agreements", kas nav juridiski saistoši līgumi. Tam piemēri ir valstu vai to grupu vienošanās par vienādu rīcību, piemēram, balsošanu vai amatpersonu vietu sadalīšanu starptautiskajā organizācijā. Pie tādām pieder 1946. gada Londonas vienošanās par vietu sadali Drošības padomē.

Kāds ir šādas formāli nesaistošas vienošanās tiesiskais raksturs, un ko nozīmē tēze, ka tai nav juridisko seku?

Pēc vispārizplatīta viedokļa, lai cik nopietni puses arī izturētos pret nesaistošu vienošanos, tās pārkāpšanas sekas nav starptautiskā juridiskā atbildība. Šādas vienošanās pārkāpšanas sekas, piemēram, nevar būt prasība pēc reparācijas. Valsts, kas nepilda ANO Statūtus, darbība organizācijā var būt vispirms apturēta, bet pēc tam to var izslēgt pavisam. Tātad Statūti ir saistoši un ietver piespiedu izpildes mehānismu. Otrs — gan ne vispāratbalstīts — viedoklis ir tāds, ka nesaistošs līgums nav reglamentēts saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, ko no saistoša līguma pieprasa 1969. gada Vīnes konvencijas 2. (a) pants. Šādu viedokli pārstāvēja 1969. gada Vīnes konvencijas veidotāji (travaux prēparatoires).[512]

Teiktais tomēr nenozīmē, ka "džentlmeņu vienošanās" nav jāpilda. Ja valstis ir vienojušās noteiktā veidā balsot starptautiskā organizācijā, tad tās to ari dara, neskatoties uz to, ka sankcijas par šīs vienošanās pārkāpšanu nav noteiktas. To pašu var teikt ari par 1975. gada Helsinku Nobeiguma akta īstenošanas mehānismu.

LĪGUMU SLĒGŠANAS KOMPETENCE

Kā noteikts Vīnes konvencijas 7. pantā, uzskata, ka persona pārstāv savu valsti līguma teksta pieņemšanā un tā autentiskuma noteikšanā, kā ari piekrišanas izteikšanā, ka līgums dotajai valstij ir saistošs, ja tā uzrāda pilnvaras (full powers) [7. p. 1. (a) dala] vai ari tas izriet no attiecīgo valstu prakses (b).

Konvencijas 7. p. 2. d. noteikts, ka saskaņā ar funkciju būtību un bez pilnvaru uzrādīšanas par valstu pārstāvjiem uzskata valstu, valdību galvas un ārlietu ministrus, kuri var veikt visas ar līgumu noslēgšanu saistītās darbības.

Diplomātisko misiju vadītāji ex officio saskaņā ar ieņemamo amatu ari var bez pilnvaru uzrādīšanas piedalīties līguma izstrādāšanas un pieņemšanas procedūrā, bet tikai vienošanās starp akreditācijas un akreditējošo valsti [7. p. (b) daļa]. Tas pats attiecas uz valsts pārstāvjiem starptautiskās organizācijās vai konferencēs (c).

Minētā LR likuma 4. pants atbilstoši nosaka, ka "Valsts prezidents, Ministru prezidents un ārlietu ministrs bez īpaša pilnvarojuma var vest sarunas par starptautisko līgumu noslēgšanu, saskaņot to tekstu un parakstīt šos līgumus", ievērojot" 3. panta noteikumus. 1

Likuma 5. panta teikts, ka "Ministru kabineta locekli savas kompetences ietvaros bez īpaša pilnvarojuma var vest sarunas par starptautisko līgumu noslēgšanu un saskaņot to tekstu.

LR diplomātisko pārstāvniecību vadītāji vai LR akreditētie pārstāvji starptautiskajās konferencēs, starptautiskajās organizācijās vai to institūcijās bez īpaša pilnvarojuma var vest sarunas par starptautisko līgumu noslēgšanu un saskaņot to tekstu tikai ar šo pārstāvniecību rezidences valsti, attiecīgo starptautisko organizāciju vai tās institūciju.

Šajā pantā minētās personas var parakstīt starptautiskos līgumus tikai pēc attiecīgas pilnvaras saņemšanas."

Pēc minētā LR likuma 6. panta, ja lēmumu par līguma noslēgšanu pieņēmusi Saeima, tad tā arī izsniedz pilnvaras sarunu vešanai un līguma parakstīšanai, bet šādu pilnvaru paraksta Valsts prezidents.

Ja lēmumu pieņēmis Ministru kabinets, tad tas ari izsniedz pilnvaras sarunu vešanai un līguma parakstīšanai, bet lēmumu paraksta Ministru prezidents vai ārlietu ministrs.

Pilnvarās saskaņā ar Saeimas vai MK lēmumu norāda to apjomu.

Vīnes konvencijas 8. pantā noteikts, ka tādas personas rīcībai līguma slēgšanas, sakarā, kuru pēc 7. panta noteikumiem nevar uzskatīt par pilnvarotu, nav juridisku seku, ja tās darbību vēlāk šī valsts neapstiprina.

Starptautisko tiesību komisija uzskata, ka šādu pārstāvja nesankcionētu rīcību attiecīgai valstij nepieciešams dezavuēt (disavow)[513].

LĪGUMU TEKSTU IZSTRĀDĀŠANA UN PIEŅEMŠANA

9

Saskaņā ar 1969. gada Vīnes konvencijas 6. panta noteikumiem katram pilntiesīgam starptautisko tiesību subjektam piemīt tiesībspēja noslēgt starptautiskos līgumus (every State possesses capacity to conclude treaties).

Pirms līguma noslēgšanas, protams, jābūt starptautisko attiecību problēmai, kuru tas ir aicināts atrisināt. Tās atrisināšanai dalībvalstis, to institūcijas, kā arī atsevišķi zinātnieki vai politiķi var izvirzīt konceptuālas idejas vai doktrīnas, kā, piemēram, ASV valsts sekretārs Henrijs L. Stimsons 1932. gada 7. janvārī Japānas un Ķīnas valdībām savā notā pasludināja doktrīnu par agresijas rezultātā iegūto teritoriju valsts piederības izmaiņu neatzīšanu (Stimson Doctrine of Nonrecognition of Forcible Seizure of Territory) sakarā ar to, ka tikai trīs gadus pēc 1928. gada Parīzes (Briāna—Keloga) pakta parakstīšanas Japāna okupēja Mandžūriju.

Notā Stimsons paziņoja, ka ASV valdība negatavojas atzīt nekādu de facto situāciju un uz tās veidotos līgumus, kas panākti pretrunā ar Parīzes pakta, kura dalībnieces ir ASV, Japāna un Ķīna, saistībām.

Stimsona doktrīnas tiesiskās idejas attīstības kodifikācijasgaitā 1932. gadā Tautu Savienība pieņēma rezolūciju, kas rekomendēja stingri ievērot līgumsaistības, aizsargāt

dalībvalstis pret ārējo agresiju, teritoriālo neaizskaramību un politisko neatkarību un aicināja nodot jebkuru strīdu mierīgas izšķiršanas procedūrai (peaceful settlement). Šajā etapā rezolūcijas principiem bija vienīgi rekomendācijas raksturs.

1932. gada 10. maijā Paragvaja pasludināja karu Bolīvijai, tāpēc deviņpadsmit pārējās Amerikas republikas tā paša gada 2. augustā pieņēma t.s. Čako (Chaco) deklarāciju par atteikumu atzīt jebkuras spēka pielietošanas rezultātā notikušās teritoriālās izmaiņas.

Parīzes pakta un Stimsona doktrīnas ideju tālākās iedzīvināšanas gaitā 1933. gada 10. oktobri Riodežaneiro Argentīna, Brazīlija, Čīle, Meksika, Paragvaja un Urugvaja parakstīja līgumu, kas nosodīja agresīvus karus valstu savstarpējās attiecībās, noteica konfliktu mierīgas atrisināšanas principu, balstoties uz starptautiskajām tiesībām, noliedza teritoriālo strīdu izšķiršanu ar spēka palīdzību un pasludināja, ka neakceptēs nekādus teritoriālus izkārtojumus, kas nebūs panākti mierīgā ceļā, tāpat kā neatzīs tādu teritorijas okupāciju vai tās iegūšanu par legālu, kas panākta ar militāru spēku. Riodežaneiro līgumu vēlāk ratificēja daudzas Amerikas un Eiropas valstis.[514]

Priekšlikumus noslēgt starptautisko līgumu bez zinātniekiem un politiķiem izteic prezidenti, valdību, ārlietu vai citu kompetentu valsts institūciju vadītāji.

Starptautiskos līgumus parasti izstrādā starptautisko diplomātisko konferenču

laikā, kuras var ilgt vairākus, dažkārt pat desmitiem gadu. ANO būtībā ir pastāvīgas darbības diplomātiskā konference, kas, izņemot Drošības padomi, strādā sesijās.

Tātad pirms stāšanās pie līguma teksta izstrādāšanas notiek pilnvaru pārbaude.

Līguma TEKSTA DAĻAS

Preambula (preamble) ir līguma teksta ievaddaļa, kurā noteikti gan tā noslēgšanas iemesli, gan vērā ņemtie aspekti, mērķi un dalībvalstis. Preambula tekstuāli tiek veidota nevis pantos, bet gan atsevišķās tēzēs.

Pamatdalā ietverts galvenais līguma saturs pantu veidā.

Nobeiguma vai procesuālajā daļā noteikts, kādā veidā līgums stājas spēkā vai tas ratificējams, spēkā stāšanās laiks, cik ilgi līgums ir spēkā, tā prolongācijas iespējas, pievienošanās veidi, denonsācijas kārtība, noslēgšanas vieta, laiks, kam seko dalībvalstu paraksti.

Dažiem līgumiem tiek pievienoti papildu protokoli vai pielikumi (annexes). Pēdējie, piemēram, var būt arī kartes, shēmas un tabulas.

Pušu viedokļu saskaņošana līguma izstrādāšanas pirmajā etapā notiek vienošanās pamatprincipu izlemšanas līmenī sarunu laikā, notu, vienpusēju memorandu apmaiņas veidā vai arī ar kopējo komunikē palīdzību.

Tālāk dalībvalstu eksperti uz saskaņoto principu pamata izstrādā līguma projektu (draft). Patlaban starptautiskajā praksē starptautisko līgumu tekstus arvien vairāk izstrādā uz konsensusa^515 principa pamata, kā, piemēram, izstrādājot ANO 1982. gada Jūras tiesību konvenciju un pieņemot dokumentus Helsinku procesa ietvaros.

Pēc konsensusa metodes pie teksta strādā tik ilgi, kamēr pret to neiebilst neviena no pusēm. Tā rodas iespēja ātri panākt vienprātību tur, kur dalībvalstu viedokļi sakrīt, apiet jautājumus, kuros viedokļi nesakrīt, un garantēt pret tādu tekstu pieņemšanu, kas ir pretrunā ar kādas puses viedokli. To nevar panākt, balsojot pēc vairākuma principa. Konsensusa metode balstās uz valstu suverenitātes un līdztiesības principu pamata.[516]

Divpusēja līguma teksta izstrādes laikā katrs tā noteikums vienmēr jāveido uz konsensusa (consensus ad idem^517 [518] ) principa pamata, pretējā gadījumā norma nav pieņemta. Konsensusa princips tiek pielietots arī slēgto daudzpusējo līgumu un EDSO dokumentu izstrādē. Vienprātības princips kā līguma teksta izstrādes pamats paredzēts ari 1969. gada Vīnes konvencijas 9. p. 1. d., izņemot gadī jumus, kad teksts tiek pieņemts starptautiskā konferencē, kur 2. d. noteic teksta pieņemšanu ar divu trešdaļu klātesošo balsu vairākumu, izņemot gadījumus, kad ar to pašu balsu vairākumu dalībnieki pieņem c itus procedūras noteikumus.

Projektu pilnīgo līdz tekstaparafēšanas2istad\')a\, kas nozīmē, ka darbs pie līguma teksta vai atsevišķām tā daļām ir pabeigts un tas ir savstarpēji saskaņots, ko pilnvarotie pārstāvji apstiprina ar saviem iniciāļiem zem visa teksta vai tā pabeigtajām dalām. Tālākas izmaiņas tekstā vairs nav izdarāmas. Parafēšana var izpausties arī kā viens no teksta autentiskuma konstatēšanas, bet ne saistību apstiprināšanas veidiem. Para-fešana pati par sevi vēl nenozīmē, ka valsts uzņēmusies saistības saskaņā ar šo dokumentu.

Teksta autentiskuma noteikšana (authentication). Pēc Vīnes konvencijas 10. panta "līguma teksts tiek noteikts par autentisku un pabeigtu (the text of a treaty is established as authentic and definite)

(a) ar tādu procedūru, kas varbūt noteikta (līguma) tekstā vai par kuru dalībvalstis, kas piedalās tā sagatavošanā, var vienoties, to sagatavojot; vai,

(b) ja šādas procedūras nav, tad vai nu ar valstu pāstāvju parakstu, parakstu ad referendum, vaiparafējoldgumu vai konferences nobeiguma aktu, kas ietver tekstu".

Piekrišana saistīt sevi ar līgumu pēc Konvencijas 11. panta tiek izteikta "ar parakstu, apmaiņu ar līgumu veidojošajiem dokumentiem (exchange of instruments constituting atreatv), ratifikāciju, apstiprināšanu (acceptance, approval) vai pievienošanos, vai arī jebkurā citā veidā pēc vienošanās".

Līguma teksta parakstīšana ad referendum^519 arī ir viens no teksta autentiskuma apstiprināšanas veidiem.

Pēc līguma teksta autentiskuma noteikšanas to ieslēdz konferences nobeiguma dokumentā vai starptautiskās konferences rezolūcijā, un konferences vai starptautiskās organizācijas dalībvalstis balso par to. Balsošanas rezultāti tiek fiksēti rezolūcijā.

Ja konkrētais teksts to paredz, tad līgums var stāties spēkā ar jebkuru no minētajiem akceptēšanas veidiem.

Ja līgumā noteikts, ka to nepieciešams rari/icēi^520 [521] [522] [523](Konv. 14. p.), tad tiesības akceptēt līguma saistīgumu valstij piemīt kādai no augstākajām valsts varas institūcijām.

Mūsdienu ratifikācijas institūts starptautiskajās tiesībās ir attīstījies tikai XIX gadsimta laikā. Pirms tam ratifikācijas ir bijušas tikai formālas un retas. Ar tām suverēns galīgi apstiprināja nevis līguma saistības dotajai valstij, bet gan attiecīgās valsts pārstāvim sarunām attiecībā uz šo līgumu dotās pilnvaras. Mūsdienu ratifikācijas institūts tika ieviests kā līgumu slēgšanas varas nodošanas instruments no izpildvaras parlamentārajā kontrolē. Tā ieviesa kārtību, pēc kuras līgums tika apstiprināts, pirms tas kļuva saistošs valstij.31 32 33

Starptautisko attiecību intensifikācija noveda pie tā, ka radās arvien vairāk arī tādu sekundāras nozīmes ekonomisku un tehnisku starpvaldību līgumu, kuriem ratifikācija nebija vajadzīga un kas ieguva spēku jau ar parakstīšanu.

Ja konkrētais līgums to paredz, tad saskaņā ar Vīnes konvenciju dalībvalstis apmainās ar ratifikācijas vēstulēm un deponē^32 tās pie depozitārija^33 ,par ko notificē (informē ar notu) dalībvalstis. Tā 1969. gada Vīnes konvencijas 82. pants paredz tās ratifikāciju. Depozitārijs var būt valsts vai valstu grupa, starptautiska organizācija vai tās galvenā amatpersona. Depozitārijs reģistrē līguma tekstu oriģinālus, glabātos, apstiprina kopijas un tulkojumus, nosūta informāciju parcituvalstupievienošanosvai ratifikāciju dalībvalstīm. Visiem ANO līgumiem depozitārijs ir ANO Ģenerālsekretārs.

Minētā LR likuma 11. pantā teikts, ka, ievērojot 7. panta noteikumus, lēmumu par pievienošanos daudzpusējiem starptautiskajiem līgumiem pieņem Ministru kabinets, izņemot gadījumus, kad līgumā paredzēta cita pievienošanās kārtība vai jālemj par pievienošanos līgumam, kur maksājama dalībmaksa, kas iepriekš nav paredzēta valsts budžetā. Šādos gadījumos likumu par pievienošanos līgumam pieņem Saeima.

Likuma 8. pantā ir rakstīts: "Starpvalstu līgumi tiek apstiprināti ar Saeimas pieņemtu likumu, uz kura pamata Ārlietu ministrija sagatavo ratifikācijas rakstu, ko paraksta Valsts prezidents un lidzparaksta ārlietu ministrs."[524] Korektāk gan būtu bijis rakstīt: "Latvijas Republikas saistības saskaņā ar noteiktu starptautisko līgumu ar likumu apstiprina S aeima..."

Likuma 9. pantā noteikts, ka "Saeimā ir apstiprināmi šādi starptautiskie līgumi:

1) līgumi, kas nokārto likumdošanas ceļā izšķiramus jautājumus;

2) citi līgumi, ja ratifikācija tieši paredzēta līguma teksta vai ja ta prasīta motivēta MK iesniegumā".

Pēc likuma 10. p. ratifikācijas rakstu apmaiņu veic Valsts prezidents vai ārlietu ministrs, vai viņa pilnvarotas personas. "Ārlietu ministrija veic starptautiskā līguma ratifikācijas notu apmaiņu un informē par nepieciešamo prasību izpildi, lai līgums stātos spēkā Latvijas Republikas teritorijā, kā arī deponē pievienošanās dokumentus un nodod starptautiskos līgumus depozitārijam."

Atrunas vai klauzulas (reservations) parasti daudzpusēja līguma tekstam pēc Konvencijas 2. p. (d) daļas ir dalībvalsts vienpusējs paziņojums, kas iesniegts, līgumu parakstot, ratificējot, apstiprinot vai pievienojoties tam, ka tā noteiktas līguma teksta daļas izprot savdabīgi vai pat neatzīst saistības sakarā ar tām.

Pēc Vīnes konvencijas 19. p. dalībvalstis var iesniegt atrunas tikai tad, ja līgums to pieļauj vai atļauj noteiktu to veidu vai ja atrunas nav pretrunā ar līguma būtību. Piemēram, 1982. gada Jūras tiesību konvencijai atrunas netika pieļautas, tāpēc šīs Konvencijas dalībvalstis iesniedza deklarācijas par noteiktu pantu izpratni.

Tā kā formāli valsts saistības pēc līguma veido tā teksts kopā ar dalībvalstu atrunām, tad rodas jautājums, kā izturēties pret to, ja pēc vienas valsts ratifikācijas otra iesniedz līgumam atrunu. Tā līgumam rodas pavisam cits līgumattiecību saturs. Pēc ASV Valsts departamenta 1966. gada skaidrojuma Savienotajās Valstīs iepriekšējo 20 gadu laikā šādi līgumi jaunam apstiprinājumam nekad nav atgriezti atpakaļ Senātā.[525]

Vīnes konvencijas 20. p. nosaka, ka paša līguma teksta skaidri atļautās (expresly authorized) atrunas citām dalībvalstīm nav jāakceptē, ja līgums to nepieprasa. Atrunas vai iebildes pret tām (objections) no citu dalībvalstu puses attiecīgām dalībvalstīm koriģē (modifies) līguma tekstu (21. p.).

Pievienošanās jau pastāvošam daudzpusējam līgumam (accession) notiek, iesniedzot attiecīgā līguma pieprasīto dokumentu par pievienošanos tā depozitārijam. Tā 1969. gada Vīnes konvencijai var pievienoties, iesniedzot ratifikācijas vēstuli ANO Ģenerālsekretāram (82.,83.p.). -

Pēc līguma pieņemšanas seko tā tekstapromulgācija^526,respektīvi, līguma starptautiskā izsludināšana un publicēšana dalībvalstīs. Visi ANO starptautiskie līgumi tiek publicēti Apvienoto Nāciju Starptautisko līgumu krājumā "U.N. Treaty Series". Pēc pievienošanās līgumam tā teksts dalībvalstī jāpublicē oficiālā izdevumā atbilstoši šīs valsts likumdošanai.

Līgumu uzskaiti un informēšanu par tiem Latvijā veic Ārlietu ministrija, bet to teksti pēc minētā likuma tiek publicēti "Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājā" (15., 16. p.).

Līgums stājas spēkā kopumā saskaņā ar tā procesuālajiem noteikumiem, parasti noteiktu laiku pēc zināma skaita ratifikācijas vai pievienošanās aktu (instruments of ratification) saņemšanas pie depozitārija vai ratifikācijas aktu apmaiņas starp dalībvalstīm. 1969. gada Vīnes konvencija atbilstoši tas 84. p. 1. d. stājas speķa trīsdesmitajā dienā pēc 35. ratifikācijas vēstules saņemšanas.

Katrai konkrētai valstij līgums stājas spēkā atbilstoši līguma noteikumiem. Pēc Vīnes konvencijas dalībvalstīm tā stājas spēkā 30. dienā pēc ratifikācijas vai pievienošanās vēstules deponēšanas (84. p. 2. d.).

līgumu PIELIETOŠANA

Saskaņā ar 1969. gada Vīnes konvencijas 26. pantu, kas nosaukts "Pacta sunt servanda", katrs spēkā esošs līgums ir dalībvalstīm saistošs un godprātīgi pildāms. Saskaņā ar 27. pantu "dalībvalsts nedrīkst atsaukties uz savu iekšējo tiesību noteikumiem kā attaisnojumu līgumu nepildīšanai".

Jau 1871. gada 17. janvāra Londonas konferences Protokolā biiarakstīts: "Pastāv starptautisko tiesību pamatprincips, ka neviena dalībvalsts nevar ne atteikties no līguma noteikumiem, ne izmainīt tā noteikumus (nor modify the stipulations thereoff) citādi kā vienīgi ar citu tīgumslēdzēju valstu piekrišanu. "31

Bet kādas ir to valstu saistības, kuras ratificējamu līgumu ir vienīgi parakstījušas, bet nav ratificējušas? Formāli tāds līgums valstij it kā nebūtu saistošs. Tomēr Starptautiskās justīcijas pastāvīgā tiesa (Permanent Court of International Justice) "Dažu vācu pastāvīgo iedzīvotāju Polijas Augšsilēzijā lietā" ir izteikusi viedokli, ja ratifikācija vēlāk tomēr notiek, tad līguma pārkāpumi no valsts puses pirms ratifikācijas var būt uzskatāmi par līgumsaistību pārkāpumiem.[527] [528]

Starptautisko tiesību komisija uzskata arī, ka valstij, kas ir ratificējusi līgumu vai citādi tam pievienojusies, ir saistības saskaņā ar to, jau pirms līgums ir stājies spēkā. Pēdējie divi iepriekš izteiktie viedokli tagad ietverti Vīnes konvencijas 18. pantā.

Saskaņā ar Vīnes konvencijas 28. pantu līgumiem, ja tajos nav noteikts citādi, nav retroaktīva^529 (retroactive) spēka, respektīvi, tos nevar pielietot attiecībā uz faktu, kas noticis pirms līguma stāšanās spēkā.

Saskaņā ar Konvencijas 29. pantu, ja līgumā nav noteikts citādi, tad teritoriāli līgums ir spēkā visā dalībvalsts teritorijā.

Ja doto problēmu dalībvalstu starpā reglamentējuši ari iepriekšējie līgumi un pēdējā līguma tekstā nekas nav teikts par to atcelšanu, bet tekstu starpā pastāv pretrunas, tad spēkā ir pēdējais līgums pēc principa — lex posteriori derogat lex proiri^530.

Prolongācija^531 ir līguma termiņa pagarināšana saskaņā ar tā noteikumiem uz noteiktu vai nenoteiktu laiku.

Par starptautisko līgumu izpildi Latvija atbild MK (minēta likuma 12. p.). Ja Saeimas ratificētā līgumā paredzēti citi noteikumi nekā LR likumdošanā, tad pielieto līguma noteikumus (13. p.).

līguma TULKOŠANA vai interpretācija

Saskaņā ar Vīnes konvencijas 31 .-33. pantu līgumjātulko godprātīgi; saskaņā ar to "vispārpieņemto jēgu"; ar kontekstu; līguma objekta un mērķu gaismā; saskaņā ar jebkurām agrākajām vienošanām, kam pievienojušās visas dalībvalstis; ar jebkuru vēlāk pieņemtu dalībvalstu līgumu, tā pielietošanu vai praksi.

Kad tulkošana saskaņā ar iepriekš minētajiem noteikumiem paliek neskaidra vai noved pie redzami absurdiem rezultātiem, līgumus tulkojot, к ^palīgmateriāli var kalpot ari līguma teksta sagatavošanas materiāli.

Ja līguma teksta autentiskums noteikts vairākās valodās, tam katrā no autentisko tekstu valodām ir vienāds spēks, ja līguma tekstā nav noteikta cita kārtība.

Līgumu starptautisko tulkojumu dod starptautiskās institūcijas.

Oficiālo vai autentisko līgumu tulkojumu tiesīgas veikt tikai dalībvalstis, kā arī starptautiskās tiesas vai arbitrāžas institūcijas. Autentiskā ir visautoritatīvākā tulkošanas metode, ar kuras palīdzību puses var tekstā ieviest pat korekcijas. Neoficiāls ir doktri-nālais zinātnieku vai politiku tulkojums.

Vēsturiskais tulkojums tiek veikts no vēsturisko līguma slēgšanas apstākļu analīzes viedokļa, bet gramatiskais — no valodas gramatiskās izpratnes viedokļa.

Sistemātiskās tulkošanas metodes būtība pastāv līguma teksta analīzē starptautisko līgumu sistēmas ietvaros, salīdzinot ar citiem tekstiem un vispāratzītiem principiem.

Amerikas Tiesību institūta sagatavotajā tekstā Atjaunotajam ASV Ārējo attiecību likumam^532 146. § ir noteikts, ka ietvarus, kuros starptautiskais līgums rada, izmaina vai nosaka tiesībattiecības saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, šaubu gadījumā nosaka, līgumu tulkojot. Pirmais interpretācijas objekts ir noskaidrot, kāds, pieņemot noteikto tekstu, ir bijis pušu nodoms, ņemot vērā apstākļus, kādos līgums ir parakstīts. Līguma jēgu noskaidro, izvērtējot visus pienācīgos faktorus.

147. § nosaka interpretācijas kritērijus, starp tiem minēti: līguma mērķi, vārdu parastā jēga, līguma nosaukums, apstākli sarunu laikā, līguma projekti un citi sagatavošanas dokumenti, ieskaitot sarunu protokolus; vienpusēji paziņojumi par līguma izpratni (understanding); pušuprakselīgumaīstenošanā; apstākļu izmaiņas; alternatīvu interpretāciju savietojamība (compatability) ar pušu saistībām iepretim citām valstīm un saskaņā ar vispārpieņemtajām starptautisko tiesību normām; autentiskie teksti dažādās valodās un to autoritāšu salīdzinājumi. Šo interpretācijasfaktoru vidū nekāda subordinācija nepastāv,[533]

LĪGUMI UN TREŠĀS VALSTIS

Trešās ir valstis, kas nav līguma dalībnieces. Vīnes konvencijas 34. pants būtībā nostiprina starptautiskajās tiesībās vispāratzīto seno romiešu principu pacta tertiis nec nocent nec prosunt^534, ka līgumi trešajām valstīm nerada ne tiesības, ne pienākumus. Izņēmums ir attieksme pret agresorvalsti, kurai uzvarētājas valstis var ar savstarpējo līgumu radīt saistības, kā arī gadījumus, kad trešā valsts rakstiskā formā šīs saistības uzņemas (35. p.).

Saskaņā ar Vīnes konvencijas 36. p. noteikumiem līgums var radīt trešajām valstīm zināmas priekšrocības, kas tiek prezumētas, kamēr šīs valstis nav no tām rakstiski atteikušās. No otras puses, dalībvalstis nav tiesīgas atcelt trešajām valstīm šīs privilēģijas bez to piekrišanas (37. p.).

Vadošais precedents šajā problēmā ir Starptautiskās justīcijas pastāvīgās tiesas (Permanent Court of International Justice (PCIJ)) 1932. gadā izlemtā Augšsavojas un Eksas apgabalu brīvo zonu lieta.[535] Lieta skāra 1815. gada līgumu, kura dalībniece nebija Šveice un pēc kura no Augšsavojas daļām un franču Eksas apgabaliem izveidoja brīvās zonas, no kā labumu ieguva Zenēva, jo franču muitas zonu atvilka noteiktā attālumā no Šveices robežas. Versalas līguma, kurā Šveice nepiedalījās, 435. pants deklarēja, ka šis līgums vairs neatbilst esošajiem apstākļiem, tāpēc Francijai un Šveicei vajagot vienoties par šo apgabalu statusu. Nespējot panākt savstarpēju vienošanos, Francija noteica savu muitas robežu atbilstoši savai politiskajai robežai. Šveice iebilda, un lieta tika nodota PCIJ.

Savā 1929. gada lēmumā tiesa nolēma, ka Versalas līguma 435. pants neatcel brīvo zonu noteikumus, dodot vienīgi ieinteresēto valstu valdībām laiku līdz 1930. gada maijam jaunā režīma noteikšanai. Tā kā sarunas nebija sekmīgas, tad lieta atkal nonāca tiesā 1932. gadā, kad tiesa atkārtoti nolēma par labu Šveicei, apstiprinot, ka līgums par zonām joprojām ir spēkā.

Tā pēc līguma, kura dalībniece Šveice nebija, Franciju piespieda atvilkt savu muitas robežu uz savu pusi no valsts ģeogrāfiskās robežas.

Līdzīgi rezultāti visām trešajām valstīm izrietēja no 1901. gada Hei-Pauncefotes līguma starp ASV un Lielbritāniju par Panamas kanāla zonas režīmu^536 un arī no 1947. gada miera līgumiem, kas noslēdza Otro pasaules karu.

LĪGUMI, KURI nav SPĒKĀ

Ja līgumslēdzējas puses rīkojas ārpus savas kompetences (latīn. — ultra vires), tad tas ir viens no kritērijiem līguma atzīšanai par spēkā neesošu.

ASV Senāta apakškomisijas komercjautājumos sēdes laika tika izskatīts varbūtējs ASV prezidenta ultra vires precedents. Eksperts Hekvorts (Hackworth)47 sēdē paziņoja, ka ASV prezidents ir tiesīgs runāt un slēgt līgumus valsts vārdā. Ārvalstu valdības arī uzskata, ka viņam ir tiesības to darīt. Tās uzticas šai prezidenta kompetencei, un tām iepriekš navjāpārbauda, kad prezidents pārkāpj un kad nepārkāpj savas konstitucionālās pilnvaras. Starptautiskajā arbitrāžā uzskatītu, ka ārvalstu valdībām ir tiesības uzticēties ASV augstākās amatpersonas — prezidenta — rīcībai savas kompetences ietvaros. Ja prezidents tomēr pārkāpj savu kompetenci, tad Kongress stāvokli var labot, ierosinot pret viņu impīčmenta procedūru.

Tātadjāņem vērā, ka starptautiskā līguma subjekts ir valsts, nevis tās institūcijas, kas noslēgušas līgumu. Valsts nes atbildību par savu pilnvaroto ārējo sakaru institūciju darbības atbilstību tās likumiem un starptautiskajām tiesībām. Kā tika atzīmēts minētajā precedentā, valstij nav jāpārbauda, vai citas valsts kompetenta amatpersona vai institūcija rīkojas atbilstoši saviem likumiem.48

1969. gada Vīnes konvencijas 46. p. 1. d. ir noteikts, ka "valsts nevar atsaukties uz faktu (invoke the fact), ka tās piekrišana uzņemties saistības saskaņā ar līgumu izteikta, pārkāpjot iekšējo tiesību noteikumus attiecībā uz līguma slēgšanas kompetenci kā tādu, kas atņem tās piekrišanai spēku, izņemot gadījumus, kad pārkāpums bijis acīmredzams (manifest) un skāris fundamentāli svarīgu tās iekšējo tiesību noteikumu.

2. Pārkāpums ir acīmredzams, ja tas ir objektīvi redzams jebkurai valstij, kas darbojas šajā lietā saskaņā ar normālu praksi un godprātīgi (in good faith)."

Šādu pārkāpumu gadījumā līgums nav spēkā no paša sākuma—ab initio, ex tunc^49 .

Jautājums par to, vai līgums ir vai nav spēkā (invalidity) ex nunc^50, tā darbības pārtraukšana vai denonsācija apspriežama tikai saskaņā ar 1969. gada Vīnes konvencijas vai paša konkrētā līguma noteikumiem.

Ja viena līguma vietā tiek noslēgts cits un pirmais vairs nav spēkā, tad šādu procedūru sauc par novāciju (59. p.), kas nošķirama no līguma labošanas (amendment). Divpusēju līguma noteikumu savstarpēju izmaiņu sauc par inter se^51 vienošanos.

Vīnes konvencijas 72. pants dod iespēju apturēt līguma darbību uz noteiktu laiku (suspension), kas var notikt apstākļu kardinālas izmaiņas (rebussic stantibus) gadījumā vai kādai no pusēm tā pārkāpjot līguma noteikumus, ka pārējās puses paziņo par tā darbības apturēšanu attiecībā uz pārkāpēju.

Valsts var ari apturēt savu darbību saskaņā ar līgumu, atsaucoties uz "materiālu" (material) šī līguma pārkāpumu no otras valsts puses (60. p.).

47 Hekvorts ir viens no ASV tiesību skolas ievērojamākajiem starptautisko tiesību speciālistiem.

48 Implements ir prezidenta atcelšana no varas. Doto precedentu sk. — Hearings on S. 135 (St. Lawrence Waterway), 78th Cong., 2d Sess. 230 (1944) in W.W. Bishop, Jr. "International Law, Cases and Materiāls", Third Ed., Boston and Toronto (1971) p. 116.

49 Latīn. — 1. no pašas tā ierosināšanas, 2. burt. "tajā pašā brīdī".

50 Latīn. — tagad.

51 Latīn. — savā starpā.

Denonsācija (denonsation) ir valsts atteikšanās no līguma saskaņa ar šī līguma noteikumiem.

Anulēšana (termination) ir valsts vienpusēja atteikšanās no līguma. Valsts nevar anulēt līgumu, atsaucoties uz to, ka tās pārstāvis, pievienojoties līgumam, pārkāpis dalībvalsts noteiktu iekšējo tiesību noteikumu, ja par šo ierobežojumu pirms pievienošanās līgumam nav notifīcētas citas dalībvalstis (47. p.).

Valsts ir tiesīga atsaukties uz kļūdu līgumā (may invoke an error) kā pamatu pārtraukt tā darbību attiecībā uz sevi, izņemot gadījumus, kad valsts pati vainojama šajā kļūdā. Formulējuma (related to wording) kļūda netiek uzskatīta par denonsācijas pamatu (48. p.).

Rietumu juridiskajā literatūrā un praksē dažkārt sastopamais estopelisļestoppel) ir pierādījuma noteikums, bet ne lietas ierosināšanas iemesls otrai strīdā iesaistītajai pusei (rule of evidence and not a cause of action), kas neļauj noliegt patiesību par savu agrāko paziņojumu par faktu eksistenci, kuriem persona vai valsts lika citiem

noticēt.

Valsts ir tiesīga atsaukties uz krāpšanu (invoke fraud, fraudulent conduct) [49. p.], valsts pārstāvja uzpirkšanu (corruption) [50. p.ļ, viņapiespiešanu (coercion) [51. p.] vai valsts piespiešanu ar draudiem vai spēka pielietošanu. Šādā gadījumā līgums nav spēkā (is void) [52. p.]. Līgums nav spēkā, ja noslēgšanas brīdī tas ir pretrunā ar vispārpieņemtu obligātu vispārējo starptautisko tiesību (jus cogens) normu (preemptorynorm ofgeneral international law). Par šādu uzskata normu, kuru apstiprina un atzīst visa valstu starptautiskā sabiedrība un no kuras nekāda novēršanās netiek pieļauta (53. p.).

Viens no vadošajiem precedentiem par piespiedu kārtā parakstītu līgumu valīdumu (validity) ir 1807.gadāNapoleona Bonapartaapcietinājumāturētajam Spānijas Ferdinandam VII Bajonā 12 sundu laikā uzspiestā atteikšanās no troņa, piedraudot ar tiesu par nodevību. Vēlāk pēc Leipcigas kaujas Spānija atteicās no šī līguma (repudiated), atsaucoties uz piespiešanu.52

Tо mžvpiespiešana ar spēku ne vienmēr ir apstāklis, kas atļauj atzīt līgumu par spēkā neesošu. Tā gan Pirmā, gan Otrā pasaules kara rezultātā uzvarējušās valstis uzvarētajām agresorvalstīm ar spēku uzspieda līgumu noteikumus, kurus neviens netaisās atzīt par spēkā neesošiem. Hekvortspar to raksta: "Neskatoties uz to, ka sakautā nācija faktiski tiek piespiesta parakstīt līgumu, es domāju, ka tiesību izvērtēšanā tās parakstu uzskata par brīvprātīgu."

Turpretim, ja rodasjauna jus cogens norma, kas kolidē ar jebkuru pastāvošu līgumu, tad šis līgums zaudē spēku, un tā darbība tiek pārtraukta (64. p.).

Daudzpusējs līgums nepārtrauc darboties vienīgi tāpēc, ka dažas no dalībvalstīm to atstāj un dalībvalstu skaits sarūk (reduction) [Vīnes konv. 55. p.].

Ja turpretim līgums neparedz denonsāciju vai iziešanu no tā, tad tas ari nav iespējams, ja netiek noskaidrots pretējais, ka dalībvalstis tādu varbūtību domāja pieļaut

52 29 Am. J. Inti. L. Supp. 1155—1156(1953).

vai ari to pieļauj līguma raksturs. Pirms šādas denonsacijas dalībvalstij par to jābrīdina vismaz 12 mēnešus iepriekš (56. p.).

Dalībvalsts var iziet (withdraw) no līguma, atsaucoties uz tā noteikumu izpildes neiespējamību (impossibility of performing), piemēram, ja izzudis tā priekšmets (61. p.).

Uz rebus sic stantibus^53 kā denonsacijas iemeslu nevar atsaukties, izņemot gadījumus, kad

(a) šie apstākli veido būtisku pušu vienošanās elementu;

(b) izmaiņu rezultāts kardināli maina pamatu pušu piekrišanai saistīt sevi ar šādu līgumu.

Uz apstākļu kardinālām izmaiņām nevar atsaukties ari

(a) attiecībā uz robežlīgumiem vai

(b) ja šīs kardinālās izmaiņas radījis pašas līgumslēdzējas puses pārkāpums (62. p.).

Uz līguma izpildi neatstāj ietekmi pat diplomātisko vai konsulāro attiecību

pārtraukšana, ja vien šīs attiecības nav līguma izpildes elements (63. p.).

Latvijā pēc iepriekš minētā likuma lēmumu par līgumu denonsēšanu vai to darbības apturēšanu pieņem MK. Ja likumu par pievienošanos līgumam pieņēmusi Saeima, tad likumu par tā denonsēšanu ari pieņem Saeima (14. p.).

VINES KONVENCIJA PAR LĪGUMU STARP VALSTĪM UN STARPTAUTISKAJĀM ORGANIZĀCIJĀM

VAI STARP STARPTAUTISKAJĀM ORGANIZĀCIJĀM TIESĪBĀM

1986. gada 21. martā pieņemta Vīnes konvencijapar līgumu starp valstīm un starptautiskajām organizācijām vai par tiesībām starptautisko organizāciju starpā.54 Latvija tajā nepiedalās. Konvencijas teksts visumā balstīts uz 1969. gada Vīnes konvencijas pamatprincipiem, bet ietver arī vairākas novācijas.

1986. gada Konvencija atbilstoši tās 1. pantam tiek pielietota attiecībā uz

"(a) līgumiem starp vienu vai vairākām valstīm un vienu vai vairākām starptautiskajām organizācijām un

(b) līgumiem starp starptautiskajām organizācijām"55, neskatoties uz dokumentu skaitu un mērķi.

Pēc 3. panta Konvencija neattiecas uz līgumiem, kuru puses nav valstis vai starptautiskās organizācijas [(i), (ii)], un līgumiem, kuru forma nav rakstiska (iii).

Tomēr fakts, ka (i) līdz (iv) dalās minēto subjektu starpā noslēgtie līgumi nav šīs Konvencijas regulējuma priekšmets, neskar (shall not affect)

53 Latin. — kardinala apstākļu izmaiņa.

54 Document A/CONF. 129/15. Dokumenta tekstu angliski sk. arī — "United Nations Conference on the Law of the Treaties Between States and International Organizations or Between International Organizations, Vienna, 1 February —21 March 1986. Offic. Rec. Vol. II, United Nations, New York (1995) A/CONF. 129/16/Add. 1 (Vol. II), pp. 95- 109.

55 Šeit un turpmāk cit. pēc iepriekš norādītā autentiskā teksta angļu vai.

(a) šo līgumu juridisko speķu;

(b) šīs Konvencijas jebkuru noteikumu pielietošanu attiecībā uz iepriekš minētajiem līgumiem;

(c) Konvencijas pielietošanu attiecībās starp valstīm un starptautiskajām organizācijām vai starp starptautiskajām organizācijām.

Konvencijai nav atpakaļejoša spēka. To pielieto attiecībās starp valstīm, valstīm un starptautiskajām organizācijām un starptautisko organizāciju starpā, kā ari attiecībā uz starptautiskās organizācijas veidojošajiem līgumiem.

Starptautiskās organizācijas tiesībspēju slēgt līgumus nosaka tās statūti (rules) [6. p.].

Konvencijas 25. panta ir noteikts, ka starptautiskais līgums kopumā vai ta dalās var tikt pielietotas pirms tā stāšanās spēkā (provisionally pending its entry into force), ja līgums pats to nosaka vai sarunas vedušās valstis un organizācijas (negotiating states and organizations) citādi par to vienojušās.

Valstis nevar atsaukties uz savām tiesībām un starptautiskās organizācijas — uz saviem statūtiem, pamatojot ar to šīs Konvencijas neievērošanu (27. p.).

Konvencijas interpretācijā kā papildlīdzeklus (supplementary means) nevar pielietot principus, kas (a) izkropļo vai sašaurina Konvencijas izpratni vai (b) noved pie izteikti absurdiem vai nesaprātīgiem rezultātiem (33. p.).

Ja līguma autentiskie teksti ir vairākās valodās, tad katram no tiem ir vienāds spēks, izņemot gadījumus, kad tekstā noteikts, ka strīdu gadījumā versijai noteiktā valodā ir priekšrocības (33. p. 1. daļa). Ja līguma kāda versija ir kādā citā valodā, izņemot to, kurā veikta teksta autentizācija, tad par pamatu ņem autentiskos tekstus (2). Līgumaautentiskajiem tekstiem katrā valodā tiekprezumēta vienādajēga (3. d.). Ja autentisko tekstu starpā ir jēgas atšķirības (difference of meaning), tad par pamatu ņem tekstu, kas variantus dažādās valodās vislabāk saskaņo pēc līguma objekta un mērķa.

Šīs Konvencijas regulējuma līgumi var radīt saistības trešajām valstīm un organizācijām vienīgi tad, ja tās to rakstiski apstiprina. Šādu apstiprinājumu trešajām organizācijām reglamentē to statūti (34. p.) un vienīgi, ja līguma dalībnieki tam piekrīt.

Šī Konvencija nenosaka noteikumus, kas izriet no tiesību pēctecības, starptautiskās atbildības, konflikta izcelšanās starp valstīm, starptautiskās organizācijas izzušanas vai valsts izstāšanās no starptautiskās organizācijas (74. p.) vai arī no rīcības pret agresorvalsti atbilstoši ANO Statūtiem (76. p.).

Konvencija stājas spēkā trīsdesmitajā dienā pēc 35. ratifikācijas vai pievienošanās dokumenta deponēšanas (85. p.).

XI nodaļa. DIPLOMĀTISKĀS TIESĪBAS

Diplomātiskās tiesības ir starptautisko tiesību normu kopums, kas reglamentē oficiālo starpvalstu kontaktu norisi, kā arī valstu diplomātisko pārstāvniecību un diplomātisko aģentu funkcijas, statusu, tiesības un imunitāti.

Sūtņu tiesības ir viena no vecākajām starptautisko tiesību nozarēm, kas bija regla-mentētajau senajās Atēnās, Romā, Kūlā un Indijā. Senās Indijas sūtņu funkcijas detalizēti aprakstītas iepriekš minētajā traktātā "Artašāstra". "Artašāstras" sadala, kas veltīta diplomātijai, satur priekšrakstus diplomātiem, no kuriem kļūst skaidrs, ka senajā Indijā bija pazīstama sūtņu imunitāte, jo sūtņus pat no zemākajām kastām nogalināt bija aizliegts.

Vēstniekam bija jārunā tas, ko viņam pavēlējis valdnieks, pat ja pret viņu pacelts ierocis. Par sūtņa uzdevumiem bija noteikta vēstnieka misija; novērošana, kā tiek pildīti līgumi; līgumu denonsēšana; savas valsts prestiža uzturēšana; draugu iegūšana; sabiedroto sarīdīšana pretinieku nometnē; sava karaspēka slepenas pārvietošanās sekmēšana; slepenas akcijas; ziņu vākšana par ienaidnieku; spiegu vervēšana; ienaidnieka un viņa radinieku dārgumu laupīšana.

"Artašāstra" noteica šādus ārpolitikas īstenošanas pasākumus: miera sarunas, uzpirkšanu, pretišķību provocēšanu ienaidnieka rindās un, visbeidzot, atklātu karu.

Kā pierāda šis traktāts, tad to laiku Indijas diplomāti pildīja vairumu no tiem pašiem uzdevumiem, ar kuriem nodarbojas arī mūsdienu diplomātija.

Daudzus gadsimtus diplomātiskās tiesības reglamentēja vienīgi paražu normas. Paražu normām ir liela nozīme arī šodien, jo diplomātisko protokolu valstīs īsteno saskaņā ar vietējām paražām. Arī slavenais 1815. g. Vīnes reglaments (Regulation of Vienna), kas regulēja diplomātiskos rangus, drīz vien kļuva par paražu. 1818. g. Āhenes protokols, kas papildināja Vīnes reglamentu, drīz tika atmests.

Laika gaitā bija atsevišķi mēģinājumi kodificēt diplomātiskās tiesības, ar ko nodarbojās Starptautisko tiesību institūts tā 1895. gada Kembridžas sesijā, kā ari tā 1929. gada Ņujorkas sesijā. Kodifikācijas darba rezultātā ANO ietvaros 1961. gada 18. janvārī tika pieņemta Vīnes konvencija par diplomātiskajiem sakariem^1. Latvija [537]

tai pievienojas ar 1992. gada 28. janvāra Augstākas Padomes lēmumu. Tā ir speķa Latvijai ar 1992. gada 14. martu.

1969. gadā ANO Ģenerālā asambleja pieņēma Konvenciju par speciālajām misijām, bet 1975. gadā — Vīnes konvenciju par valstu pārstāvību to attiecībās ar universāla rakstura starptautiskajām organizācijām. '

Mūsdienu diplomātisko tiesību sistēma atbilst trim galvenajām diplomātijas formām. Tās ir šādas:

• divpusējā diplomātija ar divpusējo pastāvīgo diplomātisko pārstāvniecību starpniecību;

• dažādu līmeņu speciālo misiju vai ad hoc diplomātija (konferences un speciālās delegācijas);

• daudzpusējā diplomātija starptautisko organizāciju ietvaros, kas var būt saistīta ar valstu pastāvīgo pārstāvniecību izveidošanu pie šīm organizācijām, kā tas ir pie ANO.

Diplomātiju var iedalīt arīpēc tās līmeņa. Piemēram, augstākā līmeņa diplomātiskajos pasākumos piedalās valstu vai valdību galvas, kā tas bija Helsinku 1975. gada Nobeiguma akta pieņemšanā. Ministru līmeņa diplomātijāpiedalās ārlietu vai citi valsts ministri.

Ekspertu līmenī tiek gatavoti visi starptautiskie dokumenti. Eksperti var būt kā profesionāli jeb tā saucamie "karjeras" diplomāti, tā arī ievērojami zinātnieki vai citi attiecīgās specialitātes eksperti.

Konsulārās tiesības to specifiskā regulējuma priekšmeta dēļ parasti neietver diplomātisko tiesību sastāvā. Tomēr, ņemot vērā pasaulē pastāvošo tendenci šos dienestus apvienot, patlaban konsulārās tiesības arvien vairāk sāk uzskatīt par diplomātisko tiesību ceturto nozari.

VALSTS AREJO SAKARU INSTITŪCIJAS

Valsts ārējo sakaru institūcijas īsteno tās oficiālos kontaktus ar ārvalstīm un citiem starptautisko tiesību subjektiem. To struktūru un funkcijas nosaka valstu iekšējās tiesības, un tās iedalāmas valsts iekšējās un ārējās ārlietu iestādēs.

Iekšējās valsts ārējo sakaru institūcijas aptver valsts varas un pārvaldes institūcijas, kuru vidū augstāko vietu ieņem parlaments, kas atkarībā no konkrētas valsts konstitūcijas nosaka ārpolitikas pamatus un ar likumdošanas palīdzību reglamentē ārējo sakaru norisi.

Valsts galva — prezidents vai monarhs — parasti pieņem ārvalstu ārkārtējo un pilnvaroto vēstnieku akreditācijas vēstules un izdod tās savas valsts ārkārtējiem un pilnvarotajiem vēstniekiem, kā arī uzstājas savas valsts vārdā ārējās attiecībās. Valsts prezidents prezidentālās valstīs, tādās kā, piemēram, ASV, vada arī valsts ārpolitikas īstenošanu. Ārvalstīs valsts galva bauda pilnu diplomātisko imunitāti.

Valdība, kuru prezidentālas valstīs vadaprezidents, bet parlamentāras republikas — premjerministrs vai ministru prezidents, īsteno parlamenta apstiprināto valsts ārpolitiku. Šī darba ikdienas vadību veic ārlietu ministrija, kuru vada ārlietu ministrs, bet ASV — Valsts sekretārs.

Valdības locekli, pildot savus uzdevumus ārvalstīs, arī bauda pilnu diplomātisko imunitāti.

Valsts ārējās ārlietu institūcijas tiek iedalītas pastāvīgajās un terminētajās (uz laiku), diplomātiskajās un nediplomātiskajās.

Pastāvīgās diplomātiskās pārstāvniecības ir vēstniecības, misijas un pastāvīgās pārstāvniecības pie starptautiskajām organizācijām.

Pastāvīgās nediplomātiskās pārstāvniecības ir ministriju un valsts resoru pārstāvniecības ārvalstis, kuru vidū ir valsts oficiālās preses, kultūras un informācijas aģentūras, kā, piemēram, USIS pārstāvniecība vai Dānijas Kultūras institūts Rīgā.

Terminētās diplomātiskās pārstāvniecības (uz laiku) ir speciālās misijas un delegācijas starptautiskajās konferencēs un apspriedēs.

PASTAVIGAS DIPLOMĀTISKĀS PĀRSTĀVNIECĪBĀS,

TO SASTĀVS UN UZDEVUMI

Tradicionālās diplomātiskās tiesības var reducēt arī uz tā saucamajām sūtņu tiesībām. Patlaban gandrīz visām valstīm ārzemēs ir savi diplomātiskie pārstāvji un to štati (diplomatic envovs and their staff). Pastāvīgās diplomātiskās pārstāvniecības ir galvenais mūsdienu divpusējās diplomātijas instruments. Kā institūcija tās ir samērā jauns diplomātijas instruments, kas darbojas tikai kopš XVII gadsimta. Tomēr to funkciju mūsdienu izpratne radās tikai XIX gadsimtā pēc 1815. gada Vīnes kongresa.

Diplomātisko sakaru nodibināšana starp valstīm notiek uz divpusēja līguma par diplomātisko attiecību nodibināšanas pamata. Šī līguma noslēgšanas rezultātā valstis apmainās ar diplomātiskajām pārstāvniecībām.

1961. gada Vīnes konvencija paredz 3 līmeņu pārstāvniecības atbilstoši to vadītāju klasēm:

1) vēstniecības (ambassies), kuras vada ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks;

2) misijas (missions), kuras vada sūtnis;

3) misijas, kuras vada pilnvarotais lietvedis (carge'd affair).

Valstu diplomātisko pārstāvniecību iekšējo struktūru nosaka valstu iekšējie normatīvie akti, taču ar to spiesta rēķināties arī akreditācijas, respektīvi, pieņemošā, valsts.

Diplomātiskās pārstāvniecības personāls tiek iedalīts: diplomātiskajā (karjeras diplomāti), administratīvi tehniskajā (šifrētāji, mašīnrakstītājas, saimnieciskā vadība, drošības dienests) un apkalpojošajā personālā (šoferi, apkopējas, dārznieki), kaut gan jebkuras minētās kategorijas pārstāvis var patiesībā ieņemt šifrētāja amatu.

Personāla skaitlisko sastāvu nosaka ar līgumu. Ja līguma par diplomātisko sakaru nodibināšanu nav un pārstāvniecības skaitliskais sastāvs nav reglamentēts, tad akreditējošā valsts to var komplektēt pēc sava ieskata.

Diplomātiskās pārstāvniecības uzdevumus (functions) 1961. gada Vīnes konvencija nosaka šādi: pārstāvības, pārstāvamās valsts un tās pilsoņu interešu aizstāvība, sarunu vešana ar akreditācijas valsti, informācijas funkcija (ietver gan informācijas vākšanu ar legāliem līdzekļiem par pieņemošo valsti, gan informācijas izplatīšanu par savu valsti), draudzīgu attiecību attīstība, konsulārās funkcijas. »

Diplomātiskais korpuss šaurā nozīmē ir visu valstu akreditēto diplomātisko pārstāvniecību vadītāju kopums noteiktā valstī. Diplomātiskais korpuss plašā nozīmē ir visi valstī strādājošie ārvalstu diplomāti un to ģimenes locekli. Parasti attiecīgās valsts uzziņu krājums "Diplomātiskais korpuss" (ASV to sauc — "Zilais saraksts") ietver visu šajā valstī esošo ārvalstu vēstniecību, diplomātu un to ģimenes locekļu vārdus, adreses un telefonus.

Diplomātisko korpusu noteiktā valstī "uz sabiedriskiem pamatiem" vada duajēns, kas ir pēc akreditācijas laika vecākais dotajā valstī akreditētais ārvalstu vēstnieks. Duajēns pārstāv diplomātisko korpusu tā kolektīvajās attiecībās ar ārvalstīm, uzstājas tā vārdā un pirms jauna ārkārtējā un pilnvarotā vēstnieka akreditācijas vēstuļu iesniegšanas valsts galvām tiekas ar to, informē par stāvokli valstī un diplomātiskā protokola īpatnībām tajā.

DIPLOMĀTISKO PĀRSTĀVJU KLASES UN RANGI

Sākotnēji diplomātisko pārstāvju vidū noteiktas klasifikācijas nebija, kas noveda pie daudziem diplomātiskā protokola pārpratumiem statusa un priekšrocību jautājumos. Sūtņus (envoys), kurus sūtīja uz īslaicīgām diplomātiskām misijām, sauca par "ārkārtējiem" (extraordinary) atšķirībā no pastāvīgajiem pārstāvjiem (resident envoys). Tomēr vēlāk "ārkārtējā" titulu piešķīra visiem vēstniekiem (ambassadors), vēl papildinot to ar vārdu "pilnvarotais" (plenipotentiary), ar to apzīmējot, ka vēstniekam irvisas pilnvaras rīkoties valsts galvas vārdā, kas viņu nosūtījis un pilnvarojis šajā amatā.

Tagad visus augstākā ranga valstu pastāvīgos pārstāvjus dēvē par "ārkārtējiem un pilnvarotiem vēstniekiem" (Envoy Extraordinary and Minister Plenipotentiary), izņemot ministrus rezidentus (Ministers Resident), kas irtradicionāli saglabājies tituls.

Saskaņā ar 1961. gada Vīnes konvenciju diplomātisko misiju vadītāji tiek iedalīti trīs klasēs:

1) vēstnieki vainunciji (ambassadors or nuncious), kas akreditēti pie valsts galvām, un citi līdzīga ranga misiju vadītāji;

2) sūtņi (envoys), ministri un intemunciji(internuncious), kas akreditēti pie valsts galvām;

3) pilnvarotie lietveži (charges d'affaires).

Izņemot diplomātiska protokola un etiķetes (etiquette) jautājumus, starp diplomātisko misiju vadītājiem neatkarīgi no to klasēm nekādu atšķirību nav.

Par misijas vadītāja klasi valstis savstarpēji vienojas uz abpusības principa pamata. Vienādas klases misiju vadītāji grupējas pēc to akreditācijas laika. Dažās valstīs atkarfbā no to tradīcijām zināma prioritāte var tikt piešķirta Svētā krēsla (Holy See) pārstāvjiem. Valsts vadītāju vēstnieku un citu diplomātisko pārstāvju pieņemšanas kārtību katrā valstī nosaka tās diplomātiskais protokols.

Diplomātiskos rangus, kurus piešķir diplomātiem to valstis, arī nosaka ar valstu iekšējiem normatīviem aktiem, un tie eksistē vairumā valstu. Taču rangu nav tā saucamajiem speciālajiem atašejiem un kara atašejiem.

Ar Latvijas Republikas Augstākās Padomes 1992. gada 18. jūnija Likumu par grozījumiem un papildinājumiem Latvijas Republikas 1991. gada 17. septembra likumā "Par diplomātiskajiem rangiem" noteikti šādi diplomātiskie rangi:

1) ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks,

2) speciālo uzdevumu vēstnieks,

3) pilnvarotais lietvedis, lietvedis,

4) padomnieks,

5) pirmais sekretārs,

6) otrais sekretārs,

7) trešais sekretārs,

8) atašejs.

%

DIPLOMĀTISKĀS misijas sākums un beigas

Diplomātiskās misijas sākums un beigas tiek noformētas svinīgā ceremoniālā atkarībā no vietējām paražām.

Diplomātiskās pārstāvniecības vadītāja stāšanos amatā iedala četros etapos:

1) agremāna pieprasīšana; 2) iecelšana amatā; 3) ierašanās pieņēmējā akreditēšanas valstī; 4) oficiāla stāšanās pie amata pildīšanas.

Agremāna pieprasīšana ir akreditējošās valsts oficiāla griešanās ar diplomātisko notu pie akreditācijas valsts valdības ar lūgumu akceptēt noteikta kandidāta akreditāciju šīs valsts diplomātiskās pārstāvniecības vadītāja amatā, kā rezultātā tiek noskaidrots, vai kandidāts akreditācijas valstī tiks uzskatīts par persona grata^2 .

Agremāna (assent, agrēment) atteikums pēc Vīnes konvencijas 4. panta 2. daļas atteicējam nav jāpamato (is not compelled to specify rejection). Agremāna atteikuma veidi var būt šādi:

1) doto personu var neakceptēt vispār vai

2) nedot viņam piekrišanu noteiktu sarunu vešanai.

Pat pēc agremāna došanas attiecīgā valsts to notifikācijas kārtībā jebkurā laikā var lūgt atsaukt (9. p.).

Latin. — pieņemama persona.

Pēc agremana došanas un iecelšanas amata akreditācijas valsts pienākums ir pieņemt iecelto diplomātiskās misijas vadītāju un no ierašanās brīža garantēt tam attiecīgo cieņu, diplomātiskās privilēģijas un imunitāti.

Pēc ierašanās ra&ftjaunajā amatā misijas vadītājam parasti jāveic šādi pasākumi tālāk minētajā kārtībā:

1) vispirms jaunais misijas vadītājs dodas pieklājības vizītē pie duajēna, ar kuru notiek saruna par situāciju akreditācijas valstī un diplomātiskā protokola īpatnībām

tajā;

2) apmeklē akreditācijas valsts ārlietu ministru (ministru);

3) svinīgā procedūrā iesniedz akreditācijas vēstuli (letters of credence, lettres de crēance), grāmatu vai rakstu valsts galvām vai parlamenta vadītājam saskaņā ar vietējā valsts diplomātiskā protokola noteikumiem; bez akreditācijas vēstules vēstniekam līdzi vēl var būt arī pilnvaras noteiktu sarunu vešanai (document of full powers);

4) pēc stāšanās amatājaunais misijas vadītājs apmeklē arī citas šīs valsts augstākās amatpersonas, parlamenta vadītāju, premjerministru u.c. un sarīko diplomātisko pieņemšanu sakarā ar savu stāšanos amatā.

Akreditācijas vēstulei jābūt šādiem rekvizītiem:

1) jānosauc valsts institūcija, kas norīkojusi amatā pārstāvniecības vadītāju;

2) jāmin akreditācijas valsts.

Attiecībā uz citiem diplomātiskā personāla pārstāvjiem, izņemot kara atašeju, agremāns nav jāpieprasa.

Diplomātiskās misijas pārtraukšana notiek šādos gadījumos un veidos:

1) vēstnieka atsaukšana (recall) no akreditējošās valsts valdības puses. Atsaukšanas vēstuli iesniedz tādā pašā kārtībā kā akreditācijas dokumentu — valsts galvām vai ārlietu ministram svinīgā audiencē. Vēstnieks pret savu dokumentu saņem Lettre de Rēcrēance, ar kuru tiek oficiāli atzīta viņa atsaukšana. Dažos izņēmumu gadījumos vēstnieks tiek atsaukts brīdinājuma veidā pret akreditācijas valsti par to savstarpējo attiecību stāvokli;

2) notifikācija no akreditējošās valsts puses par vēstnieka atsaukšanu sakarā ar viņa pilnvaru laika izbeigšanos (Vīnes konv. 43. p.);

3) akreditācijas valsts pieprasījums akreditējošajai valstij atsaukt savu pārstāvi, kas tiek uzskatīts par loti asu, savstarpējās diplomātiskās attiecības iedragājošu pasākumu; pasludinot misijas vadītāju par persona non grata, tas, protams, netiek attiecināts uz visu misiju kopumā;

4) ja diplomātiskais aģents viņam noteiktajā laikā neatstāj valsti, akreditācijas valsts viņu neatsauc un pilnvaras nepārtrauc, tad šādu diplomātu var pasludināt par privātu personu (dismisls),kura diplomātiskā kapacitāte netiek atzīta (9. un 43. pants);

5) misijas uzdevumu izpildes beigas;

6) akreditācijas vēstules (letters of credence) termiņa notecēšana, ja šāds termiņš tajā noteikts;

7) diplomātisko sakaru pārtraukšana starp attiecīgajām valstīm;

8) kara pasludināšana starp abām valstīm un

9) valsts ka starptautisko tiesību subjekta pazušana;

10) insurekcijagadījumā, kad diplomāts pats, parasti aiz politiskiem apsvērumiem, atsakās pildīt savas valsts uzdotos pienākumus, piemēram, valsts apvērsuma gadījumā. Tā PSRS vēstnieks Cehoslovakijā Pavlovs 1991. gada augusta militārā puča laikā atteicās atzīt jauno PSRS vadību, par ko pēc puča izgāšanās Gorbačovs viņu iecēla par ārlietu ministru.

DIPLOMĀTISKĀ IMUNITĀTE un PRIVILĒĢIJAS

Tikai diplomātiskā imunitāte atļauj diplomātiem neatkarīgi un pilnvērtīgi veikt savas funkcijas citā valstī.

Kā tas noteikts 1961. gada Vīnes konvencijas preambulā, diplomātiem un diplomātiskajām pārstāvniecībām imunitāte un privilēģijas tiek piešķirtas nevis personīgo ērtību labad, bet gan diplomātisko funkciju sekmīgai pildīšanai nepieciešamās drošības un konfidencialitātes apstākļos, tāpēc tiem nepieciešams piešķirt imunitāti pret akreditācijas valsts jurisdikciju. Diplomātiskā imunitāte pret vietējās valsts jurisdikciju izriet no pārstāvības koncepcijas, ka gan vēstniecība, gan diplomāts pārstāv savu valsti, kas starptautiskajās attiecībās ir suverēna, neaizskarama un vienlīdzīga citu valstu starpā pēc principa par in parem non habet imperium.

Otrs diplomātiskās pārstāvniecības un diplomātisko pārstāvju neaizskaramības avots ir eksteritorialitātes(ex.\enūona\\ty) koncepcija, pēc kuras vēstniecības teritorija ir pārstāvamās valsts teritorijas sastāvdaļa, pār kuru akreditācijas valstij nav jurisdikcijas. Tomēr šī teorija tika noraidīta 1971. gadā Tumbulla un Petrova^538 lietā. Šajā lietā divas personas tika apsūdzētas par to, ka tās iemetušas spridzekli PSRS vēstniecības teritorijā Kanberā. Atbildētāji mēģināja aizstāvēties, argumentējot, ka vēstniecības teritorija nepiederot Austrālijai, akts neesot pastrādāts Austrālijas teritorijā, līdz ar ko šīs valsts tiesai it kā nebija jurisdikcijas dotajā lietā. Austrālijas Augstākās tiesas tiesnesis J. Fokss noraidīja šo apgalvojumu un nolēma, ka vēstniecība nav akreditējošās valsts teritorijas sastāvdaļa, tāpēc Austrālijas tiesai bija jurisdikcija šajā lietā.

Diplomātiskās pārstāvniecības imunitāte un privilēģijas. Imunitāti un privilēģijas piešķir ne tikai diplomātiskajam personālam, bet arī pašai diplomātiskajai pārstāvniecībai.

Diplomātisko privilēģiju vidū ir, piemēram, pārstāvniecības tiesības izkārt savu karogu un piestiprināt savu ģerboni pie misijas ēkas, kā arī sakaru privilēģijas.

Diplomātiskās pārstāvniecības imunitāte pret vietējojurisdikciju nozīmē, ka vietējās varas pārstāvjiem nav tiesību ieiet pārstāvniecības telpās un tās teritorijā (legation premisses) bez pārstāvniecības vadītāja atļaujas (1961. g. Vīnes konv. 22. p.). Neaizskarams ir arī pārstāvniecības transports, kas diplomātiem tiek marķēts ar speciāliem sarkaniem numuriem.

Imūni ir pārstāvniecības dokumenti, arhīvi (24. p.) un tas pasts, neskatoties uz to, vai tie ir vai nav pārstāvniecības teritorijā (22., 24. p.). Arhīvu imunitāte ir arī tiesu precedentos labi nostiprināta norma, par ko liecina 1947. gada Rose pret Kingu^539 un citi precedenti.

Diplomātiskie sakari tiek aizsargāti (27. p.). Vēstniecībām ir tiesības izmantot gan vietējās sakaru sistēmas, pastu un telegrāfu, gan savas radiostacijas, šifrus un diplomātiskos kurjerus.

Diplomātiskie kurjeri arī bauda pilnu imunitāti, to pasta maisus vai valīzes (diplomatic bags) vietējā vara nedrīkst atvērt.

Tomēr 1961. gada Vīnes konvencija nedod atbildi uz vairākiem jautājumiem. Piemēram, vai vēstniecības ēka joprojām bauda imunitāti, ja no tās tiek sašauta policiste, kā tas notika deviņdesmitajos gados Londonā, kad tika šauts no Lībijas vēstniecības?

Konvencija ari nedod precīzu atbildi, kā drīkst rīkoties vēstniecības apsardze teroristu uzbrukumu gadījumā, kuru ir bijis diezgan daudz, un kā tiesīga rīkoties vietējā policija, ja teroristi pilnīgi sagrābj vēstniecību, kā tas notika Stokholmā ar Vācijas vēstniecību. Parasti šādos gadījumos vēstnieks griežas pēc palīdzības pie vietējās varas. Un kā rīkoties īpašniekam, lai atgūtu savu īpašumu, ja savu dzīvokli negrib atstāt īrnieks ar diplomātisko imunitāti?

Diplomātisko pārstāvju imunitāte. kā minēts angļu un amerikāņu avotos, jau sen bija vispārējā tiesību sistēmā vispāratzīta paražu norma. Diplomātiskās imunitātes saturu 1906. gada martā tLSKkomercijas un darba ministrs (Secretary of Commerce and Labor) definēja šādi: 'Valdības savās ārējās attiecībās nav tiesīgas arestēt vai ar varu traucēt citu valstu valdību pārstāvju vai aģentu pienākumu īstenošanu. Ja tāds aģents uzvedas agresīvi un viņa darbība nav pieņemama akreditējošajai valstij, tad tā var pieprasīt viņa atsaukšanu. Ja šai prasībai nepievērš uzmanību, tad ārkārtējos gadījumos viņu var ekskortēt līdz robežai un tādējādi izvākt no valsts."[540]

Saskaņā ar Vīnes konvencijas 31,—32. pantu diplomātiskie pārstāvji bauda absolūtu imunitāti akreditācijas valstī kā pret kriminālo, tā pret administratīvo un civilo jurisdikciju, izņemot gadījumus, kad

* pats diplomāts iesniedzis prasību par privātā nekustamā īpašuma (private immovable property) atgūšanu [31. panta (a) daļa];

* tiek izskatīta pārstāvja privātā mantojuma lieta [31.(b)];

* tiek izskatīta lieta par pārstāvja privātu profesionālu vai komerciālu darbību [31.(c)].

Daudzas valstīs Vīnes konvencijas noteikumi inkorporēti likumdošana. Lielbritānija diplomātisko pārstāvju imunitāte daļēji balstās uz vispārējās tiesību sistēmas noteikumiem, kuros ietvertas starptautisko paražu normas, daļēji uz likumiem, kā, piemēram,

Lielbritānijā uz 1708. gada Diplomātisko privilēģiju likumu, 1950. gada Starptautisko organizāciju (imunitātes un privilēģiju) likumu, 1961, gada Diplomātiskās imunitātes likumu, 1964. gada Diplomātisko privilēģiju likumu un citiem likumiem.

Diplomātiskā imunitāte izplatās ne tikai uz pašiem diplomātiskajiem pārstāvjiem, bet arī uz viņu svītu un ģimeni, ja tie nav akreditācijas valsts pilsoņi (Konv. 37. p.).

Šī frāze satur zināmas neskaidrības. Piemēram, tagadējo Latvijas diplomātu un pat vēstnieku vidū ir visai daudz Rietumu latviešu, kas parasti ir ari savas mītnes valsts pilsoņi. Bet arī ārvalstu vēstniecību personāla vidū Latvijā ir ārvalstu latvieši. Tā ASV ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks Latvijā no paša vēstniecības atvēršanas sākuma līdz 1995. gadam bija Ints Šiliņš, kas ir ASV latvietis, Savienoto Valstu pilsonis, kurš pēc LR 1994. gada Pilsonības likuma noteikumiem kā privāta persona būtu varējis saņemt arī Latvijas pasi.

Gan daudziem Latvijas diplomātiem, gan deputātiem un augstākajām amatpersonām fiziski kabatā ir divu valstu pilsoņu pases. Tas rada neskaidrību šo personu statusā un jautājumā, kurai valstij viņi īsti iruzticīgi,jo pilsonības saturu veido uzticības zvērests un uzticības saistības. Gan teorētiski, gan praktiski Latvijas valstiskās intereses ne vienmēr ir tieši analogas ASV, Lielbritānijas vai Vācijas interesēm. Tāpēc nav precīzi zināms, kādas valsts intereses šādas jauktas pilsonības amatpersonas Latvijā pilda. Tas, protams, liek ieviest skaidrību Latvijas pilsoņu dubultās pilsonības jautājumā, kura no 1994. gada Pilsonības likuma neizriet.

Neskaidrību izraisa ari Vīnes konvencijas 37. panta tēze "ģimenes locekli". Lielbritānijā par šiem diplomātisko aģentu ģimenes locekļiem uzskata sievu un nepilngadīgos bērnus, ar "nepilngadīgajiem" (minors) saprotot bērnus vecumā līdz 18 gadiem,[541] Parasti šo personu sarakstu, kuriem tiek pieprasīta imunitāte, ik gadus atjauno un iesniedz akreditācijas valsts ārlietu ministrijā.[542] Tomēr arī tas neievieš pilnu skaidrību jautājumā par to, kas ir ģimenes locekli. Tā daudzi diplomāti ņem uz pieņemošo valsti līdzi savus bērnus, kas ir vecāki par 18 gadiem, un tie studē vietējās augstskolās, dzīvojot kopā ar saviem vecākiem vienā ģimenē. Pēc Lielbritānijas koncepcijas iznāk, ka viņi nav diplomāta ģimenes locekļi. Tomēr samērā veca ir paražu norma, ka neprecētās meitas, kas dzīvo kopā ar diplomātisko aģentu, ir viņa ģimenes locekles.

Lielbritānijā imunitātes statusu apstiprina Ārlietu ministrija un diplomātisko imunitāti kā neapstrīdamu akceptē tiesas. Šāda kārtība tika noteikta ar Lordu palātas lēmumu 1928. gadā Engelkes lietā^543.

ASV saskaņā ar Karreras precedentu^544 diplomātiskās imunitātes iegūšanai ir pietiekami, ka vēstnieks to pieprasa, ka Valsts departaments ir atzinis, ka personai, kurai imunitāte tiek pieprasīta, tā arī pienākas, un ka šī departamenta atzīšana tiek novadīta

līdz tiesai. Ārvalstu diplomāti ASV tiek ieslēgti ta saucamajā "Zilajā saraksta " (Blue List), kuru izveido Valsts departaments. Departaments izveido arī tā saucamo "Balto sarakstu " (White List), kurā tiek ietverti diplomātisko misiju administratīvi tehniskie darbinieki.

Līdz 1978. gadam ASV diplomātisko imunitāti un privilēģijas noteica 1790. gada likums. Līdz 1978. gadam ASV pēc šī likuma imunitāti baudīja jau 30 tūkstoši ārvalstnieku. Tāpēc 1978. gadā šo likumu nomainīja arjaunu likumu, kas implementēja 1961. gada Vīnes konvenciju tās šaurākajā izpratnē^545.

Tomēr saskaņā ar Vīnes konvencijas 32. panta 2. dalu no imunitātes var arī atteikties (waiver). Ja diplomātiskais aģents, kas atsakās no imunitātes, rangā ir zemāks par pārstāvniecības (legation) vadītāju, tad šī atteikšanās jāapstiprina viņa pārstāvniecības vadītājam vai valdībai, tai jānotiek, pilnībā apzinoties apstākļus un savas tiesības. Tas, ka par attiecīgā diplomātiskā personāla pārstāvja atteikšanos no imunitātes paziņo viņa advokāts (solicitor), nav pietiekami.

Atteikšanās no imunitātes pret tiesu vēl nenozīmē atteikšanos no imunitātes pret tiesas lēmuma izpildīšanu. Tai nepieciešama atsevišķa atteikšanās (32. p. 2. daļa). Ja no kāda sava diplomātiskās pārstāvniecības darbinieka imunitātes atsakās viņa vēstnieks, tad attiecīgās personas imunitāte izbeidzas neatkarīgi no viņa paša gribas.

Diplomātiskajai misijai izbeidzot savu darbu, imunitāte turpinās vēl tik ilgi, cik pārstāvim nepieciešams, lai atstātu valsti. Imunitāte jebkurā gadījumā izplatās uz to pārstāvja darbību, ko viņš veic savā oficiālajā kapacitātē. Imunitātes paildzinājums neattiecas uz personām, kas bijušas pakļautas dismislam (has been dismissed) vai no kuru imunitātes atteicies vēstnieks.

Diplomātiskā pārstāvja imunitāte pret vietējo jurisdikciju (31. p.) saprotama tā, ka viņš var brīvi un netraucēti pildīt uzdevumus savas valsts vārdā, kas, protams, nesankcionē varbūtēju diplomāta graujošo darbību. Pastāv atsevišķi tiesu lēmumi par to, ka akreditācijas valstij nav jārespektē to diplomātu imunitāte, kas nodarbojas ar spiegošanu.[546] Taču šai koncepcijai ir maz atbalstītāju.

Diplomātiskās imunitātes galvenais izpausmes veids ir tāpersonctsneaizskaramība (diplomatic aģent is inviolable), kas nozīmē imunitāti pretjebkuru uzbrukumu, aizturēšanu un arestu (1961. gada Vīnes konv. 29. p.). Pret diplomātu tā akreditācijas valstī jāizturas ar cieņu. Neaizskarama no vietējās varas puses ir arī diplomāta dzīvesvieta un personīgā bagāža, kas ir kopā ar viņu. Lidostu drošības noteikumi nav saistāmi ar diplomātisko imunitāti, tos parasti īsteno privātas aviosabiedrības. Diplomātiskā imunitāte tomēr nenozīmē, ka diplomāts var to izmantot ļaunprātīgi, piemēram, pārkāpt muitas noteikumus, vest kontrabandu vai ieročus.

Ja trešā valsts garantējusi diplomātam diplomātisko tranzīta vīzu caurbraucienam uz viņa akreditācijas valsti, tad tā automātiski nozīmē viņa diplomātiskā statusa atzīšanu un nepieciešamību garantēt viņa imunitāti tranzīta laikā (Vīnes konv. 40. p. 1. d.).

Tomēr imunitāte pret jurisdikciju nenozīmē imunitāti pret pienākumiem un juridiskajām saistībām. Diplomātam jāievēro akreditācijas valsts likumi un tradīcijas, tam nav tiesību iejaukties šīs valsts iekšējās lietās, pretējā gadījumā viņu var pasludināt par persona non grata.

Lords Hīvarts (Heewart) Diksona lietā^547 pasludināja:

"Diplomātiskie aģenti, pateicoties savām privilēģijām, nav imūni pret atbildību par prettiesisku darbību. Jautājuma pareiza nostādne ir tāda, ka pret viņiem nedrīkst ierosināt lietu Anglijas tiesā, ja viņi brīvprātīgi nepakļaujas šai jurisdikcijai (submitt to thejurisdiction). Diplomātiskā imunitāteneietver imunitāti pret tiesiskajām saistībām, tā vienīgi nozīmē imunitāti pret vietējo jurisdikciju."

Praksē jautājumu par diplomātiskā aģenta radīto kaitējumu akreditācijas valsts juridiskajām vai fiziskajām personām atrisina diplomātiskā ceļā. Parastākais variants mūsdienu apstākļos ir autoavārijas radītais kaitējums, taču to vairumā gadījumu atrisina automašīnu apdrošināšana.

Diplomāti bauda arī personas neaizskaramību (inviolability of person), kura aizsargā diplomātu pret jebkura veida vardarbību vai varas pielietošanu, arestu un turēšanu ieslodzījumā (defenfion) no vietējās varas puses.

Diplomātiskie aģenti ir imūni pret visiem vietējiem nodokļiem, nodevām, muitas nodevas ieskaitot, tie ir atbrīvoti no dienesta armijā un piespiedu darba dienesta dabas katastrofu gadījumā (34., 35., 36. p.). Protams, viņi nav atbrīvoti no vietējo pakalpojumu apmaksas.

Diplomātiskie aģenti bauda pārvietošanās brīvību akreditācijas valsts teritorijā, izņemot aizliegtās un drošības zonas.

Diplomātiskie aģenti bauda brīvību izmantot sakaru līdzekļus oficiāliem mērķiem (27. p.), tie nav apliekami ar sociālo nodokli.

Diplomātu personas drošību garantē arī īpaši šim nolūkam veltīti starptautiskie līgumi, kā, piemēram, 1973. gada 14. decembra Konvencija par noziegumu pret personām, kas bauda starptautisko aizsardzību, novēršanu un sodu par tiem.[548]

Latvija pievienojās šai Konvencijai 1991. gada 29. augustā. Latvijai tā ir spēkā no

1992. gada 13. maija.

Šo Konvenciju sagatavoja Starptautisko tiesību komisija, tās teksta sagatavošana notika loti ātri, divu mēnešu laikā, jo bija pastiprinājušies uzbrukumi diplomātiskajiem aģentiem un diplomātiskajām pārstāvniecībām. Konvencija lielā mērā atkārto 1970. gada 16. decembra Hāgas konvencijas par prettiesiskas lidaparātu sagrābšanas apkarošanu un 1971. gada 23. septembra Monreālas konvencijas par prettiesisku aktu pret civilās aviācijas drošību apkarošanu noteikumus.

Saskaņā ar 1973. gada Konvencijas par noziegumu pret personām, kas bauda starptautisko aizsardzību, novēršanu un sodu par tiem 1. pantu diplomātiskie pārstāvji,

valstu galvas un valdību vadītāji, ka arī ārlietu ministri, jebkuri oficiāli ārvalsts pārstāvji, starptautisko organizāciju amatpersonas un iepriekš minēto personu ģimenes locekli, kas atrodas citu valstu teritorijā, ir iekļauti starptautiski aizsargājamo personu lokā.

Šīs personas, to ģimenes locekli, oficiālie, privātie apartamenti un transporta līdzekli bauda speciālu starptautisko tiesību aizsardzību pret jebkuru uzbrukumu, kā arī brīvības un cieņas apdraudējumu.

Dalībvalstu pienākums ir pasludināt par sodāmām kā noziegumi saskaņā ar savām iekšējām tiesībām un noteikt smagus sodus par šādām darbībām, ņemot vērā to smagumu:

(1) starptautiski aizsargājamas personas slepkavība, nolaupīšana vai cits uzbrukums personai vai tās brīvībai;

(2) vardarbīgs uzbrukums oficiālajām telpām (premisses) vai privātajai dzīvesvietai (accommodation), vai transporta līdzekļiem, kurš var apdraudēt starptautiski aizsargājamu personu vai tās brīvību;

(3) draudi vai mēģinājumi pastrādāt šādas darbības vai līdzdalība tajās (2. pants).

Saskaņā ar Konvencijas 3. panta 1. dalu dalībvalstīm jāveic nepieciešamie pasākumi

jurisdikcijas nodrošināšanai 2. pantā minētajos noziegumu sastāvos, ja tie pastrādāti dalībvalstu teritorijā vai uz tās teritorijā reģistrēta kuģa vai lidaparātā vai arī ja noziegumu pastrādājis dalībvalsts pilsonis. Valstīmjādara arī viss nepieciešamais, lai noteiktu savujurisdikciju pār personām, kas pastrādājušas minētos noziegumus, atrodas to teritorijā un netiek izdoti saskaņā ar Konvencijas 8. pantu. Tātad Konvencijas vadošais princips ir autjudicare aut dedicare^549.

4.—6. un 10. pants reglamentē valstu sadarbību šo noziegumu novēršanā un noziedznieku aizturēšanā. 7. pants liek vainīgo, ja tas netiek izdots, bez kavēšanās nodot kompetentām savas varas institūcijām kriminālvajāšanas uzsākšanai. 8. pantā noteikts —ja starptautiskie līgumi par noziedznieku izdošanu, kuros piedalās dalībvalsts, neietver šos noziegumus to nodarījumu sarakstā, par kuriem paredzama izdošana, tad dalībvalstij jāuzskata, ka šie noziegumi ir šajā sarakstā un šai valstij jāiekļauj šie no-ziegumijebkura nākamā noziedznieku izdošanas līguma izdodamo personu kategoriju sarakstā. Ja pieprasījums izdot ir ienācis no jebkuras šīs konvencijas dalībvalsts, ar ko nav noslēgts izdošanas līgums, tad jāuzskata, ka šī konvencija ir juridisks pamats izdošanai, ja šī valsts nolēmusi noziedznieku izdot.

Pagaidām lielākais diplomātiskās imunitātes pārkāpuma precedents ir ASV diplomātiskā un konsulārā personālu sugrābšunu Teherānāto notikumu rezultātā, kas sākās ap šīm ēkām 1979. gada 4. novembrī. Sakarā ar šo noziegumu ASV griezās ANO Starptautiskajā tiesā ar prasību pret Irānu. Lietas būtība bija tāda, ka sakarā ar to, ka Irānā varu tā saucamās islama revolūcijas laikā pārņēma musulmaņu fundamentālisti, tika aplenkta un sagrābta ASV vēstniecība un Konsulāts un to dokumenti Teherānā. Fundamentālisti sagūstīja vēstniecības un konsulāta personālu un ilgstoši turēja viņus apcietinājumā (detention).

Irānas Islama Republikas puse uz tiesas sēdi neieradās, taču 1979. gada 10. decembrī tiesa saņēma Irānas ārlietu ministra vēstuli, kurā tas izteica viedokli, ka Starptautiskajai tiesai nav jurisdikcijas dotajā konfliktā, jo ASV esot 25 gadus pastāvīgi iejaukusies Irānas iekšējās lietās, ekspluatējusi šo valsti un pastrādājusi daudz noziegumu pret to pretrunā ar starptautiskajām normām, tajā skaitā 1953. gada valsts apvērsumu, ko pret likumīgo Mosadeha valdību noorganizēja CIP, atjaunojot šaha režīmu, kas pilnīgi kontrolēja reģionu amerikāņu interesēs^550.

Starptautiskās tiesas lēmums šajā precedentā tika pieņemts 1980. gada 24. maijā^551. Tiesa konstatēja, ka amerikāņu puses Irānai adresētā inkriminācija (allegations) par starptautisko tiesību pārkāpumiem ir labi pamatota (well founded). Tiesa neatrada pamatu jurisdikcijas atteikumam šajā lietā un konstatēja, ka Irānas puses uzskaitītie ASV pārkāpumi pret šo valsti, ja arī tie ir bijuši, tad tomēr nedod pamatu tādai Irānas rīcībai pret ASV vēstniecību. Attiecīgās personas, kas iejaucās Irānas iekšējās lietās, varēja pasludināt par persono non grata un izraidīt starptautiskajās tiesībās noteiktajā kārtībā. Varēja ari pārtraukt ar ASV diplomātiskās attiecības. Tā vietā Irāna uzbruka ASV vēstniecībai.

Tiesa konstatēja, ka Irāna, pārkāpjot 1955., 1961. un 1963. gada līgumus, uzvēlusi sev atbildību ASV priekšā.

Tiesa uzskatīja, ka Irānas rīcība "grauj rūpīgi veidoto starptautisko juridisko kārtību, kuras saglabāšana ir vitāla starptautiskās sabiedrības drošības un labklājības uzturēšanai".

Vienlaicīgi tiesa nosodīja amerikāņu izgāzušos mēģinājumu 1980. gada 24. un 25. aprīlī atbrīvot savas vēstniecības personālu ar militāru spēku, izsakot viedokli, ka "šādos apstākļos uzsākta operācija, lai kādi ari nebūtu tās motīvi, ir tāda rakstura, kas aprēķināti graut respektu pret starptautisko juridisko procesu starptautiskajās attiecībās". Tomēr tiesa uzskatīja, ka šis incidents neskar Irānas darbības juridisko vērtējumu. (ASV tiesā vēlāk pamatoja savu neizdevušos iebrukumu Irānā ķīlnieku atbrīvošanai ar to, ka fundamentālisti esot pastāvīgi draudējuši tos nogalināt.)

2. Ar trīspadsmit balsīm pret divām tiesa nolēma, ka starptautisko saistību pret ASV pārkāpšana saskaņā ar starptautiskajām tiesībām uzliek Irānai atbildību ASV priekšā.

3. Tiesa tālāk vienbalsīgi nolēma, ka Irānai nekavējoties jāveic šādi pasākumi 1979. gada 4. novembra notikumu labošanai (redress):

(a) nekavējoties jāatbrīvo no apcietinājuma amerikāņu diplomātiskie pārstāvji un konsulārie darbinieki, kā arī citi amerikāņu ķīlnieki, pakļaujot tos 1961. gada Vīnes konvencijas aizsardzībai saskaņā ar tās 45. pantu;

(b) jāgādā par to, lai viņiem tiktu dota iespēja bez traucējumiem atstāt Irānu;

(c) nekavējoties jānodod ASV vēstniecības un konsulāta ēkas, teritorija, īpašums, arhīvi un dokumenti "aizsargājošās valsts uzraudzībā".

4. Nevienu no amerikāņu diplomātiska un konsulāra štata pārstāvjiem nedrīkst paturēt nekādam juridiskam procesam, ne liecību sniegšanai.

5. Ar 12 pret 3 balsīm tiesa nolēma, ka Irānai jāsamaksā ASV reparācijas par 1979. gada 4. maija pārkāpumiem.

6. Ar 14 pret 1 balsi tiesa nolēma, ka reparāciju summu, ja puses nevarēs par to vienoties, tiesa gatava noteikt atsevišķā lēmumā.

Tiesnesis Lahs lietā izteica individuālu viedokli, bet tiesneši Morozovs (PSRS) un Tarazi (Sīrija) atturējās no balsošanas. Abi pēdējie izteicās, ka ASV reparācijas nepienākas ASV ķīlnieku glābšanas operācijas dēj un tādēļ, ka pret Irānu jau tā uzsāktas ekonomiskās sankcijas. [552]

Irāna atbrīvoja ķīlniekus 1981. gada janvārī 7 mēnešus pēc tiesas lēmuma. ASV vēlāk atteicās no citām prasībām. Starpnieka lomu ķīlnieku atbrīvošanā izpildīja Alžīrija.[553]

Diplomātiskais patvērums ir galvenokārt Latīņamerikā pielietots institūts, kur tas reglamentēts Havanas 1928. gada, Montevideo 1933. gada un Karakasas 1954. gada konvencijās par patvērumu^554, kas garantē vienīgi politisko patvērumu un patvērumu uz humanitāriem pamatiem uz noteiktu laiku. Šīs tiesības neatzīst ASV un Lielbritānija, kas pamatojas uz vairākiem šo valstu precedentiem. ANO Starptautiskā tiesa Patvēruma precedentā^555 nosprieda: "Lēmums garantēt imunitāti ietver valsts suverenitātes pārkāpumu (derogation). Tas izolē likumpārkāpēju no vietējās valsts jurisdikcijas un veido iejaukšanos sfērā, kas ir vienīgi vietējās valsts jurisdikcijā. Tādu teritoriālās suverenitātes pārkāpumu nevar atzīt, ja likumīgais pamats nav noskaidrots katrā atsevišķā gadījumā."

Neskatoties uz iepriekš minēto ASV oficiālo koncepciju, ar Savienoto Valstu Valsts departamenta atļauju 1956. gadā amerikāņu Vēstniecība Budapeštā garantēja patvērumu kardinālam Mindcentijam (Mindszenty) padomju karaspēka iebrukuma draudu laikā. Viņš uzturējās vēstniecībā daudzus gadus.[556]

valstu PĀRSTĀVNIECĪBĀS PIE STARPTAUTISKAJĀM ORGANIZĀCIJĀM

ANO Statūtu (Charter) 105. pantā noteikts, ka organizācija katras dalībvalsts teritorijā baudīs tādas privilēģijas un imunitāti, kādas nepieciešamas tās funkciju pildīšanai, un ka dalībvalstu pārstāvji un organizācijas amatpersonas tāpat baudīs tādas privilēģijas un imunitāti, kādas nepieciešamas neatkarīgai to funkciju pildīšanai attiecības ar ANO. Līdzīgi noteikumi tika iekļauti ari ANO specializēto iestāžu (specialized agencies) statūtos un līgumos, kā ari reģionālo starptautisko organizāciju statūtos.

1946. gada februārī ANO Ģenerālā asambleja pieņēma Konvenciju par Apvienoto Nāciju privilēģijām un imunitāti^557 [558]. Konvencijā noteiktas speciālas privilēģijas, ieskaitot imunitāti pret arestu, dokumentu neaizskaramību un amatpersonu izslēgšanu no ārvalstnieku vispārējā reģistrācijas režīma izplatīšanas uz dalībvalstu delegātiem, kas piedalās ANO konferencēs.

1947. gada novembrī ANO Ģenerālā asambleja apstiprināja Konvenciju par ANO specializēto institūcijuprivilēģijām un imunitātiP Šī Konvencija saturēja iepriekš minētajiem ANO dokumentiem līdzīgus standarta noteikumus.

Šo noteikumu transformācijai nacionālajā likumdošanā ASV tika pieņemts Likums par starptautisko organizāciju imunitāti^559. Šī likuma darbību ASV vēlāk izplatīja arī uz vairākām citām starptautiskajām organizācijām, piemēram, Amerikas valstu organizāciju un Eiropas Savienības Komisiju^560. Līdzīgi likumi tika pieņemti ari Lielbritānijā un vairākās citās valstīs.

1947. gadā ASV arī noslēdza ar ANO Līgumu par Apvienoto Nāciju mītnes statusu.[561] Implementējot šo līgumu, ASV valdība tomēr ieviesa dažādus vienpusējus ierobežojumus starptautisko amatpersonu un dalībvalstu pārstāvju iebraukšanai ASV. Pamatojot šo savu pozīciju sarunās ar ANO Ģenerālsekretāru, ASV valdības pārstāvji uzsvēra, ka ANO mītnes līgums nedrīkst tikt izmantots pret ASV drošību. Sarunu laikā tika atzīts, ka ASV jāgarantē tikai tranzīta vīzas uz ANO mītnes rajonu, no tā un lai uzturētos tās tiešā tuvumā (to and from the Headquarters District and sojourn in its immediate vicinity), nosakot iebraukšanas un izbraukšanas laiku un maršrutu pēc šīs personas oficiālo funkciju izbeigšanās. ASV uzskatīja, ka tām ir tiesības deportēt no valsts personas, kas pārkāpj šos uzturēšanās noteikumus un darbojas ārpus to oficiālās kapacitātes. [562]

Starptautisko organizāciju skaita palielināšanās un valstu pastāvīgo pārstāvniecību izveidošana pie tām piespieda ANO 1975. gada 14. martā pieņemt Konvenciju par valstu pārstāvniecību to attiecībās ar universāla rakstura starptautiskajām organizācijām^563 Šī Konvencija noteica valstu pārstāvju pie universāla rakstura starptautiskām organizācijām statusu. Starptautisko organizāciju pārstāvju pie valstīm statuss Konvencijā netika noteikts, jo viņu kā starptautisko organizāciju pārstāvju statuss jau bija noteikts.

Konvencija neskāra arī reģionālo organizāciju un valstu pārstāvju pie tam statusu. Daudz kas no tā, kas noteikts šajā Konvencijā, tika reglamentēts jau konvencijās par attiecīgo organizāciju statusu un iepriekš minētajos līgumos starp universālajām organizācijām un to mītnes valstīm, kuros mītnes valstis izturas visai rezervēti pret pārstāvju, novērotāju un delegātu pie šīm organizācijām privilēģijām un imunitāti. Tomēr vispārīgos vilcienos šīs privilēģijas un imunitāte atbilst 1961. gada Vīnes konvencijas parametriem. Neskatoties uz to, Konvencijā dalībnieku ir maz un tā nav vispāratzīta.

Valstu pārstāvji bauda arī starptautiski aizsargājamo personu statusu saskaņā ar 1973. gada Konvencijas par noziegumu pret starptautiski aizsargājamām personām, ieskaitot diplomātiskos aģentus, novēršanu un sodu par šiem noziegumiem.

SPECIĀLAS ĪSLAICĪGAS MISIJAS

Papildus pastāvīgajām (permanent) diplomātiskajām un konsulārajām pārstāvniecībām valstīm bieži jāsūta uz citām valstīm īslaicīgās misijas (temporary missions) speciālo uzdevumu veikšanai. Šādas misijas var nosūtīt tikai ar pieņemošās valsts piekrišanu, un tās tad tiek akreditētas, neskatoties uz to, vai starp abām valstīm pastāv vai nepastāv diplomātiskās attiecības.

Šo misiju statuss kodificēts ANO 1969. gada 8. decembra Konvencija par speciālajām misijām^564 ,kuru arī ir sagatavojusi Starptautisko tiesību komisija. Šī konvencija lielā mērā izveidota uz 1961. gada Vīnes konvencijas pamata, dažas tiesiskās idejas patapinot arī no 1963. gada Vīnes konvencijas par konsulārajiem sakariem. Konvencija tiesiskajā statusā nenosaka nekādu atšķirību starp speciālajām misijām politiskajos un tehniskajos jautājumos. Tie paši principi tiek attiecināti arī uz tā saucamajām "augstākā līmeņa" speciālajām misijām, kuras vada valsts galva vai kabineta vadītājs. Vienīgais noteikums ir šīs misijas speciālā, privileģētā (priviliged) statusa atzīšana.

Privilēģijas un imunitāte, ko piešķir šādām misijām, ir analogas tām, ko bauda pastāvīgās diplomātiskās pārstāvniecības, pamatojot to ar nepieciešamību šo misiju uzdevumu veikšanai.

1969. gada Konvencijas noteikumi, kas inter alia^565 atšķiras no 1961. gada Konvencijas, ir šādi:

1) divas vai vairākas valstis var vienlaicīgi nosūtīt speciālās misijas uz trešo valsti, lai nodarbotos ar jautājumu, kas interesē visas puses (6. p );

2) pirms misijas nosūtīšanas valstij jāinformē pieņemošā puse par tās sastāvu, vārdiem un dalībnieku uzdevumiem (8. p ).

Ad hoc, respektīvi, īslaicīgo, diplomātisko misiju vadītājiem parasti ir pilnvaras (document of full powers), kurās noteikts to apjoms un kompetence doto sarunu gaitā; tās iesniedz vai nu valsts, ar kuru notiek sarunas, vadītājiem, vai arī diplomātiskās konferences mandātu vai pilnvaru komisijā (committee on full powers);

3) par misijas mītni ieinteresētas puses vienojas, bet, ja šādas vienošanas nav, tad mītne ir tur, kur atrodas pieņēmējas puses ārlietu ministrija; misijai var būt ari vairākas mītnes (17. p.);

4) misijas locekļiem tiek atļauta vienīgi tāda pārvietošanās brīvība, kāda nepieciešama misijas funkciju veikšanai (27. p.);

5) ja misijas transports rada avāriju ārpus savas oficiālās darbības, tad zaudējumu atlīdzināšana tiesas ceļā notiek ārpus Konvencijas noteiktās imunitātes pret civilo un administratīvo jurisdikciju [31. p. 2 (d) daļa];

6) misijas imunitāte tranzītam caur trešo valsti iegūstama vienīgi tad, ja šī valsts bijusi iepriekš informēta par tranzītu un neiebilst pret to.

KONSULĀRĀS TIESĪBAS

Konsuls ir savas valsts pārstāvis mītnes valsts noteiktajā reģionā, viņa uzdevums ir savas valsts komerciālo, kultūras, zinātnes un citu sakaru īstenošana un savas valsts pilsoņu interešu aizstāvība.

Konsulu institūts ir daudz vecāks par diplomātu institūtu. Sākotnēji viduslaiku Itālijā konsulus no sava vidus ievēlēja noteiktā valstī darbojošies ārvalstu tirgotāji. Vēlāk lielvalstis sāka iecelt savus valsts apmaksātus konsulus.[566] [567]

Konsuli bieži iegūst pilnvaras vai tā saucamo eksekvatūru darbam vairāk nekā vienā pilsētā vai rajonā. Tomēr ar pieņemošās valsts valdības pārstāvjiem tie tiekas samērā reti, izņemot gadījumus, kad to eksekvatūra aptver visu valsti vai arī kad šajā valstī nav nosūtošās valsts diplomātiskā pārstāvja.

Konsuli netiek uzskatīti par diplomātiskā personāla pārstāvjiem, un tie pilda arī īpašas, diplomātiem neraksturīgas funkcijas. Diplomātu galvenais uzdevums ir starpvalstu politisko sakaru īstenošana, turpretī konsula darbībai ir vairāk civilistisks raksturs. Tā konsuli izdod nacionālās pases, dzimšanas apliecības un vīzas, apliecina dokumentus, pilda notāra funkcijas, reģistrē savu pilsoņu laulības un, jāto pieļauj nacionālā likumdošana, arī šķirtās, kā ari īsteno disciplināro jurisdikciju pār savas valsts komerc-kuģiem.

Konsulārās tiesības kodificētas 1963. gada 24. aprīļa Vīnes konvencijāpar konsulārajām attiecībām^32. Konvencijai ir divi papildu protokoli, no kuriem viens nosaka strīdu izskatīšanas kārtību ANO Starptautiskajā tiesā.

Konvencija neaizliedz dalībvalstīm noslēgt līgumus, kas varētu papildināt vai izmainīt Konvencijā reglamentētos noteikumus. Tas ir dabiski, jo valstis savstarpēji noslēdz arī divpusējas konsulārās konvencijas. Tā, piemēram, 1992. gada 17. decembri Latvija noslēdza konsulāro konvenciju ar Poliju, kas Iidz 1994. gada 17. oktobrim bija vienīgā Latvijas divpusējā konsulārā konvencija, neskaitot pirmskara periodu.

Pēc LR Konsulāra reglamenta, kas tika pieņemts ar 1994. gada 18. jūnija likuma

3. pantu, "konsulāro dienestu pilda un konsulārās funkcijas ir tiesīgas veikt tikai konsulārās amatpersonas, kuras ir

1) ģenerālkonsuli,

2) konsuli,

3) vicekonsuli,

4) citas diplomātiskajā dienestā esošas personas, kurām ārlietu ministrs uzdevis veikt konsulārās funkcijas".[568]

Konsulāro iestāžu vadītāji tiek iedalīti četrās klasēs: 1) ģenerālkonsuli (Consuls-general); 2) konsuli; 3) vicekonsuli; 4) konsulārie aģenti (1963. g. Konv. 9. p.). Konsulārajā korpusā to prioritāte ir nosakāma pēc eksekvatūras saņemšanas laika.

Konsulu rangi LR noteikti likumā "Par diplomātiskajiem rangiem" šādi:

1) ģenerālkonsuls,

2) konsuls,

3) vicekonsuls.[569]

Konsula darbības sākšana un beigšana. Konsuls savu pilnvaru pamatošanai nesaņem akreditācijas vēstuli no valsts galvas kā vēstnieks, bet gan patentu (commision) no valdības. Pēc tam ar notu no attiecīgās valdības tiek izprasīta eksekvatūra (exequatur) vai atļauja pildīt konsula pienākumus noteiktā reģionā. Ja iebildumu pret /kandidātu nav, tad eksekvatūru izsniedz.

Ja konsula darbība pieņemošo valsti (receiving state) vairs neapmierina, tad tā informē nosūtošo valsti (sending state). Nosūtošās valsts pienākums tad ir konsulu atsaukt. Ja tas netiek darits, tad pieņemošā valsts var atsaukt eksekvatūru vai pārtraukt uzskatīt viņu par konsulāta darbinieku. Pieņemošā valsts saskaņā ar 1963. gada Vīnes konvenciju var jebkurā laikā pasludināt jebkuru konsulu par persona non grata.

Konsulu funkcijas noteiktas Konvencijas 5. pantā. To ir daudz vairāk nekā diplomātiem, tajā skaitā:

* aizstāvēt savas valsts un tās pilsoņu intereses savā konsulārajā apgabalā;

* sekmēt komerciālu, ekonomisku, kultūras un zinātnes sakaru attīstību;

* izdot pases, vīzas un ceļojumu dokumentus;

* sniegt palīdzību savas valsts pilsoņiem;

* veikt civilstāvokļa aktu reģistrāciju;

* sniegt palīdzību saviem pilsoņiem mantojumu apsargāšanā un saņemšanā;

» veikt aizbildnības pienākumus pret tiem savas valsts pilsoņiem, kam nav rīcībspējas;

* savu pilsoņu interešu pārstāvība un aizstāvība vietējās tiesās;

* dokumentu pārsūtīšana un legalizācija;

• savas valsts kuģu un lidaparātu uzraudzība un palīdzības sniegšana tiem, strīdu izlīdzināšana, iepriekšējās izmeklēšanas veikšana par starpgadījumiem uz tiem.

Konvencijas 17. pants paredz, ka konsuls var tikt pilnvarots veikt diplomātiskās funkcijas, tam neietekmējot viņa konsula statusu.

Konvencijas 3. un 70. pants reglamentē, kādā kārtībā diplomātiskais personāls veic konsulārās funkcijas.

Latvijas Republikas konsulu funkcijas reglamentētas minētajā Konsulārajā reglamentā, kas ir loti īss, daudz īsāks un mazāk izstrādāts nekā Vīnes konvencija. Starp citu, LR Konsulārā reglamenta 11. pantā noteikts, ka "konsuls kārto attiecīgajā konsulārajā apgabalā dzīvojošo Latvijas pilsoņu reģistru...". Diemžēl Konsulārajā reglamentā nekas nav teikts par to, vai LR konsuliem ir vai nav tādas visā pasaulē atzītas konsula pilnvaras un pienākumi kā iepriekšējā izziņa un izmeklēšana jautājumos, kas saistīti ar saviem pilsoņiem un vispirms jūrniekiem, kā arī kuģu avārijām un tiesībpārkāpumiem uz sava karoga valsts kuģiem.

Ņemot vērā pagaidām pieticīgo Latvijas diplomātu un konsulu profesionalitātes līmeni, LR Konsulāro reglamentu nepieciešams steidzīgi pārstrādāt, paplašinot un detalizējot tādējādi, lai Konsulārais reglaments kļūtu zināmā mērā arī par rokasgrāmatu konsulu praktiskajai darbībai.

KONSULĀRĀS iestādes,

TO IMUNITĀTE UN PRIVILĒĢIJAS

Konsulārās iestādes starptautiskajā praksē tiek iedalītas pēc to vadītāju rangiem. Taču LR Konsulārā reglamenta 3. pantā noteikts, ka "konsulārās pārstāvniecības ārvalstīs ir

1) ģenerālkonsulāti;

2) konsulāti".[570] ,<

Starptautiskajā praksē pastāv arī tādas konsulārās iestādes kā konsulārās aģentūras.

Samērā izplatīta starptautiskajā praksē ir arī tāda institūcija к г. goda konsuli, kas parasti ir konsulāta atrašanās vietas valsts pilsoņi—juristi vai citas pazīstamas personas, kas pilda citas valsts konsulu funkcijas bez algas, bet iekasējot par saviem pakalpojumiem sev par labu konsulāras nodevas. LR Konsulārā reglamenta 7. pantā ir noteikts, ka "konsuli ir algoti valsts ierēdņi, bet goda konsuli — ārlietu ministra ieceltas šā amata cienīgas personas, kuras netiek algotas no valsts līdzekļiem.

Goda konsulu vadītās konsulārās pārstāvniecības sauca par goda konsulātiem (tas, pēc šo rindu autora domām, ir aplami — J.B.). Kā atlīdzību par izdevumiem, kas saistīti ar goda konsulāta uzturēšanu, Ārlietu ministrija var atstāt goda konsula rīcībā vai nu noteiktu dalu no konsulārajiem ieņēmumiem, vai tos visus.

Goda konsuls veic atsevišķas konsulāras funkcijas, pamatojoties uz īpašu ārlietu ministra (Ārlietu ministrijas valsts sekretāra) pilnvarojumu."

Konsulārais dienests nevarētu sekmīgi pildīt savus uzdevumus, ja tas nebaudītu virkni privilēģiju, bet konsulātu ēkas, īpašums un arhīvi — imunitāti.

Uz konsulāta ēkas, tāpat kā uz vēstniecības, izkar savas valsts karogu un piestiprina tās ģerboni. Taču konsulātu eksteritoriālās tiesības nereti tikušas apšaubītas tiesu lēmumos. Tā, piemēram, 1948. gadā Kasenkinas lietā ASV tiesa nosprieda, ka konsulātos nedrīkst īstenot policejiskas funkcijas. Lietas būtība bija tāda, ka no PSRS konsulāta Ņujorkā trešā stāva loga uz ielas izlēca krievu tautības konsulāta darbiniece, kas bija atteikusies atgriezties PSRS un kuru bija turējušas apcietinājumā konsulārās amatpersonas. Ņujorkas policija šajā gadījumā ielauzās padomju konsulātā, lai sniegtu cietušajai medicīnisko palīdzību un veiktu izmeklēšanu. Šajā lietā tiesa nolēma, ka konsulāta telpas pienācīgos gadījumos bija vietējās policijas kontroles objekts.36 Šī un citu incidentu rezultātā ASV un PSRS konsulārās attiecības uz laiku tika pārtrauktas.

1964. gada starp ASV un PSRS tika noslēgta konsulāra konvencija, kura bija izdarīts mēģinājums pārvarēt ilgās abu valstu pretrunas par konsulātu telpu funkcionālo izmantošanu graujošiem mērķiem. Konvencijas 17. pantā bija noteikts, ka "konsulārie arhīvi ir neaizskarami vienmēr, lai kāds ari nebūtu to saturs. Neoficiāli dokumenti netiks turēti konsulārajos arhīvos."

Konsulāta (consular establishment) teritorija un ēkas ir neaizskaramas. Konsulāta teritorijā un ēkās, kā arī konsulāta vadītāja rezidencē vietējās varas pārstāvji nedrīkst ieiet bez konsulāta vadītāja, viņa padoto vai attiecīgās vēstniecības atļaujas.

Konsulātam ir tiesības ar visiem parastajiem sakaru līdzekļiem uzturēt sakarus ar savu valsti, vēstniecību, citiem konsulātiem un diplomātiskajām pārstāvniecībām pieņēmējā valstī, lietot šifrus, kodus, diplomātiskos kurjerus un diplomātiskās valīzes^37 (couriers and diplomatic pouch) [18. p.].

Konsulārās iestādes oficiālā korespondence, neskatoties uz sakaru līdzekli, un aizzīmogotās diplomātiskās valīzes, kam ir redzami, oficiāli ārējie apzīmējumi, ir neaizskaramas, nav pārbaudāmas un aizturamas [18. (2)].

Konvencijas 19. pants nosaka konsulātu konsulāro un administratīvi tehnisko darbinieku funkcionālo imunitāti pret kriminālo vietējo jurisdikciju, no kuras nosūtošā valsts var atteikties.38

1963. gada Vīnes konvencijas par konsulārajiem sakariem 31. pantā noteikta pilna konsulātu telpu imunitāte pret jebkura veida rekvizīcijām nacionālās aizsardzības un sabiedriskajām vajadzībām. Ja tomēr šāda rekvizīcija notiek, tad tā nedrīkst traucēt konsulāro funkciju norisi un nepieciešama ātra un efektīva kompensācija par to. Kādēļ šī tēze, kas nebija Starptautisko tiesību komisijas projektā, tika iekļauta Konvencijā, nav skaidrs. Izskaidrojums varētu būt vienīgi kara laika prakse.39

36 KasenkinaCase, AJIL (1949) Vol. 43, pp. 37—56.

37 īpaši, ūdensnecaurlaidīgi, aizzīmogojami maisi diplomātiskā pasta pārvadāšanai.

3819U.S.T 5018, T.I.A.S. No. 6570. Cit. pēc "International Law, Cases and Materiāls", pp. 956—957. 39 Lee, "Consular Law and Practice" (1961) pp. 283—284.

Konvencija aizliedz vietējas varas pārstāvjiem ieiet konsulāta telpas un teritorija bez konsulāta vadības atļaujas.

Konvencijā noteikts, ka "visi papīri, dokumenti, korespondence, grāmatas, filmas, ieraksti lentēs (tapes) un konsulārā pasta reģistri kopā ar šifriem un kodiem, zemju indeksiem un jebkurām mēbelēm ir aizsargājami un tiem jābūt drošiem".

Diskusija par šo jautājumu izcēlās sakarā ar Starptautiskās alvas padomes (International Tin Council (ITQ) sabrukumu, jo ITC statusu Lielbritānijā regulēja Vienošanās par ITC mītni^571, kurā tās arhīviem bija garantētas tādas pašas privilēģijas un imunitāte kā diplomātisko misiju arhīviem. Kreditori argumentēja, ka organizācijai bija imunitāte pret arhīviem, bet ne dokumentiem vispār. Apelācijas tiesa nolēma, ka imunitāte skāra vienīgi arhīvus, kas bija domāti glabāšanai, bet darba dokumenti nebija "arhīvi" Vienošanās par ITC mītni 5. panta izpratnē. Šo viedokli neatbalstīja Lordu palāta, kas nolēma, ka termins "arhīvi" izprotams plašākā nozīmē, neņemot vērā šaurāko 1961.gada Vīnes konvencijas viedokli.

Mūsdienu tendence ir apvienot diplomātiskos un konsulāros dienestus, jo vienas un tās pašas personas bieži gan vienlaicīgi, gan ar zināmiem starplaikiem pilda kā konsulārās, tā arī diplomātiskās funkcijas. Līdz arto atšķirība starp konsulu un diplomātu imunitāti pakāpeniski tiks samazināta.

KONSULU IMUNITĀTE UN PRIVILĒĢIJAS

Konsulārās iestādes vadītāja personīgā privilēģija, tāpat kā vēstniekam, ir izkārt uz savas rezidences un automašīnas savas valsts karogu.

Konsuli nebauda pilnu diplomātisko imunitāti, tomēr tie ir pilnīgi imūni pret vietējo kriminālo, administratīvo un civilo jurisdikciju par savu darbību savā oficiālajā kapacitātē, ja vienīgi nosūtošā valsts neatsakās no sava konsula imunitātes. Tātad konsuli bauda tā saucamo funkcionālo imunitāti. Konsulu var arestēt, ja tas pastrādājis kriminālnoziegumu un notverts nozieguma vietā. Ja konsuls tiek apsūdzēts kriminālnoziegumā, tad dažas valstis gadījumā, ja tas ir pastrādājis kriminālnoziegumu, piešķir tiesības saglabāt brīvību pret drošības naudu. Konsulu, bet ne diplomātu, var lūgt liecināt tiesā, bet viņu nedrīkst uz tiesu atvest piespiedu kārtā.

Vispārējā tiesību sistēmā konsulu imunitāte nav tik plaši reglamentēta kā diplomātu imunitāte. Tāpēc pēdējā laikā ASV un Lielbritānija ar virkni valstu noslēgušas konsulārās konvencijas, kurās konsulu imunitāte noteikta iespējami plaši.[572]

Atteikšanās no imunitātes konsuliem mutatis mutandis^573 noteikta tādā pašā kārtībā kā diplomātiem.

Ja konsuls vienlaicīgi pilda arī diplomātiskas funkcijas, tad viņš bauda pilnu diplomātisko imunitāti. Konsulu privilēģijas un imunitāte starp attiecīgajām valstīm tiek garantētas divpusējās konsulārajās konvencijās, kas var paredzēt imunitāti pret vietējo tiesu.

Konsuls ir tiesīgs brīvi pārvietoties pieņemošajā valstī, brīvi tikties ar nosūtošās valsts pilsoņiem, viņa dokumenti un arhīvi ir neaizskarami.

Dažkārt ārvalstu konsulārās amatpersonas neizmanto savu statusu godprātīgi. Tā, piemēram, 80. gados Lībijas konsulāta darbinieks Londonā nošāva policisti^574.

XII nodaļa. GAISA TIESĪBU DEFINĪCIJA UN ATTĪSTĪBAS VĒSTURE

Starptautiskas gaisa tiesības ir juridisko normu kopums, kas nosaka gaisa telpas tiesisko režīmu, gaisa kuģu statusu un regulē starptautiskās attiecības gaisa sakaru jomā.

Gaisa kuģis ir tehniskais līdzeklis, ar kura palīdzību cilvēks izmanto gaisa telpu pasažieru un kravu pārvietošanas, kā arī zinātniskos un citos nolūkos. Ar gaisa kuģi saprot tādu lidaparātu, kas ir spējīgs veikt lidojumus un manevrēt atmosfērā, pateicoties

saskarsmei ar gaisu.

Atšķirībā no tā lidaparāts ir spējīgs veikt lidojumus neatkarīgi no tā, vai tam apkārt

ir vai nav blīva gaisa telpa.

Starptautiskās gaisa tiesības galvenokārt reglamentē par atmosfēru smagāku gaisa kuģu statusa jautājumus, jo gaisa baloniem un dirižabļiem patlaban nav būtiskas nozīmes gaisa pārvadājumos.

Starptautiskās gaisa tiesības ir izveidojušās trīs periodos. Pirmā perioda laikā no XX gadsimta sākuma līdz 1919. gadam sāka attīstīties gaisa tiesību teorija, kas notika, konkurējot divām koncepcijām, — par gaisa telpas vispārēju brīvību un valsts suverenitāti pār savu gaisa telpu. Gaisa kuģu tehniskā attīstība šajā periodā sākotnēji nebija pietiekama šī strīda atrisināšanai. Tikai Pirmais pasaules karš pierādīja, ka aviāciju var efektīvi pielietot militārajās operācijās. Tāpēc vairums valstu ātri pievērsās valstu suverenitātes savā gaisa telpā koncepcijai, nostiprinot to starptautiskajās tiesībās.

Otrais periods sākās ar 1919. gadu, kad 13. oktobrī Parīzes starptautiskajā konferencē noslēdza Parīzes konvenciju par gaisa kuģniecību^1. Konvencijas 1. pantā bija noteikts: "Augstās dalībvalstis atzīst, ka katrai valstij ir pilnīga un ekskluzīva suverenitāte pār tās gaisa telpu virs savas teritorijas." Latvija tajā nepiedalījās.

1928. gada 13. oktobrī Havanā noslēdza Konvenciju par komerciālo aviāciju. Latvija tajā nepiedalījās. Šis periods turpinājās līdz Otrajam pasaules karam. [575]

1929. gada 12. oktobrī Varšava parakstīja Konvenciju par dažu starptautiska gaisa transporta noteikumu unifikāciju. Latvija pievienojās tai tajā pašā dienā.

Šajā laikā daudzas valstis pieņēma likumus par civilo aviāciju, kas balstījās uz koncepciju par pilnīgu valstu suverenitāti pār gaisa telpu virs šo valstu teritorijas. Tajā pašā laikā tehnikas attīstības rezultātā parādījās civilās lidmašīnas un to komerc-līnijas pasta, pasažieru un bagāžas starptautiskajiem pārvadājumiem.

Trešais periods sākās jau Otrā pasaules kara laikā, kad ASV nāca klajā ar iniciatīvu sasaukt starptautisko konferenci, lai pēckara periodā izstrādātu starptautiskās civilās aviācijas darbības principus. Šī konference notika Čikāgā, kur 1944. gada 7. decembrī pieņēma Čikāgas konvenciju par starptautisko civilo aviāciju^576.

GAISA TELPAS UN STARPTAUTISKO PĀRVADĀJUMU TIESISKAIS REŽĪMS

Valsts pilna un ekskluzīva suverenitāte pār tās gaisa telpu ir vadošais starptautisko gaisa tiesību princips, jo tas nosaka arī citu speciālo principu būtību. Tas nozīmē — katrai valstij ir tiesības atļaut vai neatļaut citu valstu gaisa kuģiem veikt lidojumus savā gaisa telpā. Šis princips tika nostiprināts 1919. gada Parīzes un vēlāk ari 1944. gada Čikāgas konvencijā par starptautisko civilo aviāciju, atzīstot, ka "katrai valstij ir pilnīga un ekskluzīva suverenitāte attiecībā uz gaisa telpu virs tās teritorijas" (1. p.). Latvija piedalās Čikāgas konvencijā kopš 1.07.92. Latvijai tā spēkā no 12.08.92.

Konvencijas 3. p. c) daļā tālāk šis princips konkretizēts: "Neviens līgumslēdzējas valsts gaisa kuģis neveic lidojumus virs citas valsts teritorijas un nenolaižas tajā bez atļaujas, kas paredzēta ar speciālu vienošanos vai citā veidā un atbilstoši tās noteikumiem."

Turklāt 4. pantā "Līgumslēdzēja valsts apņemas neizmantot civilo aviāciju uzdevumiem, kas neatbilst šīs Konvencijas mērķiem".

Konvencija paredz divu veidu lidojumus virs citas valsts teritorijas. Pēc Konvencijas 5. panta līgumslēdzēju valstu gaisa kuģi, kas netiek izmantoti regulārā starptautiskā gaisa satiksmē (non scheduled flights) ir tiesīgi, ievērojot šīs Konvencijas noteikumus, veikt lidojumus uz tās teritoriju vai tranzīta beznolaišanās lidojumus pāri tās teritorijai un nolaisties nekomerciālos nolūkos bez iepriekšējas atļaujas saņemšanas ar noteikumu, ka valstij, virs kuras teritorijas notiek lidojums, ir tiesības pieprasīt nolaišanos (1. d.).

Ja šādi gaisa kuģi veic pasažieru, kravas vai pasta sūtījumu pārvadāšanu par atlīdzību vai ari uz līguma pamata, bet ne regulārā starptautiskā gaisa satiksmē, tad saskaņā ar 7. panta noteikumiem tiem ir privilēģijas uzņemt vai izsēdināt pasažierus, iekraut vai izkraut kravu vai pasta sūtījumus ar nosacījumu, ka ikviena valsts, kur notiek šāda izsēdināšana, iekraušana vai izkraušana, ir tiesīga izvirzīt tādus noteikumus vai ierobežojumus, kādus tā uzskata par vēlamiem (2. p. 2. d.).

Tomēr nekāda regulāra starptautiskā gaisa satiksme (scheduled flights) nevar notikt virs līgumslēdzējas valsts teritorijas bez speciālas šīs valsts atļaujas un pretēji tās noteikumiem (6. p ).

7. pants "Kabotāidikvienai līgumslēdzējai valstij dod tiesības atteikt citu līgumslēdzēju valstu gaisa kuģiem tās teritorijā uzņemt par naudu pārvadājumus, pasažierus, pastu un kravu ar pārvadājuma galamērķi citā punktā šīs pašas valsts teritorijā. Līgumslēdzējas valstis apņemas neslēgt nekādas vienošanās, kas speciāli piešķir kādai citai valstij vai tās aviouzņēmumiem jebkādas privilēģijas uz ekskluzīviem pamatiem, kā arī nesaņemt šādas privilēģijas no jebkuras citas valsts.

īpašus ierobežojumus Čikāgas konvencija uzliek bezpilota (pilotless aircraft) lidojumiem (8. p.). Tā atļauj arī noteikt pārlidojumiem aizliegtās zonas (prohibited areos) [9. p. a) dala] citu valstu gaisakuģiem un pilnīgu vai ģeogrāfiski ierobežotu pārlidojumu aizliegumu ārkārtēja stāvokļa laikā vai sabiedriskās drošības interesēs (b).

Valsts ir tiesīga pieprasīt no jebkura ārvalstu gaisa kuģa, kas pārkāpis a) un b) punktus, nolaisties iespējami īsā laikā šīs valsts teritorijā norādītajā lidostā (c).

Normālos apstākļos ārvalstu gaisa kuģi nolaižas un paceļas no lidostām, kurās ir muita (customs airport) [10. p.].

Katra valsts atbilstoši Čikāgas konvencijas principiem apņemas veikt pasākumus, lai ikvienas valsts gaisa kuģis, kas lido tās teritorijā, ievērotu dotajā vietā pastāvošos noteikumus, kas regulē gaisa kuģu lidojumus un manevrēšanu, un saukt pie atbildības personas, kuras tos pārkāpj (12. p.). Dalībvalsts savā teritorijā var noteikt maršrutus un lidostas starptautiskajai gaisa satiksmei (68. p.).

Gaisa kuģiem, to apkalpei un pasažieriem jāievēro vietējie ielidošanas, dokumentu nokārtošanas, imigrācijas, pasu, muitas un karantīnas (entry, clearance, immigration, passports, customs, quarantine) noteikumi (13., 14. p.) un jāsamaksā par lidostu un aeronavigācijas iekārtu lietošanu (15. p.). Kompetentām iestādēm ir tiesības "bez nepamatotas aizkavēšanas" veikt ārvalstu gaisa kuģu apskati un to dokumentu pārbaudi, ierodoties valstī vai atstājot to (16. p.).

Gaisa kuģi pieder valstij, kur tie reģistrēti, tiem ir atbilstoši nacionālie un reģistrācijas apzīmējumi (17., 20. p.). Tos var reģistrēt tikai vienā valstī (18. p.).

Ikviena dalībvalsts sniedz palīdzību savā teritorijā avarējušiem gaisa kuģiem, veic avārijas izmeklēšanu un pielaiž tajā avarējušā kuģa valsts novērotājus (25., 26. p.).

Ikvienā gaisa kuģījābūt reģistrācijas apliecībai, sertifikātam par derīgumu lidošanai (certificate of airworthyness), katra apkalpes locekļa licencēm (licences), borta žurnālam (journeylog book), atļaujai borta raidstacijas izmantošanai (licence), pasažieru uzvārdu sarakstam ar norādēm par izlidošanas un gala punktiem (places of embarcation and destination), kravas aprakstam un deklarācijai (manifest and declaration) [29. p.].

Ārvalstu gaisa kuģiem aizliegts bez īpašas vietējās valsts atļaujas pārvadāt pār tās teritoriju jebkurus karamateriālus [35. a)].

Ikviena valsts var aizliegt vai reglamentēt fotoaparatūras izmantošanu gaisa kuģos virs savas teritorijas (36. p.).

Ar Čikāgas konvenciju iedibināta Starptautiskā civilās aviācijas organizācija (International Civil Aviation Organization — ICAO) ar mītni Čikāgā, kas sastāv no

Asamblejas un Padomes. Tas mērķi ir starptautiskas aeronavigacijas principu un metožu izstrāde un atbalsts starptautiskajai gaisa transporta plānošanai un attīstībai (43., 44., 45. p.).

ICAO Asamblejā visām dalībvalstīm ir vienāda pārstāvība. Asambleja izskata jebkuru jautājumu, pieņem budžetu un reizi 3 gados ievēl Padomi (48., 29. p.), kura darbojas pastāvīgi un sastāv no 33 līgumslēdzēju valstu pārstāvjiem un kas ievēl arī komisijas. Padome uz 3. gadiem ievēl tās Prezidentu, viceprezidentus un ICAO Ģenerālsekretāru, kas ir tās augstākā amatpersona.

Strīdus par Čikāgas konvencijas tulkošanu un pielietošanu izšķir Padomē. Tomēr jebkura dalībvalsts var pārsūdzēt Padomes lēmumus ad hoc šķīrējtiesā vai Starptautiskās justīcijas pastāvīgajā tiesā (Permanent Court of International Justice). Konvencija labota

1954., 1961., 1974. gadā Monreālā, 1962. gadā — Romā un 1971. gadā — Ņujorkā.

Patlaban civilo komercpārvadājumu jautājumos izšķir piecas "gaisa brīvības":

1) netraucēti veikt tranzītpārvadājumus pār otras valsts teritoriju bez nosēšanās;

2) nosēsties citas valsts teritorijā tehniskos nolūkos;

3) izsēdināt pasažierus, izkraut bagāžu un kravu tikai no gaisa kuģa reģistrācijas valsts;

4) ņemt otras valsts teritorijā pasažierus, kravu un vest tos tikai uz savu valsti;

5) atvest uz otru valsti un ņemt tur pasažierus, bagāžu, kravu, neskatoties uz to, no kādas uz kādu valsti notiek pārvadājumi.

Pēdējais ir vislielāko brīvību garantējošais un mūsdienās parastākais gaisa pārvadājumu regulējuma noteikums.

Tālākajākodifikācijas attīstībā tika pieņemtas 1929. gada Varšavas un 1952. gada Romas kovencijas, kas noteica pārvadātāju civiltiesisko atbildību, tāpēc tās tiks apskatītas starptautiskajās privāttiesībās.

GAISA KUĢA, APKALPES UN PASAŽIERU TIESISKAIS STATUSS

Gaisa kuģa statusa jautājumi starptautiskajās tiesībās ir samērā vāji izstrādāti, un to galvenokārt nosaka nacionālā likumdošana. Latvijas likumdošanā šos jautājumus reglamentē 1993. gada likums par aviāciju^1, kas 5. Saeimas laikā tika labots ar Ministru kabineta 1994. gada 14. aprīļa noteikumiem Nr. 78.4

Likuma 1. p. nosaka LR suverenitāti un ekskluzīvo jurisdikciju valsts gaisa telpā. Ja LR likumi ir pretrunā ar LR starptautiskajiem līgumiem, "piemēro starptautiskā līguma noteikumus" (2. p.).

Pēc minētā Likuma 1994. gada redakcijas preambulas LR Nacionālo bruņoto spēku aviācija ir "gaisa kuģu, lidlauku u.c. objektu kopums, kas paredzēts valsts

3 LR AP un MP Ziņotājs. - 1993. - Nr. 12/13.

4 LV. - 1994. - 22.04. - Nr. 48; sk. ari — LV D. - 1994. - 4. burtn.

aizsardzībai", bet LR civilas aviācijas gaisa kuģis ir gaisa kuģis, "kas reģistrēts Civilas aviācijas gaisa kuģu reģistrā".

Nelikumīgas iejaukšanās akts civilās aviācijas darbībā ir rīcība, "kas apdraud vai var radīt draudus civilās aviācijas drošībai (personu nesankcionēta iekļūšana lidlauku un kontrolējamās zonās vai gaisa kuģī, bīstamas kravas, ieroču un sprāgstvielu pārvadāšana bez attiecīgas atļaujas, ieroču lietošana pret gaisa kuģa apkalpi vai pasažieriem, gaisa kuģa nolaupīšana u.c.".

Kā redzams, inkriminējamo darbību saraksts nav noslēgts.

Gaisa kuģa kapteinis - pilots, kā noteikts terminus skaidrojošajā preambulā, "ir atbildīgs par gaisa kuģa ekspluatāciju un drošību tā lidojuma laikā (preamb.)". Šis noteikums visnotaļ saskan ar Čikāgas konvencijas 2. pielikuma normām.

Kapteiņa pienākums ir

1) vadīt gaisa kuģa apkalpes darbību tā, lai tiktu garantēta gaisa kuģu lidojumu drošība, likumu un normatīvo aktu prasības;

2) novērst briesmas gaisa kuģim, glābt pasažierus, ievainotos apkalpes locekļus, gaisa kuģi, tā dokumentāciju un mantu, sniegt medicīnisko palīdzību ievainotajiem, ciešot nelaimes gadījumu;

3) noraidīt briesmu signālus, kas uztverti no cita gaisa kuģa, jūras vai iekšējās kuģniecības kuģa, ziņot, ja pamanīti kuģu nelaimes gadījumi, stihiskas nelaimes, briesmās esoši cilvēki, atzīmēt kartē to koordinātas un sniegt palīdzību, kas iespējama, neapdraudot vadīto gaisa kuģi, apkalpi un pasažierus (37. p.).

Kapteinim ir tiesības

1) pieņemt lēmumu par gaisa kuģa pacelšanos, lidojuma turpināšanu, nolaišanos;

2) atlikt izlidojumu;

3) "gadījumāļcad gaisa kuģa lidojuma drošība ir acīm redzami apdraudēta, kā arī, lai glābtu gaisa kuģī esošo cilvēku dzīvību pieņemt šādus lēmumus":

* par lidojuma turpināšanu, atkāpjoties no dispečera norādījumiem;

• par nosēšanos sliktākos meteoroloģiskos apstākļos, nekā paredz meteoroloģiskais minimums;

» par lidojuma pārtraukšanu un piespiedu nosēšanos;

4) savas kompetences ietvaros dot jebkurai personai, kas atrodas gaisa kuģī, obligāti pildāmus norādījumus un piemērot visus nepieciešamos līdzekļus, lai pārtrauktu jebkuras personas rīcību, kura acīm redzami apdraud lidojuma drošību, un pēc gaisa kuģa nosēšanās nodot šo personu kompetentām iestādēm;

5) ja nepieciešams, organizēt pasažieru, viņu mantas un bagāžas pārbaudi gaisa kuģa lidojuma laikā (38. p.).

"Valsts politiku un pārvaldi LR gaisa telpas izmantošanas un civilās aviācijas darbības jomā realizē LR Satiksmes ministrijas Aviācijas departaments un LR Civilās aviācijas administrācija" (5. p.), kas ir valsts pārvaldes institūcija Satiksmes ministrijas pakļautībā.

Gaisa kuģus Latvijā reģistrē Civilās aviācijas gaisa kuģu reģistrā, muitas un policijas gaisa kuģus ieskaitot.

Likuma 28. pantā noteikts, ka LR gaisa telpu un aeronavigācijas iekārtas tiek izmantotas par maksu.

Ja gaisa kuģis novirzījies no sava maršruta, LR gaisa satiksmes organizēšanas valsts uzņēmuma dispečeris var pieprasīt, lai gaisa kuģa kapteinis to nosēdina (49. p.).

Latvijā lidlauku drošības programmu īsteno lidlauku drošības dienests, sadarbojoties ar lidlaukā esošajiem robežapsardzības, muitas, policijas u.c. dienestiem, kuru darbību koordinē lidlauka civilās aviācijas drošības komisija (58. p.).

No starptautisko tiesību viedokļa noteiktas valsts gaisa kuģis lidojumā ir valsts teritorijas sastāvdaļa, un tajā darbojas attiecīgās valsts likumi. Diemžēl tas nav noteikts iepriekš minētajā Latvijas likumā. Piemēram, pēc Izraēlas 1948. gada likuma Nr. 5708 "Izraēlā reģistrēts gaisa kuģis, neskatoties uz tā atrašanās vietu, jurisdikcijas noteikšanas jautājumos tiek uzskatīts par Izraēlas teritoriju".

DIVPUSĒJIE LĪGUMI PAR GAISA SAKARIEM

Pasaulē parakstīti vairāki tūkstoši divpusēju līgumu par starptautiskajiem civilajiem gaisa sakariem, kuru pamatā parasti ir abpusības princips.

Latvija noslēgusi visai daudz divpusēju līgumu par civilo gaisa satiksmi: 25.06.92. — ar Austriju^577,1.07.92. — ar Poliju, 9.03.93. — ar Ungāriju^578,25.03.93. — ar Nīderlandi^579, 5.04.93.—arVFR^580,27.04.93. —ar Ķīnas Republiku^581,12.05.93.—ar Šveici^582,3.06.93. — ar Norvēģiju, 3.11.93. — ar Izraēlu^583,29.11.93. — ar Somiju^584,6.12.93. — ar Lielbritāniju^585, 12.12.94. — ar Beļģiju, 20.01.95. — ar Igauniju, 6.06.95. — ar Uzbekistānu^586, 3.06.93. — ar Zviedriju^587.

Šie līgumi ir visumā saskaņoti ar Čikāgas konvencijas principiem. Tie satur noteikumus, kas vērsti pret jebkādu ekskluzīvo tiesību piešķilšanu trešajai valstij (piem., Līguma ar Ungāriju 7. p.).

Praktiski visi šie līgumi pieprasa, lai dalībvalsts realizētu efektīvu kontroli pār nacionālo aviokompāniju, kas dalībvalsts vārdā īsteno līguma noteikumus (piem., Līguma ar Austriju 3. p., Līguma ar Nīderlandi 4. p. u.c.). Līgumslēdzējām pusēm ir tiesības atsaukt vai apturēt ekspluatācijas atļauju otras puses nacionālajai kompānijai, ja tā nevar pierādīt, ka reālas īpašuma tiesības un efektīva kontrole pār šo kompāniju pieder līgumslēdzējai pusei, kas to norīkojusi.

Šie līgumi parasti paredz visas lidojumu brīvības, nosakot atļautos maršrutus atsevišķos pielikumos. Parasti iekšējo pārvadājumu veikšana otrā valstī nav atļauta.

Puses apņemas viena otrai sniegt palīdzību civilās aviācijas drošības nodrošināšanā pret nelikumīgu iejaukšanos, lidaparātu nolaupīšanu vai citu pasažieru, komandas, lidaparāta, lidostu vai gaisa navigācijas iekārtu drošības apdraudējumu un rīkoties atbilstoši Tokijas 1963. gada, Hāgas 1970. gada un Monreālas 1971. gada konvencijām (Līguma ar Beļģiju 8. p.).

Par strīdu izšķiršanas procedūru parasti ir noteiktas sarunas, bet to neveiksmes gadījumā — šķīrējtiesa 3 locekļu sastāvā (piem., Līguma ar Somiju 17. p.).

CIVILĀS AVIĀCIJAS DROŠĪBA

Sešdesmitajos gados sākās starptautiskā terorisma akti un cita veida prettiesiski apdraudējumi starptautiskās aviācijas drošībai, ieskaitot lidmašīnu aizdzīšanu (highjacking). Tikai 1968. gadā vien ICAO reģistrēja 27 lidmašīnu aizdzīšanas gadījumus, bet 1969. gadā jau 70.

Noziedzīgo darbību pret civilās aviācijas drošību var iedalīt šādi:

1) noziegumi un citi prettiesiski akti, kurus veic personas, kas atrodas uz lidmašīnas borta, tajā skaitā zādzības, slepkavības u.c.;

2) lidmašīnu aizdzīšana;

3) prettiesiskas darbības, kas apdraud lidojumu drošību un kuras veic kā personas uz borta, tā ari uz zemes, piemēram, apzināta aeronavigācijas iekārtu bojāšana uz zemes, apzināta nepareizu signālu noraidīšana, mīnu ielikšana lidmašīnā u.c.

Šo noziegumu novēršanai tika noslēgtas 3 starptautiskās konvencijas.

1963. GADA TOKIJAS KONVENCIJA PAR NOZIEGUMIEM UN CITIEM TIESĪBPĀRKĀPUMIEM, KAS IZDARĪTI GAISA KUĢĪ

Tokijas konvenciju par noziegumiem un citiem tiesībpārkāpumiem, kas izdarīti gaisa kuģī, parakstīja 1963. gada 14. septembrī.[588] Tā stājās spēkā pēc divpadsmitās ratifikācijas 1969. gadā. Līdz 1996. gada 1. februārim Latvija Konvencijā nepiedalījās, kas nekādi nav attaisnojams.

Konvencijas 3. pants nosaka:

" 1. Gaisa kuģa reģistrācijas vaktij ir tiesības īstenot jurisdikciju par noziegumiem, kas izdarīti tajā (gaisa kuģī).

2. Katra dalībvalsts veic tādus pasākumus, kas varbūt nepieciešami, lai iedibinātu savu reģistrācijas valsts jurisdikciju par noziegumiem, kas izdarīti gaisa kuģī, kurš reģistrēts šajā valstī."

4. pantā tālāk papildināts:

"Dalībvalsts, kas nav reģistrācijas valsts, nav tiesīga iejaukties (interfere with) gaisa kuģa darbībā tā lidojuma laikā ar nolūku īstenot savu kriminālo jurisdikciju attiecībā uz noziegumu, kas pastrādāts gaisa kuģī, izņemot šādus gadījumus:

(a) noziegumam ir sekas (effect) šīs valsts teritorijā;

(b) noziegums izdarīts pret šīs valsts pilsoni vai pastāvīgo iedzīvotāju (resident) vai to izdarījis šīs valsts pilsonis vai pastāvīgais iedzīvotājs;

(c) noziegums ir vērsts pret šīs valsts drošību;

(d) noziegumu veido jebkurš šajā valstī spēkā esošu noteikumu vai regulējumu (regulations) par gaisa kuģa lidojumu vai manevru pārkāpums;

(e) jurisdikcijas īstenošana ir nepieciešama jebkuru šādas valsts saistību ievērošanai saskaņā ar daudzpusēju starptautisku līgumu."

Konvencijas 11. pants nosaka:

"1. Kad persona gaisa kuģī ir prettiesiski ar spēku vai spēka draudiem izdarījusi darbību, kas izpaužas kā iejaukšanās, sagrābšana (seizure) vai cita prettiesiska kontroles pār lidojumā esošu gaisa kuģi īstenošana, vai kad tā grasās šādu darbību izdarīt, dalībvalstij jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai atjaunotu vai saglabātu likumīgā komandiera kontroli pār gaisa kuģi.

2. Gadījumos, kas ietverti (contemplated) šī panta iepriekšējā daļā, dalībvalstij, kurā šāds gaisa kuģis piezemējas, cik vien ātri tas praktiski iespējams, jāļauj pasažieriem un komandai turpināt ceļu un jāatdod gaisa kuģis un tā krava personām, kas ir to likumīgie īpašnieki."

Saskaņā ar Konvenciju gaisa kuģa kapteinim lidojuma laikā ir augstākās administratīvās varas tiesības pret personām gaisa kuģī, tiesības izsēdināt (disembark) gaisa kuģa drošību pārkāpjošās personas un nodot tās dalībvalsts kompetentai varai. Konvencija arī noteica šo noziegumu izmeklēšanas kārtību.

Tādējādi Tokijas konvencija atstāja bez atbildes pašu būtiskāko jautājumu — kādas pret lidojumu un pasažieru drošību vērstas darbības ir kvalificējamas kā noziegumi. Turklāt atsevišķu valstu likumdošana nekvalificēja par noziegumiem darbības citas valsts gaisa kuģī lidojumā ārpus dotās valsts teritorijas. Tā Turcijas tiesa nekvalificēja par slepkavību stjuartes N. Kurčenko nogalināšanu PSRS lidmašīnā gaisa telpā netālu no Batumi. Arī ASV vēlāk vainīgos neizdeva PSRS aiz politiskiem motīviem. Konvencija arī neizplatījās uz precedentiem, kad gaisa kuģis bija aizdzīts bez spēka pielietošanas. Arī pašas PSRS attieksme pret Tokijas konvenciju bija divkosīga, jo pirmo lidmašīnu aizdzīšanas terora aktu izpildītāji bija palestīnieši, kurus PSRS tajā laikā atbalstīja. Arī vairākas Rietumvalstis pret izdošanas noteikumu izturējās rezervēti, ja aizdzīšana bija notikusi politiskos nolūkos. 1

Neskatoties uz to, Konvencijas dalībvalstu skaits bija liels — 1986. gadā 121 valsts.

HAGAS KONVENCIJA PAR GAISA KUĢU PRETTIESISKAS SAGRĀBŠANAS NOVĒRŠANU^589

Hāgas konvencija tika noslēgta 1970. gada 16. decembri. Jau 1986. gadā tā bija spēkā 121 valstij. Nesaprotamu iemeslu dēļ Latvija līdz 1996. gada 1. februārim šajā Konvencijā nepiedalījās.[590].

Hāgas konvencija noteica, ka jebkura persona gaisa kuģī, kas to prettiesiski sagrābusi, tiek uzskatīta par tādu, kas ir izdarījusi noziegumu. Ar to pats lidmašīnas sagrābšanas fakts, neskatoties uz to, vai tas noticis bruņota uzbrukuma rezultātā vai bez reālas spēka pielietošanas, tiek uzskatīts par noziegumu.

Konvencijas 7. pants noteica, "ja līgumslēdzēja puse, kuras teritorijā atrodas domātais noziedznieks, to neizdod, tad tai ir pienākums bez jebkādiem izņēmumiem, neskatoties uz to, vai noziegums izdarīts tās teritorijā vai ne, nodot lietu savām kompetentajām institūcijām kriminālvajāšanai. Šīs institūcijas pieņem lēmumu tāpat kā parasta nopietna kriminālnozieguma gadījumā atbilstoši šīs valsts likumdošanai."

7. pants ietvēra kompromisa variantu jautājumā par noziedznieka izdošanu, nosakot, ka valstij, kuras teritorijā atrodas aizdomās turētais noziedznieks, tas vai nu jāizdod, vaijātiesā bezjebkādiem izņēmumiem. Tā Konvencijā tika inkorporēts princips out dedicare out judicare^591.

Jautājums par lidmašīnu nolaupītāju izdošanu tiek risināts ari divpusējos līgumos. Tā, piemēram, 1985. gadā ASV ar Lielbritāniju noslēdza Papildu izdošanas līgumu^592, kas izslēdza "izdošanas izņēmumu politiskajiem noziegumiem" attiecībā uz īpaši vardarbīgiem noziegumiem, ieskaitot noziegumu sastāvus, kas minēti Hāgas, Monreālas konvencijā un 1973. gada Ņujorkas konvencijā par to noziegumu novēršanu un sodu par noziegumiem, kas vērsti pret personām, kas bauda starptautisko aizsardzību^593 ,un 1979. gada Konvencijā par ķīlniekiem^594. Bijusī PSRS noslēdza lidmašīnu nolaupītāju izdošanas līgumus praktiski ar visām kaimiņvalstīm. Arī Eiropas padomes valstis ir savstarpēji noslēgušas Eiropas konvenciju par terorisma apspiešanu^595, kas EP dalībvalstīm ļauj neuzskatīt par politiskajiem visus tos noziegumus, kas ir uzskaitīti iepriekš minētajās konvencijās.

Tomēr ari Hāgas konvencija neatrisināja vēl vienu svarīgu starptautisko gaisa pārvadājumu drošības apdraudējumajautājumu—uz zemes esošo aeronavigācijas iekārtu drošību.

Tokijas un Hāgas konvencijas darbojas attiecībā uz gaisa kuģi "lidojumā", kuru To-kijas konvencijas 1. panta (3) daļa definē kā laiku no "momenta, kad tiek ieslēgts dzinējs gaisa kuģa pacelšanai gaisā, līdz brīdim, kad beidzas piezemēšanās bremzēšanas ceļš".

MONREALAS konvencija par ciņu ar prettiesiskiem AKTIEM, KAS VĒRSTI PRET CIVILĀS AVIĀCIJAS DROŠĪBU

Monreālas konvenciju par cīņu ar prettiesiskiem aktiem, kas vērsti pret civilās aviācijas drošību,[596] parakstīja 1971. gada 23. septembrī. Jau 1986. gadajūnijā tajā piedalījās 121 valsts. Latvija diemžēl ari šajā Konvencijā līdz 1996. gada 1. februārim nepiedalījās.

Šī Konvencija detalizēti kodificēja noziegumu pret lidojumu drošību sastāvu, 1. pantā nosakot, ka

1. Ikviena persona izdara noziegumu, ja tā prettiesiski un apzināti

(a) izdara vardarbības aktu (violence) pret personu gaisa kuģī, kas atrodas lidojumā, ja šī rīcība var apdraudēt šī gaisa kuģa drošību;

(b) iznīcina ekspluatācijā esošu gaisa kuģi vai bojā to, padarot lidojumam nederīgu, vai tādā veidā, kas var apdraudēt tā drošību lidojuma laikā; vai

(c) ievieto vai rada apstākļus, lai ekspluatācijā esošā gaisa kuģījebkurā veidā tiktu ievietota iekārta vai viela, kas šo gaisa kuģi var iznīcināt vai radīt tam tādus bojājumus, kas var padarīt to lidojumiem nederīgu, vai radīt tam bojājumus, kas var apdraudēt lidojuma drošību; vai

(d) iznīcina vai bojā gaisa navigācijas iekārtas vai iejaucas to darbībā, ja jebkurš no šiem aktiem var apdraudēt lidojumā esoša gaisa kuģa drošību; vai

(e) noraida informāciju, par kuru viņš ziņa, ka tā ir nepatiesa, tādējādi apdraudot lidojumā esoša gaisa kuģa drošību.

2. Jebkura persona arī izdara noziegumu, ja tā

(a) mēģina pastrādāt jebkuru no iepriekš, šī panta 1. daļā minētajiem noziegumiem; vai

(b) ir līdzdalībniece personai, kas izdara vai mēģina izdarīt jebkuru no šādiem noziegumiem.

Saskaņā ar 2. panta (b) dalu "gaisa kuģis tiek uzskatīts par ekspluatācijā esošu no pirmslidojuma sagatavošanas brīža, kad to veic personāls uz zemes vai komanda, līdz 24 stundām pēc piezemēšanās, ieskaitot arī laiku, kamēr tas atrodas gaisā".

Iepriekš minētos starptautisko gaisa sakaru drošības apdraudējumus parasti izraisa teroristiskas organizācijas politiskajai izspiešanai, teroram, uzmanības pievēršanai savām prasībām vai kriminālnoziedznieku grupas naudas izspiešanai. Starptautiskajā praksē ir arī precedenti, kad starptautisko lidojumu drošību apdraud valstu bruņotie spēki. Tā 1973. gada 10. augustā Izraēlas gaisa spēku lidmašīnas uzbruka un piespieda nolaisties Izraēlā Libānas lidmašīnu ar ieganstu, ka tajā it kā atradās viens no Palestīņas Atbrīvošanas frontes līderiem, kura bija atzinusi, ka vainīga prettiesiskā lidmašīnas sagrābšanā un tās pasažieru un komandas nogalināšanā pazīstamajā Eņtebes incidentā. Šo Izraēlas rīcību nosodīja ANO Drošības padome rezolūcijā 337 (XXVII 1973)[597].

Nobeidzot šo tēmu, ar nožēlu jākonstatē, ka Latvija ne tikai nepiedalās neviena starptautiskajāgaisa terorisma apkarošanas konvencijā, bet tā nav ari ieviesusi attiecīgus skaidri izteiktus noteikumus savā kriminālajā likumdošanā. Latvijas krimināllikumā nav ne pantu par starptautisko terorismu, ne terorismu vispār, izņemot loti šauru terorisma aspektu, kas ietverts KK 62. pantā "Ārvalstu pārstāvja dzīvības vai veselības apdraudējums" un 63. pantā "Diversija", kas gan neietver tālāk šajā grāmatā apskatītajos starptautiskajos dokumentos par terorismu noteikto kvalifikāciju un motivāciju (sk. nodalu "Starptautiskā tiesiskā atbildība").

Kriminālkodeksā nav panta par lidmašīnu nolaupīšanu un ar to saistītu darbību. Sajānodaļāapskatīto noziegumu sastāvus daļēji, taču nepietiekami nosedz 1995. gada 1. novembra Kriminālkodeksa 79. pants par "Starptautisko lidojumu noteikumu pārkāpšanu" , kurš paredz brīvības atņemšanu no 1 līdz 10 gadiem, un 81. pants "Satiksmes ceļu vai dzelzceļa, ūdens vai gaisa transporta līdzekļu bojāšana", kurš paredz brīvības atņemšanu tikai līdz 5 gadiem, bet, ja izraisīta katastrofa, tad no 5 līdz 15 gadiem.

Jautājumi, kas skar gaisa pārvadātāju atbildību, kuri agrākajās padomju mācību grāmatās bija ietverti starptautisko publisko tiesību nodalās par gaisa tiesībām, tiks analizēti monogrāfijā "Starptautiskās privāttiesības" nodaļā "Starptautiskie gaisa pārvadājumi".

kosmosa TIESĪBU jēdziens un ATTĪSTĪBAS vēsture

Kosmosa tiesības ir starptautisko tiesību nozare, kas reglamentē kosmiskā izplatījuma un debesu ķermeņu tiesisko režīmu, kosmosa kuģu un kosmonautu tiesisko statusu, kā arī valstu sadarbību un atbildību kosmiskās telpas izpēte un izmantošanā.

Pastāv zināmas diskusijas par to, kur sākas kosmosa telpa (outer space). Daudzi autori uzskata, ka kosmosa telpas robežai vajadzētu būt pa zemāko iespējamo mākslīgā satelīta orbītu —perigeju(perigree) aptuveni 90 km augstumā, kur Zemes mākslīgie pavadoņi var turēties orbītā, izvairoties no atmosfēras bremzēšanas.[598]

1968. gadā Starptautisko tiesību asociācija pieņēma rezolūciju, pēc kuras tālāk minētajā 1967. gada Konvencijā par kosmosu noteiktais termins "kosmoss" aptver visu kosmisko telpu virs zemākā perigeja. Tajā pašā laikā teorētiski lielākais augstums, kuru var sasniegt gaisa kuģis, kas var lidot, pateicoties saskarsmei ar gaisu, ir 84 km.[599]

Diskusiju šajā jautājumā saasināja trīs ekvatoriālās valstis, kas 1976. gadā pieņēma Bogotas deklarāciju, kurā tās pretendēja uz suverenitāti gaisa telpas segmentā virs tām satelīta ģeostacionārās orbītas augstumā, kas ir aptuveni 22 300 jūdzes virs ekvatora. Skaidrs, ka šīs valstis savu suverenitāti šādā augstumā praktiski īstenot nebija spējīgas. Šo orbītu lieto telekomunikāciju satelīti, kas pastāvīgi turas virs viena noteikta zemes punkta. Telekomunikāciju satelītu ir simtiem, un šajās sakaru sistēmās investēts miljardiem dolāru. Ekvatoriālās valstis pieprasīja, lai citas valstis iegūtu no tām iepriekšēju atļauju (authorisation) izvietot šajā unikālajā zemes gravitācijas zonā sakaru satelītus.[600] [601]

ASV un vairums kosmosu izmantojošo valstu šai koncepcijai nepiekrita. Tās turpināja izvietot sakaru pavadoņus ģeostacionārajās orbītās, un Starptautiskā telekomunikāciju apvienībā^598 turpināja izdalīt valstu sakaru satelītiem (allocate) radio-frekvences pēc pieprasījuma prioritātes principa (first-come, first served). ITU šīs frekvences izdala ar Pasaules kosmisko telekomunikāciju Administratīvās konferences^602

1971. gada 15. novembrī atklāja parakstīšanai Vienošanos par Starptautiskas kosmisko sakaru sistēmas organizāciju (INTERSPUTNIK)14, kas stājās spēkā 1972. gada 12. jūlijā un kurā piedalījās tā laika sociālistiskās valstis.

Tajā pašā laikā pēc ASV iniciatīvas 1971. gada 20. augustā Vašingtonā radīja Starptautisko satelītu sakaru organizāciju (INTELSAT). Līgums stājās spēkā 1973. gada 12. februārī.

1971, gada 29. novembrī ĢA pieņēma tekstu Konvencijai par starptautisko atbildību par kosmisko objektu radīto kaitējumu^15, to vienlaicīgi atklāja parakstīšanai Londonā, Maskavā un Vašingtonā 1972. gada 29. martā. Tā paša gada 1. septembrī Konvencija stājās spēkā.

1975. gada 14. janvārī atklāja parakstīšanai Konvenciju par kosmosa telpāpalai-Žamo objektu reģistrāciju^16 ,kura stājās spēkā 1976. gada 15. septembrī.

1976. gada 13. jūlijā atklāja parakstīšanai Vienošanos par kosmosa telpas izpēti un izmantošanu mierīgiem mērķiem^17 (1967. gada Kosmoss - 2 līgums), kas stājās spēkā 1977. gada 25. martā.

1976. gada 3. septembri atklāja pārākstišanafc>HvcKcyī/ par Starptautisko satelītu jūras sakaru organizāciju (INMARSAT)18.

1977. gada 18. maijā parakstīja Nolīgumu starp ASV un PSRS par sadarbību kosmiskās telpas izpētē un izmantošanā mierīgos mērķos^19.

1978. gada 19. maijā atklāja parakstīšanai Konvenciju par Zemes distances zon-dēšanas datu nodošanu un izmantošanu.

Līgumu, kas reglamentē valstu darbību uz Mēness un citiem debess ķermeņiem^20, kuru saīsināti dēvē arī par "Līgumu par Mēnesi", ĢA pieņēma 1979. gadā.

Latvija nepiedalās nevienā no šiem kosmosa līgumiem, neskatoties uz to, ka jau pašā pirmajā— 1967. gada Līgumā par kosmosu 1991. gadā piedalījās 98 dalībvalstis, ieskaitot pat tādas loti mazas salu valstis kāAntigvaun Barbuda, Bahamas, Barbadosa, Fidži, Kipra, Tonga u.c., kurām pat tālākajā pārskatāmajā nākotnē nav ne mazāko iespējujebkādi tieši darboties izplatījumā. Tomēr nevarētu teikt, ka šīm valstīm nebūtu nekādu sakaru ar darbību kosmosā, jo absolūtais vairums pasaules valstu, arī Latvija, patlaban izmanto satelītu sakaru sistēmas, arī tās, kas saistītas ar gaisa un jūras transporta navigāciju un glābšanas sistēmām. Turklāt daudzi Latvijas zinātniskie institūti un rūpnīcas padomju laikā piedalījās kosmosa rakešu un sakaru sistēmu izveidošanas programmās.

14 Tekstu krievu vai. sk. — ВВС СССР, 1972, N^5 35, c. 317. Sk. ari — Международное право в документах, с. 563.

15 Международное право В документах, с. 578. Latvija nepiedalās.

16 Там же, с. 573.

17ТаМ же, с. 560.

18ТаМже, с. 563.

|9ТаМже, с. 584.

20 The Agreement Governing the Activities of States on the Moon and Other Celestial Bodies (Moon Treaty).

Latvija varētu būt arī ieinteresēta saņemt kompensāciju par eventuāli nokrituša satelīta vai tā daļu izraisītu kaitējumu pēc 1967. gada Konvencijas VII panta vai Konvencijas par starptautisko atbildību par kosmisko objektu radīto kaitējumu noteikumiem. Der atgādināt, ka uz kompensāciju pēc abiem līgumiem var pretendēt tikai dalībvalstis.

STARPTAUTISKO KOSMOSA TIESĪBU PRINCIPI

Galvenie starptautisko kosmosa tiesību principi tika noformulēti jau 1967. gada Līgцmāpar kosmosu.

Izvērtējot šos principus, jāņem vērā, ka ar terminu "kosmiskais objekts" saprot mākslīgo kosmisko objektu, izņemot atmosfēras vertikālās zondēšanas, tajā skaitā ģeofiziskās, raketes, kuras nesasniedz iziešanai kosmiskajā orbītā nepieciešamo ātrumu.

Dabiskos kosmiskos objektus dēvē par "debess ķermeņiem".

Ar terminu "kosmosa kuģis" apzīmē lidaparātu cilvēku vai kravas pārvietošanai, no kura nošķir tā "daļas" un "pacelšanas līdzekļus," kuri tiek uzskatīti par kosmosa kuģa sastāvdaļām, neskatoties uz to, ka to pirmās pakāpes tiek izmantotas un atdalītas pirms kuģa nonākšanas kosmosā. Līdz ar to atbildība par šīm dalām krītot nodarīto kaitējumu tiek pakļauta vispārējiem uz kosmosa kuģi attiecinātiem noteikumiem.

Bez tām izšķir ari "orbitālās stacijas" un "stacijas uz debess ķermeņiem".

Galvenie starptautisko kosmosa (vai izplatījuma) tiesību principi pēc 1976. gada ļīguma:

* kosmiskās telpas, Mēness un citu debess ķermeņu (celestial bodies) izpēte un izmantošana notiek visas cilvēces interesēs, un tie ir visas cilvēces īpašums (the province of all mankind), neskatoties uz konkrētu valstu tehniskās un ekonomiskās attīstības līmeni (Ip. l.d);

» kosmiskās telpas izpētes un izmantošanas brīvība (I p. 2. d.), tajā skaitā zinātniskās (3. d.);

* kosmiskā telpa un debess ķermeņi nav nacionālās piesavināšanās objekti, pretendējot uz suverenitāti, okupācijas vai citā ceļā (appropriation by claim of sovereignity) [Пр.];

* izplatījuma izpēte un izmantošana notiek saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, ieskaitot ANO Statūtus, starptautiskā miera, drošības saglabāšanas un sadarbības interesēs (III p.);

» orbītā ap Zemi un uz debess ķermeņiem vai citādi netiek izvietoti kodolieroči vai citi masu iznīcināšanas ieroči (IV p. 1. d.);

* izplatījums un debess ķermeņi tiek izmantoti tikai mierīgiem mērķiem, militāro bāzu un nocietinājumu ierīkošana, jebkuru ieroču izmēģinājumi un militārie manevri tur aizliegti;

* astronauti tiek uzskatīti par visas cilvēces sūtņiem izplatījumā (envoys of mankind), tiem tiks sniegta visa iespējamā palīdzība nelaimju vai ārkārtējās piezemēšanās gadījumā svešā teritorijā vai atklātā jūrā. Tādā gadījumā astronauti droši un steidzīgi jānogādā viņu kosmosa kuģa reģistrācijas valstī (V p. 1. d.);

• dažādu dalībvalstu astronauti savstarpēji sniedz cits citam palīdzību izplatījuma un uz debess ķermeņiem (V p. 2. d.);

• dalībvalstis nekavējoties informē cita citu par jebkuriem atklājumiem, kas var radīt briesmas astronautu dzīvībai vai veselībai;

« dalībvalstis nes starptautisko atbildību par darbību kosmosā saskaņā ar 1967. gada Līgumu, neskatoties uz to, vai ar to nodarbojas valstiskas vai nevalstiskas organizācijas. Nevalstisku organizāciju darbībakosmosājāsankcionē unjāuzrauga valstij;

* starptautiskā organizācija par savu darbību kosmosā ir atbildīga saskaņā ar 1967. gada Līgumu (VI p.);

• dalībvalsts, kas palaiž kosmosā objektu, un jebkura dalībvalsts, no kuras teritorijas šāds objekts tiek palaists, nes starptautisko atbildību (is internationally liable) par kaitējumu, ko šāds objekts vai tā daļas rada uz zemes, gaisa, izplatījuma telpā vai uz debess ķermeņiem citai dalībvalstij, tās fiziskajām vai juridiskajām personām (VII p-);

* dalībvalsts, kuras reģistra ierakstīts izplatījuma palaistais objekts, saglabā par šo objektu un personām uz tājurisdikciju un kontroli izplatījumā vai uz debess ķermeņa. Ja šie objekti vai to daļas tiek atrasti aiz palaidējas valsts robežām, tad tie

jāatdod īpašniekam (VIII p.);

* dalībvalstis informē ANO Ģenerālsekretāru par savu darbību, palaistajiem objektiem.un to atrašanās vietu, kurš savukārt nodod šos datus citām valstīm (XI p.).

DARBĪBA kosmosa un objektu reģistrācijā

\Kosmosa tiesību regulējums attiecas uz jebkuru valsts vai tās juridisko personu darbību kosmosā. Izšķir tiešo darbību izplatījumā, kas notiek, palaižot un izmantojot kosmosa kuģus, un netiešo darbību, kas saistīta ar iekārtu, kas izvietotas uz zemes, izmantošanu kosmiskiem mērķiem.

1975. gada Konvencija par kosmiskajā telpā palaižamo objektu reģistrāciju ieviesa to obligāto nacionālo reģistrāciju, kas bija saistīta ar jurisdikciju, kontroli, atdošanu un starptautisko atbildību. Konvencija nosaka, ka, vairākām valstīm kopīgi palaižot objektu, katra no tām patstāvīgi nosaka, kura to reģistrē. Konvencija pieļauj arī, ka objektus, kurus palaiž starptautiskā organizācija, tā pati arī reģistrē. Apstākļos, kad objektu palaiž organizācija, tā arī izlemj, kura dalībvalsts saglabās pār to jurisdikciju un kontroli, jo pati organizācija nevar īstenot tādas tiesības.

No objektiem un kosmiskajām stacijām atdalāmie bloki un transporta kuģi, kas var patstāvīgi eksistēt orbītā, jāreģistrē tāpat kā stacijas.

Līdz 1975. gada Konvencijas stāšanās spēkā brīdim starptautiskā reģistrācija notika pēc datiem, kurus dalībvalstis brīvprātīgi paziņoja ANO Ģenerālsekretāram atbilstoši ĢA 1961. gada 20. decembra rezolūcijai 1721 (XVI).

1975. gada Konvencija iedibināja juridiski obligāto reģistrāciju centralizētā reģistrā, kuru ved ANO Ģenerālsekretārs, bet faktiski Kosmiskās telpas lietu nodala ANO Sekretariātā.

KOSMONAUTU UN KOSMOSA KUĢU GLĀBŠANA

Pēc 1968. gada Vienošanās par kosmonautu glābšanu un kosmiskajā telpā palaisto objektu atdošanu ar terminu "ekipāža'saprot visas personas, kas atrodas kosmosa kuģī, neskatoties uz viņu pienākumiem. Pēc šī līguma kosmonautu glābšanai ir primāra nozīme.

Ja dalībvalsts ir saņēmusi ziņas, ka kosmosa kuģis ir nelaimē vai cietis avāriju, vai arī ārkārtējos apstākļos piezemējies citas valsts teritorijā vai atklātā jūrā, tad tā nekavējoties informē palaidēju vai visas valstis un ANO Ģenerālsekretāru, kura pienākums ir izplatīt šo informāciju ar visiem viņa rīcībā esošajiem līdzekļiem (1. p.).

Valstij, kuras teritorijā piezemējies šāds kosmosa kuģis, jādara viss iespējamais tā glābšanai un palīdzības sniegšanai sadarbībā ar objektu palaidušo valsti (2. p.).

Ja kuģis nokritis atklātā jūrā vai ārpus jebkuras valsts jurisdikcijas, tad ikvienai dalībvalstij, kurai vien tas ir iespējams, jādara viss nepieciešamais ekipāžas atrašanai un glābšanai (3. p.), un tas nekavējoties jāatdod kuģi palaidušajai valstij (4. p.). Dalībvalstij arī jādara viss iespējamais kuģa vai tā sastāvdaļu glābšanai un pēc īpašnieces valsts pieprasījuma tās jāatdod (5. p. 3. d.).

Ja dalībvalsts uzskata; ka kuģis vai tā dalās var būt bīstamas, tadparto nekavējoties jāizziņo un bez kavēšanās jāuzsāk glābšanas un neitralizācijas darbi tās valsts vadībā, kuras jurisdikcijā kuģis vai tā dalās atrodas, ar palaidējas valsts līdzdalību (4. d.). Par meklēšanu, glābšanu un kaitīgo seku novēršanu jāmaksā palaidējai valstij (5. d.).

MĒNESS UN DEBESS ĶERMEŅU TIESISKAIS REŽĪMS

Kā jau redzējām, zināmi principi, kas reglamentēja debess ķermeņu statusu, ieskaitot Mēnesi, bija ietverti jau 1967. gada Līgumā par kosmosu. Tālākajos gados vienlaicīgi ar Mēness apgūšanu turpinājās arī tā tiesiskā režīma normu izstrāde.

Līgumu, kas reglamentē valstu darbību uz Mēness un citiem debess ķermeņiem, kuru saīsināti dēvē ari par "Līgumu par Mēnesi", ĢA pieņēma 1979. gadā. Tas stājās spēkā pēc piektās ratifikācijas 1984. gada 11. jūlijā. Pretēji 1967. gada Līgumam 1979. gada Līguma stāšanās spēkā nebija saistīta ar ASV, Lielbritānijas un PSRS ra-tifīkācijām. Šajā Līgumā tā arī palika maz dalībvalstu — 1986. gadā piecas —, jo vairākumam valstu tuvākajā pārskatāmajā nākotnē nebija praktisku iespēju darboties uz debess ķermeņiem.

ASV pretojās līguma ratifikācijai, iebilstot pret tā 11. panta 5. dalās noteikumu, ka "Mēness un tā dabas resursi ir visas cilvēces mantojums" (common heritage of mankind).[603] 11, un 18. pants dod dalībvalstīm tiesības iedibināt uz tā "starptautisku

režīmu" Mēness dabas resursu izmantošanai tad, kad šī izmantošana kļūs iespējama.

11. pants ari aicina visas dalībvalstis vienlīdzīgi dalīties labumos no šo resursu ieguves uz Mēness.

Kā 1967. gada Līgums par kosmosu, tā arī 1979. gada Līgums par Mēnesi paredz Mēness un debess ķermeņu demilitarizāciju.

STARPTAUTISKA ATBILDĪBA PAR DARBĪBU KOSMOSĀ

Pēc 1967. gada Līguma dalībvalstis nes starptautisko atbildību par savu nacionālo darbību kosmosā, ieskaitot atbildību par kosmisko objektu radītajiem kaitējumiem. Detalizēti šos jautājumus reglamentē 1972. gada Konvencija par starptautisko atbildību par kosmisko objektu radīto kaitējumu, kas paredz ne tikai atbildību par kaitējumu, kas radīts uz zemes un gaisa kuģim gaisā, bet arī citas valsts kosmiskajam objektam (П, Ш p.). Konvencija skar visu veidu kaitējumus, ieskaitot ar kodolenerģiju saistītos.

Konvencija netiek pielietota kaitējumiem, kurus radījuši palaidējas valsts pilsoņi, kā arī ārvalstu pilsoņi laikā, kad viņi piedalās ar kosmisko objektu saistītajā operācijā no tā palaišanas līdz piezemēšanās brīdim, vai arī brīdī, kad viņi pēc palaidējas valsts uzaicinājuma atradušies objekta palaišanas un piezemēšanās rajona tiešā tuvumā (VII p.).

Kad objektu palaiž divas vai vairākas valstis, par ta radīto kaitējumu tas atbild solidāri (Vp. 1. p.). Tādos gadījumos cietušais var iesniegt prasību jebkurai dalībvalstij, bet tai ir tiesības griezties ar regresa prasību pie pārējiem palaišanas dalībniekiem kā līdzatbildētājiem. Atbildības daļas dalībvalstis savstarpēji nosaka pašas. Finansu atbildības savstarpējai noteikšanai dalībvalstis var noslēgt arī īpašu līgumu (V p. 2. d.).

Valsts, no kuras teritorijas objekts tiek palaists, arī tiek uzskatīta par tā dalībnieci (3. d.). Palaišanas dalībnieces savstarpēji arī nosaka atbildību par kopīgi radīto kaitējumu.

Ja palaidēja ir starptautiskā organizācija, tad tā nes primāro atbildību, bet dalībvalstis — sekundāro.

Tā kā kosmiskie objekti ir paaugstinātas bīstamības objekti, kuru palaišanā izmanto īpaši lielas enerģijas avotus, kas jau pašos pamatos ir bīstami, tad šādai darbībai ir paaugstināts kaitējuma radīšanas potenciāls, neskatoties uz jebkuru uzmanību. Šādos gadījumos jebkurš kaitējums jākompensē, neskatoties uz vainu. Šāda veida atbildību sauc par absolūto.

Tāpēc Konvencija paredz, ka palaidējas valstis nes absolūto atbildību par radīto kaitējumu uz zemes un gaisa kuģim gaisā (II p.). Atbrīvošana no šādas atbildības iespējama vienīgi tad, ja palaidējai valstij izdodas pierādīt, ka kaitējuma radīšanā vainīga pati cietusī valsts vai tās fiziskās un juridiskās personas. Par vainu tiek uzskatīta kā rupja neuzmanība, tā arī darbība vai bezdarbība, kas izdarīta ar nolūku radīt kaitējumu (VIp. l.d.).

Vel stingrāka palaidejas valsts atbildība noteikta par tas prettiesisku darbību (VI p. 2. d.). Tādā gadījumā nav paredzēta nekāda atbrīvošana no atbildības, un pat tad, ja cietusī valsts pati vainīga radītajā kaitējumā, tā vienalga var pieprasīt pilnu kompensāciju par zaudējumiem.

Palaidejas valsts starptautisko atbildību Konvencija ierobežo tikai divos gadījumos:

1) kadjebkurā vietā, izņemot uz zemes, tās kosmiskajam objektam vai arī personām un īpašumam tajā kaitējumu rada otras valsts kosmiskais objekts; otra valsts tad nes atbildību vienīgi gadījumā, kad kaitējums radīts otras valsts vai personu, kas rīkojas tās vārdā, vainas dēl (III p.);

2) ja neviena no pusēm nav vainīga, katra no tām nes atbildību tik lielā mērā, cik tā pati cietusi.

Vainas princips tiek pielietots arī gadījumā, kad divu dažādu valstu kosmisko objektu sadursmes rezultātā cieš trešā valsts. Atbildība pret trešo valsti tādā gadījumā tiek sadalīta atkarībā no vainas pakāpes. Ja to noskaidrot nav iespējams, tad atbildību sadala vienādi (IV p. 2. d.).

strīdu IZŠĶIRŠANA

Pretenzijas dalībvalstij tiek iesniegtas pa diplomātiskajiem kanāliem (IX p.). Ja diplomātiskā ceļā gada laikā tas neizdodas, tad puses izveido komisiju trīs cilvēku sastāvā pretenziju izskatīšanai (XIV p.). Katra strīdā iesaistītā puse komisijā iecel pa vienam pārstāvim. Priekšsēdētāju puses ievēl kopīgi. Ja par viņa kandidatūru neizdodas vienoties četru mēnešu laikā, tad jebkura no pusēm var griezties pie ANO Ģenerālsekretāra ar lūgumu iecelt priekšsēdētāju divu mēnešu laikā (XV p.).

Ja vairākas valstis kopā veido prasītāju vai atbildētāju, tad katra no grupveida pusēm izvēlas vienu komisijas locekli. Ja viena no pusēm divu mēnešu laikā neiecel savu pārstāvi, tad pēc otras puses lūguma priekšsēdētājs var rīkoties vienpersoniski kā komisija kopumā. Komisijas lēmums ir galīgs, ja puses par to vienojušās. Pretējā gadījumā komisijas lēmumam ir vienīgi rekomendējošs raksturs, kuru tās izskata labas gribas gaisotnē (XIX p. 2. d.).

Komisijas darbam iztērētos līdzekļus puses sedz solidāri (XX p.).

DISTANCĒTĀ ZEMES IZPĒTE

Zemes mākslīgie pavadoņi tiek plaši izmantoti kā spiegošanā, tā arī tā saucamajā "distancētajā izpētē vai zondēšanā" (remote sensing), kas ietver arī meteoroloģiskus mērķus. Lietas būtība irtā, ka vienas un tās pašas zondēšanas, respektīvi, fotografēšanas rezultātus var vienlaicīgi labi izmantot jebkuriem iepriekšminētajiem mērķiem.

Principā kosmosa izmantošana militāro sakaru un datu vākšanai militāriem mērķiem (surveillance) netiek uzskatīta par prettiesisku 1967. gada Līguma izpratnē.

Neskaidrs sākotnēji bija jautājums, vai kosmosa brīva izmantošana ietver arī brīvību vākt datus par citas valsts resursiem un darbību no kosmosa bez pētāmās valsts iepriekšējas piekrišanas. Neskaidrība bija arī par to, vai šiem datiem jābūt brīvi pieejamiem ikvienam bez izpētītās valsts piekrišanas. Nebija ari noteikts, vai pētošajai valstij bija vai nebija jādod iespēja pētāmajai valstij pirmajai iepazīties ar izpētes datiem. ASV asi noraidīja mēģinājumus ierobežot to brīvību vākt un izplatīt iegūtos datus pēc pašu gribas.

1985. gadā ANO Komisija kosmosa mierīgai izmantošanai publicēja savu ziņojumu, kurā tā lika priekšā šādus izstrādātos ANO Principus par Zemes distances izpēti no kosmosa^22:

• izpētītajai valstij ir primāras tiesības uz datiem, kas par to savākti, tāpat kā ari uz datu analīzes rezultātiem par tās teritoriju, tiklīdz šie dati ir sagatavoti;

§ pētošajai valstij ir pienākums atklāt identificēto informāciju, kas skar iespējamo kaitējumu izpētītās valsts videi;

* pētošā valsts var bez ierobežojumiem izplatīt savākto informāciju trešajām pusēm.

1992. gadā ASV valdība paziņoja, ka distances zondēšanas komercializēšanas projekts LANDSAT cietis neveiksmi. Maksa, ko pieprasīja privātā firma par izpētes datiem, bija tik augsta, ka datu izmantošana zinātnes mērķiem bija praktiski izslēgta. Privatizācijas projektu pārtrauca 1992. gada 28. oktobri un nomainīja to pret Pib. L. No. 102.555 projektu, kas nodeva izpēti Aizsardzības ministrijas NASA aģentūras ziņā.

TIEŠIE TELEVĪZIJAS RAIDĪJUMI NO KOSMOSA

Vairākas valstis, tajā skaitā agrākā PSRS, ilgstoši uzskatīja, ka tā saucamie tiešie raidījumi no kosmosa (direct broadcasts — DTBS) ir pieļaujami vienīgi ar to valstu piekrišanu, uz kuru teritoriju šie raidījumi ir vērsti.

1982. gada ANO ĢArezolūcija^23 ar 108 pret 13 balsīm noteica, ka pirms tiešajiem raidījumiem juridiski nepieciešamas konsultācijas un vienošanās starp raidošo valsti un to valsti, uz kuras teritoriju raidījumi ir vērsti. Rezolūcija vienlaicīgi rekomendēja "respektēt visu valstu kultūras un politisko integritāti".

ASV un Rietumeiropas valstis šai rezolūcijai oponēja, atsaucoties inter alia^24 uz Vispārējās cilvēka tiesību deklarācijas 19. pantu, kurš dod tiesības meklēt, saņemt un izplatīt informāciju arjebkuru līdzekļu palīdzību. Ja nostājamies šī argumentapozīcijā, tad neatbildēts tomēr paliek jautājums, kā ievērot to valstu intereses, kas grib suverēni saglabāt savu sociālo un kultūras identitāti pret agresīviem (intrusive) ārvalstu televīzijas raidījumiem.25

22 U.N. Principles Relating to Remote Sensing of the Earth from Space, U.N. Doc. A/40/20 (1985).

23 U.N. Resolution on Principles Governing the Use by States of Artifical Earth Satellites for International Direct Television Broadcasting, U.N. Res. 37/92 (1982).

24 Latin. — starp citu.

25 L. Henkin..., op. cit., pp.1371—1372.

satelītu telekomunikācijās

Kosmosa izmantošana telekomunikāciju satelītiem ir viens no galvenajiem tā praktiskās izmantošanas veidiem, ar ko nodarbojas vairākas valstis.

COMSAT ir privāta ASV korporācija, kuru radīja pēc 1962. gada Satelītu likuma^604 [605] [606] 1962. gadā starptautisko satelītu komunikāciju sistēmas izveidošanai. Tika plānots, ka šīs sistēmas īstenošanā piedalīsies vairākas valstis.

Ar satelītu komunikāciju sistēmām nodarbojas arī ITT World Communications, Inc.

1964. gadā ASV ar desmit citām valstīm parakstīja Starpvaldību līgumu globālas komunikāciju sistēmas izveidošanai^27, uz kura pamata izveidoja globālo komunikāciju sistēmu Starptautisko telekomunikāciju satelītu konsorciju^28 — INTELSAT, kurš pārņēma COMSAT radīto sistēmu. COMSAT kļuva par ASV pārstāvi INTELSAT un ekskluzīvo ASV satelītu telesakaru līzinga īstenotāju (carrier) tādām firmām kā, piemēram, A.T. & T. kosmosa segmenta īstenošanai. COMSAT patiesībā "ir īstenotāja īstenotājs" (carrier's carrier). Neskatoties uz to, ka ASV sākotnēji bija pret valsts telekomunikāciju korporāciju izveidošanu, tomēr šī metode deva iespēju īstenot publiskas intereses, inter alia dodot Savienoto Valstu prezidentam tiesības iecelt trīs no COMSAT direktoru padomes locekļiem.[607] Privātie sakaru īstenotāji iecel 6 direktoru padomes locekļus, bet pārējos ievēl privāto akciju turētāji.

Citas dalībvalstis INTELSAT sistēmā pārstāv vai nu valdības, vai publiski kontrolētas pasta vai telekomunikāciju sistēmas, kas tieši atbildīgas savām valdībām.

INTELSAT līguma objekts ir "INTELSAT kosmosa segments" [I (h) pants]", kurā ietilpst paši telekomunikāciju satelīti, to orbītu, telemetrijas kontrole, komandas, mo-notorings un viss pārējais, kas nepieciešams satelītu sistēmas vadīšanai un izmantošanai.

Staciju sistēma uz zemes, kas nepieciešama INTELSAT izmantošanai, pieder telekomunikāciju dalīborganizācijām, kas darbojas pēc nacionālajiem likumiem, kuru jurisdikcijā šīs sistēmas atrodas. ASV zemes stacijas, kuras tiek izmantotas darbībai INTELSAT sistēmā ar COMSAT starpniecību, vada Zemes staciju īpašuma komiteja^608, kas ir COMSAT un citu sakaru īstenotāju joint venture^609.

INTELSAT darbojas uz komerciāla pamata publiskajiem telesakariem. Līdzdalība tajā ir atklāta ikvienai ITU dalībvalstij pasaulē. INTELSAT dalībvalstis piedalās tajā ar savām investīciju dalām (shares), kuras nosaka utilizācijas procents INTELSAT īpašumā esošajā kosmiskajā segmentā. Nevienai dalībvalstij dala nedrīkst būt mazāka par 0,05%.

INTELSAT organizatoriskā struktūra sastāv no dalībvalstu pārstāvju Asamblejas, Gubernatora padomes (Assembly, Board of Governors) un izpildinstitūcijas, kas ir atbildīga Gubernatoru padomei un Dalībvalstu sapulcei.

Asambleja nosaka INTELSAT dalībvalstu primāro interešu loku (YII p.).

Dalībvalstu sapulce (meeting of signatories) nodarbojas ar finansu un operatoru funkcijām, kā arī nosaka dalībvalstu minimālās investīcijas, kas nepieciešamas pārstāvībai Gubernatoru padomē, kurā ir noteikta tāda balsošanas kārtība, ka neviena no dalībvalstīm nevar iegūt kontroli pārbalsošanas mašīnu, neskatoties uz to, ka principā Gubernatoru padomes locekļiem ir tik balsu, cik atbilst to kapitāla daļai. Tomēr neviena Gubernatoru padomes locekļa rīcībā nedrīkst būt vairāk par 40% balsu. Svarīgus dienaskārtības jautājumus (substantive matters) lemj ar

a) ne mazāk kā 4 Gubernatoru padomes locekļu balsīm, kas pārstāv divu trešdaļu balsu vairākumu;

b) visu Gubernatoru padomes locekļu, izņemot triju, atbalstu, neskatoties uz to kopējo investīciju dalu.

Atbilstoši 1971. gada Līgumam^32 ar četriem tā pielikumiem 1973. gadā INTELSAT izmainīja savu darbības veidu (modus operandi). Pēc jaunā līguma izveidoja INTELSAT Ģenerāldirektora posteni (Director-General), kas ir atbildīgs Gubernatoru padomei un darbojas saskaņā ar tās vadlīnijām un kuram ir tiesības slēgt līgumus INTELSAT vārdā.

INMARSAT

Starptautiskojūras sakaru satelītu sistēmu INMARSAT 1976. gadā starpvaldību diplomātiskajā konferencē Londonā izveidoja Starptautiskā jūras organizācija — IMO.33 Tās mērķis bija izveidot augstas kvalitātes satelītu visu reģionu jūras sakaru sistēmu 24 stundu darbam diennaktī. Konference 1976. gada 13. septembrī pieņēma Starptautisko jūras sakaru sistēmas konvenciju^34.

Konvencija sistēmas vadībai izveidoja starptautisko starpvaldību organizāciju. Līguma mērķis bija radīt kosmisko segmentu (space segment) starptautisko jūras sakaru sistēmai. Katra dalībvalsts saskaņā ar līgumu iecel INMARSAT savu pārstāvj-organizāciju, kas var būt arī privāta firma, pienākumu īstenošanai saskaņā ar Konvenciju (4. P-).

Pec Konvencijas, organizatorisko struktūru veido visu dalībvalstu Asambleja, kura katra valsts ir pārstāvēta ar vienu balsi. Asambleja nosaka galvenās INMARSAT vadlīnijas un apspriež Padomes (Council) ziņojumus. Padome ir tehniska divdesmit divu pārstāvju institūcija, no kuriem astoņpadsmit ir galvenie investori, bet četrus Asambleja izvēlas pēc vienmērīgas ģeogrāfiskas pārstāvniecības principa (14. p.). Padome sagatavo darba programmas un administratīvos rīkojumus. Balsu skaits ir proporcionāls

32 Agreement Relating to the International Telecommunications Satellite Organization "INTELSAT'. See 23 U.S.T. 4091, T.I.A.S. No. 7532.

33 IMO Doc. MACSAT/CONF. 38, 30 Oct. 1974, pp. 3—6.

34 Convention on International Maritime Satellite System (15 I.L.M. 233).

dalībvalstu investīcijām, jo organizācija darbojas uz komerciāliem pamatiem (5. p.). ASV ir 17, Lielbritānijai 12 un PSRS bija 11 balsis. Izpildinstitūcija ir Direktorāts

(Directorate).

Investīciju dalās sadala atbilstoši dalībnieka izmantojamam kosmiskajam segmentam pēc vadības līguma.[610] INMARSAT sistēma darbojas kopā ar sauszemes un kuģu radiostacijām.

XIV nodaļa

Kajau agrāk minēts, starptautisko tiesību subjekti ir ne tikai valstis, bet ari starptautiskās organizācijas vai institūcijas (institutions) to plašākajā nozīmē, tādas kā ANO, GATT, Starptautiskā darba organizācija (SDO) u.c.

Starptautiskās organizācijas ir starptautiskās tiesiskās sistēmas līdzdalībnieces un starptautiskās juridiskās personas (participants, actors, legal personalities) kopā ar valstīm, kuras tās radījušas un ar kurām tās vienojušās par attiecīgās organizācijas konstituējošajiemdokumentiem. Tās ir tiesību un pienākumu subjekti, kuru galvenās raksturīgās iezīmes ir

1) spēja slēgt līgumus;

2) spēja iesūdzēt tiesā un tikt iesūdzētām;

3) spēja turēt īpašumu;

4) volontē distance vai spēja pieņemt lēmumus, kas ir saistoši tās locekļiem, pat ja daži no tiem šiem lēmumiem nepiekrīt.[611]

No organizāciju dalībnieku viedokļa starptautiskās organizācijas tiek iedalītas starpvaldību un nevalstiskās starptautiskajās organizācijās.

Starptautiskās starpvaldību organizācijas ir suverēnu valstu organizācijas, kas izveidotas uz starptautiskā līguma pamata un kas radītas to statūtos paredzēto mērķu sasniegšanai un valstu darbības koordinācijai līgumā noteiktās kompetences ietvaros ar tajāformulētā sadarbības mehānisma palīdzību. Pie starptautiskajām starpvaldību organizācijām pieder ANO, Starptautiskā darba organizācija, Starptautiskais valūtas fonds, GATT, Pasaules banka u.c.

Tādējādi var secināt, ka starpvaldību organizācijas ir valstu politikas īstenošanas instrumenti. No šī viedokļa starpvaldību organizācijas nav pilnīgi neatkarīgas starptautiskās juridiskās personas. Tās nav atraujamas no valstīm, kuras šīs institūcijas radījušas.

Starptautiskās nevalstiskās organizācijas apvieno sabiedriskās organizācijas, privātas sabiedrības un uzņēmumus, kā arī dažādu valstu privātas personas. Pie

nevalstiskām organizācijām pieder, piemēram, Starptautiskā amnestija un Pasaules sieviešu organizācija.

Pēc ģeogrāfiska aptvēruma un sastāva starptautiskas organizācijas tiek iedalītas universālās, kā, piemēram, ANO, un reģionālās, kā, piemēram, Āfrikas valstu organizācija.

Pēc tiesībām piedalīties tajās starptautiskās organizācijas tiek iedalītas atklātās un slēgtās. Pasaulē ir vairāk nekā 300 starptautisko starpvaldību organizāciju.

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU STATUSS

Katras starptautiskās organizācijas statuss veidojas no vairāku starptautisko publisko tiesību normu grupām, kā arī valstu iekšējām publiskajām gan likumu, gan likum-pakļautības aktu normām. Šīs normas nosacīti varam iedalīt šādās grupās:

1) starptautiskais līgums, uz kura pamata izveidota konkrētā starptautiskā organizācija; parasti šis līgums vienlaicīgi ir arī šīs organizācijas statūti (charter, statutes); piemērs ir ANO;

2) starptautiskais līgums, kas noslēgts starp organizāciju un tās galvenās mītnes un nodalu atrašanās vietas valsti (headquarters agreement); šajā līgumā detalizēti reglamentēts tieši organizācijas statuss dotajā valstī;

3) līgums, kas noslēgts starp organizāciju un tās galvenās mītnes un nodalu atrašanās vietas valsti, parasti tiek transformēts attiecīgās valsts likumos (domestic law), kas nosaka gan organizācijas, gan tās amatpersonu statusu šajā valstī, ieskaitot imunitāti un privilēģijas. Arī šeit piemērs ir ANO.

Starptautisko organizāciju^612 statusu un funkcijas noteicošo normu kopumu

J.G. Starke raksturo kā starptautiskās konstitucionālās tiesības. Starptautiskās organizācijas starptautiskās sabiedrības vārdā šo "konstitucionālo" normu ietvaros ari īsteno savus uzdevumus.

Starke uzskata, ka šie konstitucionālie noteikumi precīzi nesaskan ar mūsdienu valstu konstitūciju principiem, taču abiem ir daudz kopēja. Tā, piemēram, starptautiskās organizācijas darbojas kā starptautiskās sabiedrības instrumenti, īstenojot virkni funkciju, kuras var raksturot kā likumdošanas, izpildu un tiesību sargāšanas institūciju pilnvaras — līdzīgi, kā tas ir valstīs.[613]

Tā ar starptautisko tiesību normu projektu sagatavošanu un radīšanu nodarbojas daudzas starptautiskās institūcijas, piemēram, ANO Starptautisko tiesību komisija, Hāgas konference, UNESCO, Starptautiskā darba organizācija un Starptautiskā darba konference (International Labour Conference), Starptautiskā jūras tiesību konference u.c. ANO Ģenerālā asambleja ar savām rezolūcijām pieņem starptautisko līgumu tekstus, un tās darbs atgādina valstu parlamentāro institūciju likumdošanas procesu.

Kā starptautiskās justīcijas institūcijas pastāv Hāgas Starptautiskās justīcijas pastāvīgā tiesa, ANO Starptautiskā tiesa (International Court of Justice) un starptautiskās arbitrāžas.

ANO administratīvi tehniska institūcija ir Sekretariāts. Izpildinstitūcija miera saglabāšanas jautājumos ir ANO Drošības padome. Līdzīgas struktūrvienības, kas vēl vairāk atgādina valsts varas institūcijas, ir Eiropas Savienībā.

Protams, starptautiskajās attiecībās pagaidām nepastāv tādas starptautiskās izpildvaras institūcijas ar tādu pašu varu pār starptautisko sabiedrību kā valstu valdības iekšējās tiesībās, taču attīstība šajā virzienā ir nepārprotama. Piemēram, Māstrihtas līguma ietvaros šī analoģija valstu un attiecīgi nāciju suverenitātes ierobežošanā jau ir tik liela, ka atsevišķas valstis, piemēram, Norvēģija un Šveice, 1994. gadā referendumos izteicās pret līdzdalību ES.

Ja apkopo visu ar dažādu kompetenci atšķirīgās starptautisko attiecību sfērās apveltīto starptautisko organizāciju darbību un tās rezultātus, tad jāsecina, ka starptautiskajās attiecībās funkciju sadale ir decentralizētāka nekā valstu iekšējās tiesību attiecībās. Starptautiskajā sfērā galvenā atbildība par miera saglabāšanu pienākas ANO, bet Eiropā — EDSA. Uzraudzību pār darba attiecībām īsteno Starptautiskā darba organizācija (ILO). Ar kultūras un izglītības jautājumiem nodarbojas UNESCO. Ja visas šīs funkcijas arī globāli būtu vienas starptautiskās organizācijas kompetencē, tad rastos starptautiskās sabiedrības pārvalde, kas sakristu ar valsts uzbūvi.

Dažkārt organizāciju statūtos ir noteikts, ka tas ir patstāvīgas starptautiskas juridiskas personas, bet citreiz ne. Piemēram, tas nav noteikts ANO Statūtos. Šis jautājums ir būtisks, jo tikai patstāvīga juridiskā persona spēj iesūdzēt tiesā un tikt iesūdzēta pati, teiksim, risinātjautājumu par tai radītā kaitējuma atlīdzināšanu.

Tā, piemēram, ANO starpnieku grāfu Folke Bemadoti Apvienotās Nācijas bija nosūtījušas uz Palestīnu samierināšanas misijā (UN Mediator). 1948. gadā viņu tur noslepkavoja cionistu teroristi. Palestīna pieprasīja Starptautiskajā tiesā konsultatīvo lēmumu jautājumā par to, vai starptautiskā organizācija var celt prasību pret dejure vai de facto valdību par kompensāciju pret valsti vai valstij līdzīgu organizāciju par tai radīto kaitējumu, ja šī valsts nav ANO dalībniece. ANO Starptautiskā tiesa savā 1949. gada konsultatīvajā lēmumā par šo jautājumu norādīja, ka "Apvienoto Nāciju Organizācija patiesībā īsteno pienākumus un bauda tiesības, kuras var izskaidrot vienīgi ar to, ka šī organizācija lielā mērā izmanto starptautiskās personības statusu un spējas darboties starptautiskajā sfērā (capacity to operate upon an international planē). ANO patlaban ir galvenā starptautiskā organizācija, un tā nevarētu izpildīt savu radītāju iecerētos mērķus, ja nebūtu ieguvusi starptautiskās personas formu."

Vienlaicīgi tiesai bija jāizlemj arī jautājums, vai šādā gadījumā ANO bija tiesīga celt prasību kompensācijai par kaitējumu, kas radīts tās amatpersonām (aģents), šo amatpersonu vai to radinieku tiesību aizstāvībai analogi tam, kā valstis ir tiesīgas aizstāvēt savus pilsoņus. Starptautiskā tiesa nolēma, ka ANO bija šādas tiesības celt prasību .par kompensāciju.[614]

No starptautiskas juridiskas personas statusa, ko organizācija iegūst līdz ar tas izveidošanu, izriet nepieciešamība to juridiski atzīt kā objektīvu realitāti ari tām valstīm, kas nav šīs organizācijas dalībnieces.[615]

Galvenā starptautisko institūciju atšķirība no valstiskajām struktūrām ir to koordinējošais un "sekmējošais" raksturs (promotional activities). Tā saucamās operatīvās vadības funkcijas (operational activities) starptautiskajām organizācijām piemīt daudz mazākā mērā. Pat vadības funkciju jomā starptautiskās organizācijas galvenokārt ir pilnvarotas vienīgi izpētīt situāciju un rekomendēt nepieciešamos pasākumus. Tā, piemēram, Starptautiskā pārtikas un lauksaimniecības organizācija un Starptautiskā veselības aizsardzības organizācija (FAO, WHO) ir vairāk "sekmējošas", bet ANO vairāk "operatīvas" dabas organizācija, kurai ir tiesības pieņemt rekomendācijas un pat saistošus lēmumus, kuru izpildei ir piespiedu mehānismi.[616]

Tomēr vairums starptautisko organizāciju ir pilnvarotas pieņemt nevis obligātus, bet gan vienīgi to dalībvalstīm rekomendējošus lēmumus (izņemot ANO Drošības padomi). Valstu griba ir suverēna un nedalīta, turpretī starptautisko organizāciju gribai ir kumulatīvs raksturs, jo tajā pastarpināti apkopota organizācijai deleģētā dalībvalstu kopējā griba.

Starptautiskās organizācijas atšķirība no valsts irtā, ka valstij piemīt visas starptautisko tiesību subjekta tiesības, bet starptautiskajai organizācijai tikai dažas, respektīvi, tās, ko valstis, īstenojot savu suverēno gribu, deleģējušas katrai konkrētajai organizācijai, vienojoties par to organizācijas statūtos. Respektīvi, starptautiskajai organizācijai nav ne savas gribas, ne suverenitātes. Kājautājumā par ANO konstatējusi Starptautiskā tiesa:

"Pretēji tam, ka valstīm piemīt visas starptautiskās tiesības un pienākumi saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, tādas vienības kā Organizācija tiesībām un pienākumiem jābūt atkarīgiem no tās mērķiem un funkcijām, kā tie noteikti to konstituējošajos dokumentos un attīstīti praksē."[617]

Līdz arto, piemēram, FAO nevar nodarboties ar starptautiskās drošības jautājumiem, bet ANO Drošības padome — ar lauksaimniecības attīstības rekomendācijām.

Starptautiskās organizācijas var īstenot attiecības kā ar valstīm, tā ar citām starptautiskajām organizācijām, kas tika apstiprināts 1986. gada Vīnes konvencijāpar starptautiskajiem līgumiem starp valstīm un starptautiskajām organizācijām vai starp starptautiskajām organizācijām.

Starptautisko organizāciju var likvidēt gadījumos,

1) kad organizācija radīta uz noteiktu laiku vai noteiktam uzdevumam un tas ir notecējis, vai arī uzdevums ir veikts;

2) ja dalībvalstis pieņēmušas šādu lēmumu, pat ja tas nav vienbalsīgs, taču pietiekams, lielvalstu balsis ieskaitot. Tādā veidā 1946. gada 18. aprīlī tika atlaista Tautu Savienība un Starptautiskās justīcijas pastāvīgā tiesa bez katras dalībvalsts individuālas piekrišanas.

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU MĒRĶI UN UZBŪVE

Atsevišķu starptautisko organizāciju kompetence un uzbūve parasti ir atšķirīgas, kas ir noteikts šo organizāciju statūtos. Tā ANO Statūtos ietvertajos organizācijas mērķos noteikts tās uzdevums saglabāt starptautisko mieru un drošību.

ANO Starptautiskā tiesa 1949. gadā jautājumā par ANO Statūtiem noteica universālu principu: "Pretēji valstīm, kam ir visaptverošas tiesības un pienākumi starptautiskajā sfērā, ko atzīst starptautiskās tiesības, tādu apvienību kā starptautisko organizāciju tiesībāmjābūt atkarīgām no mērķiem un funkcijām, kas noteiktas vai ietvertas to konstituējošajos dokumentos un attīstītas praksē."

Tādējādi nevienai starptautiskajai organizācijai nav tiesību pārkāpt tās statūtos noteikto kompetenci.

Pēc struktūras ikvienai starptautiskajai organizācijai ir sava asambleja vai "likumdevēja" institūcija, kurā katra dalībvalsts ir pārstāvēta ar vienu balsi un kura strādā sesijās, kā, piemēram, ANO Ģenerālā asambleja. Bez tam organizācijā ir ari sava izpildinstitūcija, kura strādā vairāk vai mazāk pastāvīgi, kā ANO Drošības padome un Sekretariāts. Pēdējā uzdevums ir tehniski nodrošināt organizācijas darbu, tajā skaitā ar nepieciešamo dokumentāciju.

Dažām starptautiskajām organizācijām ir arī sava justīcijas institūcija, kā ANO Starptautiskā tiesa, vai ari statūtos ir noteikta cita pastāvīga vai ad hoc strīdu izšķiršanas kārtība.

APVIENOTO NĀCIJU ORGANIZĀCIJA

ANO ir galvenā mūsdienu universālā starptautiskā organizācija, kuras svarīgākie uzdevumi ir miera un starptautiskās drošības saglabāšana, kā arī valstu mierīgas sadarbības veicināšana.

ANO Statūtu pamatprincipi tika vispirms iedibināti kara laika Atlantijas hartā (Atlantic Charter), kuru 1941. gada 14. augustā parakstīja ASV prezidents Franklins Delano Rūzvelts (Roosvelt) un Liebritānijaspremjerministrs Vinstons Čērčils (Winston Churchill).

Apvienoto Nāciju Deklarāciju 1942. gada 1. janvārī parakstīja 26 nācijas pēc tam, kad Japāna uzsāka kara darbību Klusajā okeānā.

Lēmums par mieru mīlošu nāciju apvienības izveidošanu, kas balstītos uz suverēnu vienlīdzību, pieņemts PSRS, ASV, Lielbritānijas un Ķīnas ārlietu ministru Maskavas apspriedē 1943. gada 30. oktobri. Šo mērķi apstiprināja ASV, Lielbritānijas un PSRS līderu Teherānas konference 1943. gada 1. decembri. Organizācijas oriģinālais nosaukums ir "Apvienotās Nācijas" (United Nations). Šī nosaukuma autors ir F. D. Rūzvelts.

ANO darbības pamatus un struktūru izstrādāja antihitleriskās koalīcijas četras vadošās valstis — ASV, Ķīna, Lielbritānija un PSRS — Damberton Ouksā (Dumbarton Oaks) no 1944. gada 21. septembra līdz 7. oktobrim.

Galīgais lēmums par apmēram piecdesmit nāciju konferences sasaukšanu un organizācijas izveidošanu uz Damberton Ouksā izstrādāto principu pamata tika pieņemts trīs lielvalstu Krimas (Jaltas) konferencē, kur piedalījās Cērčils, Rūzvelts un Staļins, 1945. gada 11. februāri. Jaltā ari panāca vienošanos pārbalsošanas kārtību organizācijā un tās Drošības padomi.

Divus mēnešus pēc Jaltas vienošanās Vašingtonā tika izveidota 44 nāciju juristu komisija, kas izstrādāja organizācijas Statūtus un Starptautiskās tiesas Statūtus, kuri ir AN О Statūtu neatņemama sastāvdaļa.

ANO tika izveidota Sanfrancisko "Apvienoto Nāciju konferencē par starptautisko organizāciju" United Nations Conference on International Organization), kas sākās 1945. gada 25. aprīlī un kuras laikā tika pabeigts darbs pie Statūtiem (Charter), kas ietvēra ari Starptautiskās tiesas Statūtus (Statute). 1945. gada 25. jūnijā Sanfrancisko 50 dibinātājvalstu pārstāvji (Polija nepiedalījās konferencē, bet ari tiek uzskatīta par dibinātājvalsti, tātad oficiālais dibinātājvalstu skaits ir 51) vienbalsīgi parakstīja ANO no 111 pantiem sastāvošos Statūtus, kas ir universāls starptautiskais līgums, kurš saskaņā ar Statūtu 110. pantu stājās spēkā 1945. gada 24. oktobrī pēc tam, kad to bija ratificējušas lielvalstis un vairākums no parakstījušām dibinātāj-valstīm. Kopš tā laika ik gadus 24. oktobris tiek atzīmēts kā Starptautiskā ANO diena.[618]

Pirmā Ģenerālā asambleja tika sasaukta Londonā 1946. gada 10. janvārī ar 51 valsts pārstāvību. Pirmā Drošības padome noturēja savu sēdi 1946. gada 17. janvārī. 1. februārī Trigve Lī (Trygve Lie) no Norvēģijas tika ievēlēts par pirmo Ģenerālsekretāru.

Par ANO mītnes vietu bija zināmi strīdi. Tā kā, pēc Staļina domām, Tautu Savienība bija pārāk lielā Lielbritānijas ietekmē, tad viņš kopā ar amerikāņiem iestājās par to, ka ANO mītnei jābūt ASV, kā arī tika izlemts.

Pirmās ANO Ģenerālās asamblejas ir bijušas vairākās vietās, līdz D. Rokefellera jaunākā (De. Rockefeller Jr.) dāvana deva iespēju nopirkt zemesgabalu. 1949. gada 24. oktobrī — ANO dienā — tika likts pamatakmens šīs organizācijas mītnes ēkai Ņujorkā, īstriveras krastā. Šī 39 stāvu stikla un marmora ēka, kurā atrodas Ģenerālās asamblejas un ANO Sekretariāta konferenču zāles un Dāga Hammaršelda bibliotēkas telpas, tika atklāta 1952. gadā. Ēkas arhitekts ir Volless K. Harisons (Wallace

К. Harrison). Divas pēdējās ēkas 1961. gadā pabeidza celt Forda fonds.

Šajā valstī bez dalībvalstu pārstāvjiem darbojas ap 3000 novērotāju un 450 pastāvīgi akreditētu žurnālistu. Svarīgāko pasākumu laikā žurnālistu skaits dubultojas. ANO pašai ir savi ugunsdzēsēji un sava apsardze.

ANO Statūti liela mēra atspoguļo Tautu Savienības [TS] (League of Nations) pieredzi, tradīcijas un darba kārtību. Neskatoties uz to, ka ANO ir Tautu Savienības pēctece, daudzi ANO Statūtu noteikumi, piemēram, par strīdu mierīgas izlīdzināšanas procedūru, ir izteikti daudz vispārīgākos principos nekā Tautu Savienības Statūtos (Covenant). Liela atšķirība ir arī starp bijušās TS "sankcijām" un ANO Statūtu miera nodrošināšanas "preventīvajiem" un "piespiedu" pasākumiem (enforcement action). Jauninājums ir arī dalībvalstu pienākums izdalīt ANO militāro spēku kontingentus miera nodrošināšanas pasākumiem.

Balsošanas kārtībā atšķirības ir tādas, ka TS svarīgo lēmumu (decisions of importance) pieņemšanai bija nepieciešama vienbalsība, bet ANO galvenie principi ir balsu vairākums un lielvalstu vienbalsība Drošības padomē dienas kārtības jautājumos.

Arī abu organizāciju struktūra ir atšķirīga. Sekretariāts, asambleja un padome bija ari Tautu Savienībā. ANO Asambleja ieguva Ģenerālās asamblejas, bet Padome — Drošības padomes veidolu. Bez tam tika izveidota Ekonomiskā un sociālā padome un Aizbildnības padome (Trustieship Council). Visu šo struktūrvienību funkcijas bija nodalītas cita no citas.[619]

ANO ir starptautisko tiesību subjekts. Tās darbības pamatā ir Statūti, pēc kuriem ANO var slēgt starptautiskos līgumus ar valstīm un starptautiskajām organizācijām.

ANO ir vienīgā universāla rakstura starptautiskā organizācija, kuras mērķis, kā tas noteikts Statūtu preambulas pašā pirmajā tēzē, ir "glābt nākamās paaudzes no kara briesmām".

Pārējie galvenie darbības mērķi saskaņa ar Statūtu 1. pantu ir šādi:

* saglabāt starptautisko mieru un drošību, šim nolūkam veicot kolektīvos un individuālos preventīvos un piespiedu pasākumus pret starptautisko tiesību pārkāpēju (1-P-l.d.);

» attīstīt draudzīgas attiecības starp nācijām, balstoties uz cieņu pret tautu līdztiesības un pašnoteikšanās principiem (2. d.);

# īstenot starptautisko sadarbību, risinot starptautiskos, ekonomiskos, sociālos, kultūras un humanitārosjautājumus (3. d.);

* sekmēt cilvēka pamattiesību unpamatbrivību cienīšanu (3. d.) un būt par nāciju centru savas darbības saskaņošanai, lai sasniegtu šos kopējos mērķus (4. d.).

ANO galvenie darbības principi, kas noteikti Statūtu 2. pantā, ir šādi:

* visu dalībvalstu suverēna vienlīdzība (1. d.);

« Statūtu godprātīga pildīšana (2. d.);

• strīdu izšķiršana ar mierīgiem līdzekļiem (3. d.);

• spēka un spēka draudu nelietošana pret jebkuras valsts teritoriālo integritāti un politisko neatkarību (4. d.);

• palīdzības sniegšana ANO un tas atteikums jebkurai valstij, pret kuru organizācija uzsākusi kolektīvos preventīvos vai piespiedu pasākumus (5. d.);

• organizācija nodrošinās, ka tās valstis, kas nav ANO dalībnieces, rīkosies saskaņā ar šiem principiem tik tālu, cik tas nepieciešams starptautiskā miera un drošības saglabāšanai (6. d.);

• neiejaukšanās valstu iekšējās lietās (izņemot piespiedu pasākumus) (7. d.).

Līdzdalība ANO. ANO dalībvalstis tiek iedalītas dibinātājās (original members) un tajās, kas uzņemtas Statūtu 4. pantā noteiktajā kārtībā.

Par ANO locekli saskaņā ar šo pantu var kļūt jebkura miermīlīga, suverēna valsts, kas uzņemas visas Statūtu saistības un, pēc Organizācijas sprieduma, spēj un grib tos pildīt. Valsti par ANO locekli pēc Drošības padomes rekomendācijas balsojot apstiprina Ģenerālajā asamblejā (tātad ar vismaz divām trešdaļām balsu). Saskaņā ar Starptautiskās tiesas 1948. gada konsultatīvo lēmumu 4. pants bez iepriekš minētā tulkojams tādējādi, ka jebkura valsts, balsojot par otras valsts uzņemšanu ANO, nevar balstīties uz citiem, izņemot 4. pantā noteiktus apsvērumus, un nevar balsot ar atrunu, ka tādā gadījumā tiks uzņemta vēl kāda cita valsts.[620]

1950. gadā Starptautiskā tiesa nolēma, ka Ģenerālā asambleja (ĢA) nav tiesīga uzņemt ANO jaunas dalībvalstis bez Drošības padomes (DP) iepriekšējas rekomendācijas. Taču ĢA vienmēr ir tiesības noraidīt DP rekomendēto kandidātu.[621]

Dalībvalsts līdzdalības apturēšana (suspension) un izslēgšana (expulsion) no ANO saskaņā ar Satūtu 5,—6. pantu notiek ar ĢA balsojumu pēc DP rekomendācijas. Darbības apturēšana var būt preventīvs vai piespiedu pasākums par sistemātisku Statūtu pārkāpšanu.

Kājau teikts, ANO ir decentralizētāka par bijušo Tautu Savienību. ANO galvenās institūcijas (principal orgāns) ir 6: Ģenerālā asambleja (General Assembly), Drošības padome (Security Council), Ekonomiskā un sociālā padome (Economic and Social Council), Aizbildnības padome (Trusteeship Council), Starptautiskā tiesa (International Court of Justice) un Sekretariāts (Secretariat). Nepieciešamības gadījumā ANO var veidot sesiju un starpsesiju darbam vajadzīgās palīg institūcijas (Subsidiary Orgāns) (7. p. 2. d.), ko ir tiesīgas darīt ĢA un DP (22., 29. p.). Galvenā ANO institūcija ir Ģenerālā asambleja.

ANO budžetu veido dalībvalstu ikgadējās biedru naudas, kuras var būt no 0,01 līdz 25% no kopējā budžeta, kā arī sponsoru iemaksas. 25% no budžeta iemaksā ASV, kuru teritorijā šī nauda arī tiek tērēta, jo ANO galvenā mītne ir Ņujorkā, un ar izmaksu un nodokļu sistēmas starpniecību ANO nauda lielā mērā atgriežas Savienoto Valstu budžetā.

1994. gadā dalībvalstis bija parādā ANO parastajam budžetam 835 miljonus USD un 2,6 miljardus par miera uzturēšanas operācijām. Brīvprātīgie ziedojumi 1993. gadā budžetam ir bijuši vairāk par 100 miljoniem USD, bet ANO Attīstības programmai vairāk par 1,4 miljardiem USD.[622]

Galvenās mītnes Eiropā ir Zenēvā un Vīnē.

ANO oficiālās valodas ir angļu, franču, spāņu, krievu, ķīniešu un arābu.

ANO IEGULDĪJUMS STARPTAUTISKO TIESĪBU NORMU PROGRESĪVĀ RADĪŠANĀ

ANO Statūtu 13. panta a. daļā noteikts, ka "Ģenerālā asambleja ierosina izpēti un dod rekomendācijas ar mērķi:... sekmēt starptautisko tiesību progresīvu attīstību un to kodifikāciju".Ņemot vērā arī to, ka ANO ĢA ir augstākā institūcija, kas ar savām rezolūcijām pieņem starptautisko līgumu tekstus un atklāj šo līgumu ratifikāciju, varam secināt, ka Ģenerālajai asamblejai pieder augstākā starptautisko tiesību normu radīšanas un kodifikācijas kompetence.

Saskaņā ar Statūtu 11. panta 2. daļu "Ģenerālā asambleja var arī apspriest jebkuru jautājumu, kas attiecas uz starptautiskā miera un drošības saglabāšanu".

Starptautisko tiesību attīstības un kodifikācijas jautājumu ANO ĢA izskatīja jau tās pirmās sesijas pirmajā daļā 1946. gada 14. februārī.

Rīkojoties pēc tās Sestās komisijas (tiesībujautājumi) rekomendācijām, ĢA 1946. gada 14. decembrī pieņēma priekšlikumus, kādā veidā Ģenerālsekretāram jāreģistrē, jāsistematizē un jāpublicē starptautiskie līgumi. ĢA ari izveidoja Komiteju starptautisko tiesību progresīvai attīstībai un kodifikācijai (Committee on the Progressive Development of International Law and its Codification), kura uzsāka savu darbu 1947. gada 12. maijā Ņujorkā. Šī komiteja rekomendēja Starptautisko tiesību komisijas (International Law Commission) izveidošanu. ĢA par tās dibināšanu 1947. gada 21. novembrī pieņēma rezolūciju 174 (II) un apstiprināja tās Statūtus. Komisija sāka darbu 1949. gadā.

Starptautisko tiesību komisija sagatavo starptautisko līgumu projektus. Pie dažām tēmām komisija sāk strādāt pati pēc savas iniciatīvas, citu izstrādi tai rekomendē ĢA. Kad komisija darbu pie līgumprojekta ir pabeigusi, ĢA parasti sasauc valstu pilnvaroto pārstāvju starptautisko konferenci, kurā tiek izstrādāts līgumprojekta galīgais variants, kas tiek pieņemts un atklāts parakstīšanai. Citos gadījumos šo pēdējo līgumprojekta slīpējumu izdara ANO ĢA Sestā komisija.

Svarīgāko Starptautisko tiesību komisijas izstrādāto konvenciju vidū jāmin visas 1958. gada Ženēvas jūras tiesību konvencijas; 1961. gada Konvencija par apatrisma samazināšanu; 1961. gada Vīnes konvencija par diplomātiskajām tiesībām; 1963. gada Vīnes konvencija par konsulārajām tiesībām; 1969. gada Konvencija par speciālajām misijām; 1969. gada Vīnes konvencija par starptautisko līgumu tiesībām; 1973. gada Ņujorkas konvencija par to starptautisko noziegumu novēršanu un sodu par noziegumiem, kas vērsti pret starptautiski aizsargātām personām, ieskaitot diplomātiskos aģentus; 1975. gada Vīnes konvencija par valstu pārstāvību to attiecības ar universāla rakstura starptautiskajām organizācijām u.c.[623]

ANO pastāvēšanas laikā un ar tās līdzdalību pieņemti daudzi starptautiskie akti, kas veido vispāratzīto mūsdienu starptautisko tiesību pamatus atbruņošanās jautājumos, starptautiskās drošības un cilvēka tiesību ievērošanas stiprināšanā. Līdz 1994. gada decembrim ANO kopā pieņēmusi 465 līgumus.

Piemēram, par starptautisko drošību nodrošinošiem pamatdokumentiem var nosaukt Deklarāciju par neiejaukšanos valstu iekšējās lietās un to neatkarības un suverenitātes ievērošanu (1965), Deklarāciju par starptautiskās drošības nostiprināšanu (1970), Līgumu par kodolieroču izmēģinājumu aizliegšanu atmosfērā, kosmosā un zem ūdens (1963), Līgumu par kosmiskās telpas izmantošanu mierīgiem mērķiem (1967), Līgumu par kodolieroču neizplatīšanu (1970), Deklarāciju par neatkarības piešķiršanu koloniālajām zemēm un tautām (1960), Deklarāciju par visu rasu diskriminācijas formu likvidēšanu (1963), Konvenciju par aparteīda novēršanu un sodu par to (1973).

ANO bija izšķiroša loma arī dekolonizācijā. Masu informācijas līdzekļos un zinātniskajā literatūrā daudz mazāk salīdzinājumā ar starptautiskās drošības jautājumiem ir izgaismotas starptautiskajai sociālajai un ekonomiskajai attīstībai veltītās ANO programmas. 1996. gadā dienas kārtībā bija Ģenerālsekretāra 1994. gada 6. maijā Ģenerālajai asamblejai nodotā "Attīstības dienas kārtība".[624] Ar ekonomiskās attīstības jautājumiem ANO nodarbojas Apvienoto Nāciju Attīstības programma (United Nations Development Programmē — UNDP).

Attīstības jautājumiem 1994.-1996. gadā tika veltītas šādas konferences: "Globālā konference par mazo salu un jaunattīstības valstu nepārtraukto attīstību" Barbadosā 1994. gadā; "Vispasaules konference par dabas katastrofu samazināšanu" Jokohamā, Japānā, 1994. gadā; "Starptautiskā konference par iedzīvotājiem un attīstību" Kairā 1994. gadā; "Pasaules sagaita par sociālo attīstību" Kopenhāgenā 1995. gadā; "Ceturtā vispasaules sieviešu konference" Pekinā 1995. gadā; II ANO Konference par apdzīvotajām vietām (Habitat - II) 1996. gadā Stambulā.

Attīstības jautājumu izpēti koordinē "Nepārtrauktās attīstības politikas koordinācijas departaments", kuru vada Nitins Desai. Departaments izdod žurnālu "World Economic and Social Sureay", ir izveidojis īpašu, datorizētu informācijas sistēmu (United Nations Economic and Social Information System), ar kuras palīdzību tiek publicēta literatūra ekonomiskajos, sociālajos un statistikas jautājumos, kā, piemēram, Pasaules statistikas, kā ari Pasaules iedzīvotāju gadagrāmatas un to datu bāzes.[625]

Ekonomikas jautājumiem veltīts arī UNCTAD(UN Conference on Trade and Development) darbs, bet par to tuvāk būs pastāstīts šī darba autora monogrāfijā "Starptautiskās privāttiesības".

ANO GALVENĀS INSTITŪCIJAS UN TO PILNVARAS ĢENERĀLĀ ASAMBLEJA

ANO galvenā darbībasforma ir ĢA ikgadējās sesijas, kas sanāk septembra trešajā otrdienā.

Ģenerālā asambleja (ĢA) ir ANO augstākā institūcija un organizācijas locekļu kopsapulce. ĢA statuss reglamentēts ANO Statūtu IV nodaļā. Katras valsts delegācija ĢA nevar sastāvēt vairāk kā no 5 pārstāvjiem un 5 to vietniekiem. Tai ir tiesības pieaicināt nepieciešamo skaitu padomnieku un ekspertu. ĢA katrai valstij ir viena balss.

ĢA sēdes vada tās ik gadus ievēlēts priekšsēdētājs, kam ir 17 vietnieki. Tā pati sev apstiprina procedūru (21. p.).

ĢA sesijas ir reizi gadā, taču bez tam speciālās sesijas var sasaukt Ģenerālsekretārs pēc DP un dalībvalstu vairākuma pieprasījuma (at the request).

ĢENERĀLĀS ASAMBLEJAS FUNKCIJAS UN PILNVARAS (FUNCTIONS AND POWERS)

Saskaņā ar Statūtiem ĢA ir tiesīga

• apspriest ikvienu jautājumu, kas ir ietverts Statūtos, tajā skaitā:

vispārējos sadarbības principus miera un starptautiskās drošības uzturēšanai, kā arī atbruņošanās jautājumus, dot šajā ziņā rekomendācijas DP un dalībvalstīm (11. p. l.,2. d.);

jautājumus par starptautisko sadarbību ekonomiskajā, sociālajā, kultūras u.c. ANO kompetences jomās;

« organizēt jebkura jautājuma izpēti;

• dot rekomendācijas par pasākumiem ikvienas tādas situācijas mierīgai izlīdzināšanai, kas varētu apdraudēt vispārējo mieru un labklājību vai draudzīgas attiecības starp tautām (14. p.);

• vērst DP uzmanību uz katru situāciju, kas varētu apdraudēt starptautisko mieru un drošību (1 1. p. 3. d.); tomēr ĢA nav tiesīga dot šādas rekomendācijas laikā, kamēr DP nodarbojas ar šo situāciju vai strīdu, izņemot gadījumus, kad DP šīs rekomendācijas pieprasa (requests) [12. p. 1. d.];

• pieņemt un apspriest DP un citu ANO struktūrvienību ziņojumus (15. p.);

• uzraudzīt un &n'feē(jebkuras ANO funkcijas izpildi (10. p.), tajā skaitā specializēto institūciju darbā;

• pieņemtrezolūcijas, kurām ir rekomendējošs raksturs dalībvalstīm un Drošības padomei (izņemot tālāk norādītajos jautājumos);

• labot Statūtus (108.-109. p.);

• pieņemt konvenciju tekstus.

Statūtu ietvaros ĢA ir bijusi galvenā loma arī, lai nodrošinātu starptautisko mieru un drošību un dotu pretsparu agresijai. Tā ANO pieņēma virkni lēmumu par kara pārtraukšanu Indoķīna (1946-1949), sekmēja Lielbritānijas, Francijas un Izraēlas bruņoto spēku izvešanu no Ēģiptes (1956). Drošības padome pieņēma rezolūciju Nr. 242 (1967) un 338 (1973) Tuvo Austrumu krīžu politiskajai noregulēšanai. Ne pārāk sekmīga ir bijusi ANO darbība bijušajā Dienvidslāvijā, kaut gan tika pielietotas jaunas, it kā efektīvākas metodes un pasākumi, piemēram, NATO gaisa spēku izmantošana piegādēm un piespiedu pasākumiem, ieskaitot NATO valstu profesionālu policijas spēku nosūtīšanu. Tomēr noslēgt mieru starp bijušās Dienvidslāvijas karojošajām pusēm 1996. gadā Deitonā piespieda ASV.

1996. gada sākumā viens miera uzturēšanas bataljons Dānijas vienības sastāvā tika nosūtīts uz Dienvidslāviju ari no Latvijas.

Pilnīgi izgāzās ASV karaspēka izmantošana pilsoņkara apturēšanai Somālijā 1994. gadā.

Bet lielvalstu DP savtīgi īstenotās veto tiesības nereti novedušas pie daudzu krīžu iesaldēšanas vai pat jautājuma izslēgšanas no DP darba kārtības procedūras balsošanas ceļā. Vairākos tādos gadījumos iniciatīvu ir pārņēmusi ĢA. Tā ĢA 1950. gada 3. novembrī pieņēma slaveno rezolūciju "Vienotība mieram " (Unity for Peace), kas noteica ĢA ārkārtējo, speciālo sesiju sasaukšanu 24 stundu laikā pēc jebkuru septiņu DP locekļu balsojuma vai dalībvalstu vairākuma prasības ĢA, ja DP nespēj darboties veto tiesību izmantošanas dēļ. Tādos gadījumos ĢA var izveidot Miera novērošanas komisiju (Peace Observation Commission) situācijas novērošanai starptautiskās spriedzes reģionos un Kolektīvo pasākumu komiteju (Collective Measures Committee) to kolektīvo metožu apspriešanai, kas būtu nepieciešamas, lai saglabātu starptautisko mieru un drošību.

Šo ĢA iniciatīvas pasākumu vidū ir ari 1950. gada 17. novembra ĢA rekomendācijas par Labo pakalpojumu pastāvīgās komisijas (Permanent Commission of Good Offices) izveidošanu. Pēc ĢA iniciatīvas 1962. gadā tika izveidota arī Astoņpadsmit nāciju atbruņošanās komiteja (Eighteen-Nation Disarmament Committee), kas vēlāk tika pārveidota par Atbruņošanās komitejas konferenci (Conference of the Committee on Disarmament (CCD)), kura izvietota Zenēvāun sastāv no 31 dalībvalsts pārstāvja, un inter alia kalpo kā atbruņošanās un bruņojuma kontroles forums virzībā uz pilnīgu atbruņošanos starptautiskajā kontrolē.

Viens no vislielākajiem ĢA panākumiem ir miera atjaunošana 1956. gada Suecas konflikta precedentā starp Ēģipti, Izraēlu, Franciju un Lielbritāniju, kas patiesībā bija triju valstu agresija. Šajā gadījumā DP darbu bloķēja šo lielvalstu veto tiesību izmantošana. Tad, balstoties uz ĢA rezolūciju "Par vienotību mieram", pēc septiņu DP dalībvalstu balsojuma 1956. gada 1. novembrī tika sasaukta ārkārtējā, speciālā ĢA sesija. Sesijā tika pieņemta rezolūcija par uguns pārtraukšanu un "Apvienoto Nāciju Ārkārtējo spēku" izveidošanu, kas garantētu miera atjaunošanu kanāla zonā. Tas pats mehānisms tika izmantots 1960. gadā Kongo.

Tātad viens no ĢA neapšaubāmas ietekmes līdzekļiem ir tās starptautiskā autoritāte, kas var pilnvarot dalībvalsti uz noteiktu darbību.

Savus lēmumus ĢA pieņem rezolūciju veidā, kurām ir rekomendējošs raksturs, izņemot gadījumus, kad tā īsteno vadības funkcijas. ĢA rezolūcijām Statūtos noteiktās

vadības kompetences ietvaros ir obligāts raksturs. Tā, piemēram, saistoši ir ĢA lēmumi budžeta, jaunu dalībvalstu uzņemšanas, to darbības apturēšanas un izslēgšanas jautājumos, DP nepastāvīgo locekļu (23. p.) un 27 EKOSOP locekļu, kā ari, balsojot paralēli ar DP, Starptautiskās tiesas locekļu ievēlēšanā (61. p.).

ĢA rezolūciju spēks ir absolūts (mandatory), arī izrādot iniciatīvu vai rekomendējot starptautisko sadarbību politiskajos jautājumos un sekmējot progresīvu starptautisko tiesību attīstību un kodifikāciju.

ĢA vada Ekonomiskās un sociālās padomes un Aizbildnības padomes darbu, ievēl Drošības padomes nepastāvīgos locekļus, piedalās Starptautiskās tiesas locekļu vēlēšanās, pēc Drošības padomes ieteikuma iecelANO Ģenerālsekretāru un apstiprina budžetu.

Jebkura dalībvalsts tiesīga ierosināt kāda jautājuma ieslēgšanu ANO dienaskārtībā.

ANO Ģenerālā asambleja strādā šādās 7 galvenajās pilna sastāva komitejās un komisijās (Main Committees):

• Pirmā komiteja (politiskie un drošības jautājumi);

» Speciālā politiskā komiteja (dala kompetenci ar 1. komiteju);

• Otrā komiteja (ekonomiskie un finansu jautājumi);

• Trešā komiteja (sociālie, humanitārie un kultūras jautājumi [no šejienes nosaukums — "trešais grozs"]);

• Ceturtā komiteja (aizbildniecības un teritoriju, kurām nav savas pašpārvaldes,

jautājumi);

• Piektā komiteja (administratīvie un budžeta jautājumi);

• Sestā komisija (tiesībujautājumi).

Bez tam ĢA izveidojusi virkni citu pastāvīgo un ad hoc komiteju un komisiju, tādu kā: Procedūras komiteja (Procedūrai Committee), Ziedojumu (Contributions)komiteja, Padomnieku (Advisory) komiteja administratīvajos unbudžetajautājumos, Audi-torupadome (Board ofAuditors), Atbruņošanās komisija (DisarmamentCommission).

Ģenerālās asamblejas plenārsēdēs notiek vispārēja politiskā diskusija, un tur pieņem rezolūcijas parjautājumu nodošanu attiecīgajai komitejai. Pēc jautājuma izskatīšanas pēc tā būtības komitejas nolasa ĢA plenārsēdē savus referātus un rezolūciju projektus.

Rezolūcijas ĢA pieņem arī komitejās un komisijās, balsojot ar parasto balsu vairākumu, atturējušos vērā neņemot. ĢA plenārsēdēs svarīgos jautājumos rezolūcijas pieņem ar 2/3 klātesošo balsu vairākumu, neņemot vērā atturējušos un iztrūkstošos. Ar divu trešdaļu balsu vairākumu iecel ari DP nepastāvīgos locekļus un nosaka, kuri dienaskārtības jautājumi ir "svarīgi" (important) [18. p. 2. d.]. Citos, tajā skaitā procedūras jautājumos ĢA pieņem lēmumus ar parasto balsu vairākumu. ĢA lēmumu pieņemšanā veto (veto) tiesību nav nevienam. Taču lielvalstis var ar savām veto tiesībām bloķēt DP pieņemt rezolūciju par noteikta jautājuma ieslēgšanu ĢA dienaskārtībā.

Valsts, kura parādā ANO vairāk nekā divu gadu dalības naudu, zaudē balsstiesības ĢA (19. p.). Šī perspektīva draudēja Latvijai 1996. gadā.

ĢA sesijas vispārējo darba organizēšanu veic Ģenerālā komiteja, kuras sastāvā ietilpst Ģenerālās asamblejas priekšsēdētājs, 17 viņa vietnieki un 7 komiteju priekšsēdētāji.

Tatad ĢA priekšsēdētājs un viņa vietnieki visuma veic parlamentu spīkeriem raksturīgas funkcijas, tomēr nekādu varas pilnvaru pār dalībvalstu pārstāvjiem viņiem nav.

ĢA sesijās izstrādā un pieņem Starptautiskos līgumus, tādējādi veicot diplomātiskās konferences funkcijas.

Pēc Drošības padomes vai dalībvalstu pieprasījuma var sasaukt ĢA speciālās sesijas īpaši aktuālujautājumu izskatīšanai.

DROŠĪBAS padome

DP ir ANO vadošā, pastāvīgi strādājošā politiskā institūcija, kas nes galveno atbildību par starptautiskā miera un drošības saglabāšanu pasaulē un darbojas visu ANO valstu vārdā.

DP sēdes notiek periodiski, tās var organizēt jebkurā vietā pasaulē, un tajās katru no dalībvalstu pārstāvjiem var aizstāt valdības loceklis vai cits speciāli iecelts pārstāvis (28. p.). Sēdes vada DP priekšsēdētājs (President).

Kā raksta T.M. Franks, "Drošības padomes darbības "Griničas pēda"16 ir rīcība "kolektīvās drošības" (collective security) vārdā (2. p. 7. d.), kuras koncepcija radusies XX gadsimtā.”17

K. Tomušats secina, ka, ņemotvērā miera un drošības izšķirošo lomu, milzīga nozīme ir tam, ka valstis šajā ziņā ir deleģējušas visu varu Drošības padomei rīkoties to vārdā (on their behalf) savstarpējo attiecību risināšanai.18 Šeit viņš balstās uz 24. p. 1. d. noteikumu.

Drošības padome sastāv no piecpadsmit valstu pārstāvjiem — pieciem pastāvīgajiem locekļiem (ASV, Lielbritānija, Krievija (agrāk PSRS), Francija un Ķīna) un desmit nepastāvīgajiem locekļiem, kurus ievēlē uz 2 gadiem. Līdz 1965. gadam nepastāvīgo locekļu bija seši. Tagad to ir desmit. Nepastāvīgos locekļus ĢA ievēlē, kandidātu izvēlē ņemot vērā valstu ieguldījumu miera un drošības saglabāšanā.

1995. gadā DP sastāvs uzvārdu angļu transkripcijā bija šāds: priekšsēdētājs Cardenas (Argentīna), WangKuexian (Ķīna), Sporyš (Čehija), Merimee (Francija), Henze (Vācija), Martinez Blanco (Hondurasa), Wis numur ti( I ndonēzija), Fulci (Itālija), Gam-bari (Nigērija), Al-Khussaby (Omana), Lavrov (Krievija), Ubalijoro (Ruanda), Sir Dāvid Hannay (Lielbritānija), Albright (ASV).19

16 Angļu pēdas etalons, kas glabājas Griniča.

I7T.M. Franck, "Fairness in the International Legal and Institutional System, General Course of Public International Law", in — Collected Courses of the Hague Academy of International Law, 1993, III, Tome 240, (1994) Nijhof Publ., Doderecht, Boston, London, p. 189.

18 Christian Tomuschat, "Obligations Arising for States Without or Against their Will", in - Collected Courses of the Hague Academy of International Law, 1993, IV, Tome 241 (1994) p. 334.

19 Securty Council, Fifth Year 3492nd Meeting, Wednesday, 18 January 1995, 10.30 a.m.Doc. (S/PV.3492).

Drošības padomes darba bez balsstiesībām var piedalīties tas valsts pārstāvis, kura, pēc DP uzskatiem, ir īpaši ieinteresēta dotajā jautājumā (31. p.). Tāpat DP sēdēs bez balsstiesībām var piedalīties ari jebkura kā strīdā iesaistītā dalībvalsts, tā arī valsts, kas nav ANO dalībniece (32. p.).

Saskaņā ar Statūtu 25. pantu valstis apņēmušās pakļauties DP lēmumiem un pildīt tos. Tādējādi DP var pieņemt valstīm juridiski saistošas rezolūcijas, kuru izpildi ANO var garantēt ar spēku.

Balsošanas kārtība. Katram Drošības padomes loceklim ir viena balss. Lēmumus, procedūras jautājumos pieņem, kad par tiem nodots ne mazāk kā 9 (līdz 1965. gadam 7) visu locekļu balsis. Lēmumus citos jautājumos pieņem arī ne mazāk kā ar 9 balsīm, bet to vidū jābūt visiem DP pastāvīgajiem locekļiem. Tā DP pastāvīgie locekli var īstenot savas veto tiesības vienīgi tad, kad pieņem lēmumus dienaskārtības jautājumos.

Strīdu mierīgas izlīdzināšanas jautājumos (pacific settlement of disputēs) gan Statūtu IV nodaļā, gan 52. panta 3. daļā noteiktajā kārtībā (strīdu nodošana reģionālajām organizācijām) iejauktajai pusei jāatturas no balsojuma, neskatoties uz to, vai tā ir pastāvīgais vai nepastāvīgais DP loceklis (27. p. 3. d.).

Ja DP pastāvīgais loceklis šajā kārtībā brīvprātīgi atturas no balsojuma, tas netiek uzskatīts par šķērsli DP rezolūcijas pieņemšanai. Šis princips iedibināts saskaņā ar vairākiem precedentiem, tajā skaitā ar Starptautiskās tiesas 1971. gada konsultatīvo lēmumu Namībijas lietā^626 [627]. Šajā gadījumā par DP rezolūciju, pēc kuras Dienvidāfrikas turpmākā atrašanās Namībijā tika pasludināta par prettiesisku, divas lielvalstis atturējās no balsojuma. Tiesa nolēma, ka balsojums bija spēkā.

DP pastāvīgo locekļu veto tiesības, kā ari nākamās lielvalstu pretišķības tika paredzētas un kritizētas jau no pašas Sanfrancisko konferences laikiem. Veto tiesību atbalstītāji apgalvo, ka DP pastāvīgie locekļi nes galveno atbildību par mieru un drošību pasaulē, tāpēc nevienu no viņiem nevar piespiest balsot pretēji savai pārliecībai. Sanfrancisko konferencē lielvalstis nāca klajā ar Kopējo skaidrojošo paziņojumu^21, ka jebkurajautājuma risināšana DP gala rezultātā novedīs pie piespiedu pasākumu (enforcement action) izlemšanas un šeit noteikti nepieciešamas veto tiesības. Paziņojumā tālāk bija apsolīts, ka lielvalstis (Great Powers) nepielietos veto tiesības patvaļīgi ar mērķi graut DP darbību. Tomēr, kā redzējām no iepriekš teiktā, dažādas lielvalstis dažādos jautājumos bieži, pielietojot veto tiesības, bloķēja DP darbu, un tad iniciatīvu miera un drošības nodrošināšanā nācās uzņemties Ģenerālajai asamblejai.

DP, piemēram, 1994. gadā pieņēmusi šādas rezolūcijas: ANO atbalsta misijas izvietošana Ruandā (S/RES/893); ANO loma vēlēšanu procesā Dienvidāfrikā (S/RES/894); ANO spēku Libānā mandāta pagarināšana (S/RES/859); ANO novērotāju misijas mandāta pagarināšana Gruzijā (S/RES/896); ANO operācijas Somālijā (S/RES/897)[628] u.c.

Par katru DP sēdi publicē arī atsevišķu oficiālu informāciju.

DROSIBAS PADOMES PILNVARAS

Drošības padome, kājau teikts, nes galveno atbildību par mieru un drošību pasaulē. Būdama pēc sava dalībvalstu pārstāvju skaita samērā neliela un iekļaujot lielvalstis kā pastāvīgos locekļus, tā ir spējīga ātrāk vienoties par efektīvu rīcību strīdu izlīdzināšanā.

Būtiski ir tas, ka saskaņā ar Statūtu 25. pantu valstis ir apņēmušās pakļauties un izpildīt DP lēmumus. DP pilnvaras "situāciju" un "strīdu" gadījumos (situations and disputēs) noteiktas Statūtu VI un YII nodalās ietvaros.

Drošības padome ir tiesīga

• izpētīt jebkuru situāciju, lai noskaidrotu, vai tā nevar izraisīt starptautiskas pretišķības, kuras var pāraugt strīdā, lai konstatētu, vai situācija nevar apdraudēt starptautisko mieru un drošību (34. p.); šī redakcija nav skaidra, jo nav noteikts, kas un kā pateiks, vai tas ir strīds vai situācija, jo dažkārt starp tiem nav precīzi nosakāma robeža;

» konstatēt, ka dotā situācija var apdraudēt starptautisko mieru un drošību;

• konstatētjebkuru miera pārkāpuma vai agresijas aktu;

• pieprasīt konfliktējošajām pusēm izšķirt strīdu mierīgiem līdzekļiem, kad tas apdraud starptautisko mieru un drošību;

• dot rekomendācijas vai pieņemt lēmumus par nepieciešamajiem pasākumiem miera atjaunošanai vai uzturēšanai (39. p.);

• aicināt iesaistītās puses pakļauties preventīvajiem pasākumiem (40. p.).

Tādi piespiedu pasākumi var būt kolektīvi vai individuāli, ar vai bez spēka pielietošanas (demonstrācijas, blokādes u.c., pēdējā laikā arī NATO Bruņoto spēku pielietošana bijušajā Dienvidslāvijā). DP var aicināt dalībvalstis daļēji vai pilnīgi saraut ekonomiskās attiecības un visus sakaru veidus ar tiesībparkapeju vai pat pārtraukt diplomātiskās attiecības.

Ja minēto pasākumu nepietiek, lai tiesībpārkāpējs pārtrauktu savu prettiesisko darbību, DP var pielietot sauszemes, jūras un gaisa spēkus tālākai ietekmēšanai.

DP tāpat tiesīga noteikt, vai piespiedu pasākumos jāpiedalās daļai vai visām dalībvalstīm. Ja DP rekomendēto preventīvo vai piespiedu pasākumu īstenošanā dalībvalsts sastopas ar ekonomiskām grūtībām, tad šai dalībvalstij ir tiesības par to konsultēties ar DP (50. p.).

Neskatoties uz to, ka Statūti pieļauj valstu pašaizsardzību, tas nedrīkst traucēt DP galvenās atbildības par mieru un drošību īstenošanu. ANO dalībvalstu pienākums ir sadarboties ar DP tās pasākumu īstenošanā (48.—49. p.) un slēgt ar ANO līgumus par bruņoto spēku kontingentu izdalīšanu. ANO Bruņoto spēku plānus izstrādā Kara štāba komiteja (Military Staff Committee), kas ir pakļauta DP.

Drošības padomes darbības robežas. Kā Namībijas lietā^629 norādīja Starptautiskā tiesa, DP kompetence ir loti plaša un lielā mērā atkarīga no pašas DP gribas. Tomēr tā nebūt nav neierobežota, tās ietvarus nosaka DP uzdevums: starptautiskā miera un drošības nodrošināšana, kas ir Statūtu 1. un 2. pantā noteiktie mērķi un principi, kā arī 24. un 39. pantā noteiktie kritēriji. Saskaņā ar tiem situāciju un strīdu izlīdzināšanai jānotiek

ar "mierīgiem līdzekļiem atbilstoši taisnīguma un starptautisko tiesību principiem" (1. p.) bez iejaukšanās lietās, kas pēc būtības ir valstu iekšējā kompetencē (2. p.).

Tā kā pēdējā Statūtu tēze nav skaidra, tad praksē DP pielieto kritēriju, ka lieta "pēc būtības" (essentially) vairs nav valsts iekšējājurisdikcijā, ja tā izraisa starptautisku satraukumu, kas sniedzas aiz valsts robežām (rise issues of internationai concern transcending State boundaries).

Protams, arī šī DP interpretācija neievieš pilnīgu skaidrību un dod iespēju iejaukties valsts iekšējās lietās. Tāpēc daudz pilnīgāks ir šis Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgās palātas skaidrojums Tunisijas un Marokas pilsonības dekrētu jautājumā 1923. gadā:

"Jautājums par to, vai noteikta lieta ir vai nav vienīgi valsts jurisdikcijā, ir visai relatīvs; tas atkarīgs no starptautisko attiecību tālākas attīstības."[630]

Bez tam DP sekmē vietējo strīdu izšķiršanu ar mierīgiem līdzekļiem reģionālo organizāciju ietvaros (52. p.), nepieciešamības gadījumos tāpat lietojot piespiedu pasākumus DP vadībā. Ja reģionālās organizācijas pašas pielieto šos pasākumus, tad par visiem tiem jāziņo DP.

Par ĢA un DP starptautiskās drošības pasākumiem tuvāk runāts nodaļā "Starptautisko strīdu mierīga noregulēšana un miera saglabāšana".

EKONOMISKA UN SOCIĀLĀ PADOME

EKOSOP sastāv no 54 locekļiem, kurus ievēlē uz 3 gadiem. Katru gadu pārvēlē 18 locekļus. Katrai valstij EKOSOP ir ne vairāk kā viens pārstāvis (61. p.).

EKOSOP sanāk uz sesijām divas reizes gadā. Eēmumus pieņem ar parasto balsu vairākumu, neņemot vērā atturējušos.

EKOSOP savas kompetences ietvaros, kas aptver ekonomiskos, sociālos, kultūras, izglītības, veselības aizsardzības un ar tiem saistītus jautājumus, tajā skaitā cilvēka tiesību jautājumus, veic pētījumus un sagatavo referātus pēc savas vai ĢA iniciatīvas, gatavo rekomendācijas un konvenciju projektus, sasauc konferences, slēdz līgumus ar starptautiskajām organizācijām (62. p.), uzaicina uz savām sēdēm bez balsstiesībām jebkuras dalībvalsts vajadzīgo pārstāvi.

EKOSOP koordinē savas kompetences specializēto institūciju darbu un slēdz līgumus ar tām, saņem no tām informāciju un nodod savus secinājumus Ģenerālajai asamblejai, kuras norādījumus tā pilda (64., 65., 66. pants).

AIZBILDNIECĪBAS padome

Aizbildniecības padome (Trustieship Council) darbojas saskaņā ar ANO Statūtu XII nodalu — "Aizbildniecības sistēma" [75.-85. p.] un XIII nodalu — "Aizbildniecības padome" [86.-91. p.]. Dekolonizācijas procesa rezultātā tā ir praktiski zaudējusi savu nozīmi.

STARPTAUTISKA TIESA

ANO Starptautiskā tiesa (International Court of Justice) ir galvenā ANO un pasaules starptautiskās justīcijas institūcija. Tā darbojas saskaņā ar ANO Statūtu XIV nodaļu "Starptautiskā tiesa" [92.—96. p.ļ un "Starptautiskās tiesas Statūtiem", kas ir ANO Statūtu neatņemama sastāvdaļa.

5 5

Starptautiskā tiesa izveidota 1945. gadā, tā atrodas Hāgā un darbojas pastāvīgi. Starptautiskajai tiesai ir piekritīgas lietas, ko tās izlemšanai brīvprātīgi nodevušas ANO dalībvalstis — ANO Starptautiskās tiesas Statūtu dalībnieces, kuras atzīst šīs tiesas jurisdikciju. Pēc Ģenerālās asamblejas, Drošības padomes vai citu ANO institūciju pieprasījuma ST var pieņemt ari konsultatīvus lēmumus juridiskos jautājumos, ja prasītājs atzinis to obligāto raksturu.

ANO ST sastāv no 15 tiesnešu kolēģijas, kurus uz 9 gadiem ievēlē Ģenerālā asambleja un Drošības padome no pasaules ievērojamāko juristu — starptautisko tiesību speciālistu — vidus.

Tiesneši ir neatkarīgi savos spriedumos. Amata pildīšanas laikā viņi izmanto diplomātisko imunitāti un privilēģijas.

ANO ST lietas izlemj, balstoties uz starptautiskajām konvencionālajām tiesībām, starptautiskajām paražām un vispāratzītiem tiesību principiem, tiesu spriedumiem un doktrīnām, ko izstrādājuši ievērojami juristi.

ST spriedumi pusēm ir obligāti, ja

* tās ir atzinušas šīs tiesas obligāto jurisdikciju vai

* brīvprātīgi nodevušas lietu ST; vai

* atzinušas ST jurisdikciju jautājumos par starptautisko līgumu tulkošanu, jebkuru starptautisko tiesību aspektu, starptautiskajām saistībāmun kaitējuma izlīdzināšanu; vai

* noteikto starptautisko attiecību sfēru regulējošais starptautiskais līgums automātiski nodod strīdus šī līguma regulēšanas priekšmeta ietvaros ST un puses ir līguma dalībvalstis.

Lietu izskatīšana notiek publiski angļu vai franču valodā. ST spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams citādi kā tikai sakarā ar jaunatklātiem apstākļiem. Lēmums ir obligāts tikai strīdā iesaistītajām pusēm un tikai dotajā lietā.

Par ST darbu tuvāk runāts nodaļā "Starptautiskā justīcija".

ANO SEKRETARIĀTS

Sekretariāts sastāv no Ģenerālsekretāra^631 kancelejas, departamentiem un birojiem. Personālu komplektē uz iespējami plašas ģeogrāfiskas pārstāvniecības pamata (Statūtu 101. p.). Valstīm izdala kvotas, kuras aizņem pēc konkursa principa, lai garantētu amatpersonu augstu kompetences un godprātības līmeni. Sekretariāta un Ģenerālsekretāra darbību reglamentē Statūtu XV nodala [97.—101. p.].

Ģenerālsekretāru ievēlē Ģenerālā asambleja uz 5 gadiem pēc DP priekšlikuma ar vienkāršo balsu vairākumu no pieredzējušu un augstu vērtētu diplomātu vidus. Pēc pastāvošās prakses Ģenerālsekretāru neievēlē no lielvalstu pārstāvjiem. Viņu var vienu reizi pārvēlēt amatā.

Ģenerālsekretārs nevada ĢA plenārsēdes. Viņš ir vienīgi augstākā ANO amatpersona (chief executive), kas tomēr apveltīta ar milzīgu starptautisko autoritāti, tāpēc daudzos gadījumos viņš izpilda starpnieka funkcijas starptautiskajos strīdos. Taču Ģenerālsekretāram nav administratīvas varas pār dalībvalstīm, un viņš nevar uzurpēt Drošības padomes funkcijas.

Ģenerālsekretārs ir tiesīgs vērst DP uzmanību uz situāciju, kas varētu apdraudēt mieru un starptautisko drošību (99. p.), aicināt ANO institūcijas pievērst uzmanību noteiktiem jautājumiem, veikt to izpēti. Ģenerālsekretārs var uzņemties iniciatīvu un pildīt uzdevumus, ko viņam uztic ANO institūcijas.

Pildot savus uzdevumus, Ģenerālsekretārs un Sekretariāta amatpersonas nedrīkst meklēt un saņemt instrukcijas ne no vienas valdības vai citas varas ārpus ANO (100. p.). Savā darbībā viņiem jāatturas no jebkuras rīcības, kas var atsaukties uz viņu kā starptautisko amatpersonu stāvokli, kuras atbildīgas vienīgi Organizācijas priekšā (100. p. 1. d.).

Ģenerālsekretāra galvenais uzdevums ir panākt, lai ANO Sekretariāts sekmīgi nodrošinātu ANO darbu. Viņš ik gadus uzstājas ĢA ar gada ziņojumu (Annual report). ANO ir bijuši šādi ģenerālsekretāri: Trigve Lī [Trygve Lie] — Norvēģija; Dāgs Ham-maršelds [Hammerskjold] — Zviedrija; U Tans [Thant] — Birma (1962.—71.); Kurts Valdheims [Waldheim] — Austrija; Peress de Kueljars—Argentīna un Butross Butross Gali [Boutros Boutros-Ghali) — Ēģipte.

Sekretariāta uzdevums ir "tehniski" nodrošināt ANO darbu, tajā skaitā ar nepieciešamo dokumentāciju, tulkiem un administratīvi tehnisko personālu.

Par Ģenerālsekretāra pilnvarām un precedentiem starptautiskās drošības nodrošināšanai tuvāk runāts abās tālākajās starptautiskajai drošībai veltītajās nodaļās.

ano SPECIALIZĒTAS iestādes

Mūsdienu starptautisko organizāciju darbības koordinācija pirms kara notika Tautu Savienības, bet tagad ANO ietvaros. ANO 57. pantā noteikts, ka starptautiskās institūcijas, kuras dēvē par "specializētajām iestādēm" (specialized agencies), ir nodibinātas saskaņā ar starpvaldību līgumiem, un tām ir plaša starptautiskā atbildība, kas noteikta to pamatdokumentos, ekonomiskajā, kultūras, sociālajā, izglītības, veselības aizsardzības u.c. sfērās. Pantā noteikts, ka tās jāsasaista ar ANO ar savstarpējo līgumu palīdzību starp šīm organizācijām un ANO Ekonomisko un sociālo padomi. Šie līgumi jāapstiprina Ģenerālajai asamblejai un katrai atsevišķai organizācijai (ANO Statūtu 57. pants un 63. p. 1. daļa).

EKOSOP ir pilnvarota koordinēt šo specializēto institūciju darbību, dot tam rekomendācijas un saņemt no tām regulāru informāciju par savu darbību, lai pārliecinātos, ka šīs institūcijas seko tām dotajām rekomendācijām (64. p.). Līdzīgi noteikumi iekļauti ari specializēto institūciju statūtos.

Patlaban specializētās institūcijas kļuvušas par galvenajiem ANO darbības instrumentiem (organizational tools), jo to uzdevums ir atbalstīt Apvienoto Nāciju Ģenerālo asambleju un Drošības padomi to lēmumu izpildē.

Šīs sadarbības īstenošanai starp ANO un specializētajām institūcijām izveidota Koordinācijas administratīvā komisija^26, kuru komplektē ANO Ģenerālsekretārs, specializēto institūciju izpildorgānu vadītāji, kā arī Starptautiskās atomenerģijas aģentūras ģenerāldirektors. 1962. gadā EKOSOP izveidoja vēl Speciālo komiteju koordinācijas jautājumos, kuras uzdevumos bija noteikts sekot ANO "ģimenes" (family) darbībai ekonomiskajos, sociālajos, cilvēka tiesību un attīstības jautājumos, studēt Koordinācijas administratīvās komisijas atskaites un ANO galveno institūciju norādījumus un nodot savus secinājumus EKOSOP. 1966. gadā to pārdēvēja par "Programmas un koordinācijas komiteju". Tagad tā sastāv no 21 locekļa un darbojas kā galvenā ĢA un EKOSOP plānošanas, programmu izstrādāšanas un koordinācijas palīginstitūcija.27

Specializētās institūcijas darbojas kā uz līgumu ar ANO un savu statūtu, tā uz līgumu ar savām mītnes valstīm pamata. Tām ir vienādi noteikumi ar ANO budžeta un starptautisko amatpersonu darba līgumu jautājumos.

Apvienoto Nāciju Izglītības, zinātnes un kultūras organizācija (UNESCO) radīta 1946. g. 4. novembrī. Latvija tajā piedalās. Darbības mērķi: sekmēt mieru un drošību, veicinot valstu sadarbību izglītības, zinātnes, kultūras un informācijas laukā. Šo mērķu sasniegšanai UNESCO organizē valstu sadarbību intelektuālajā jomā un veic operatīvus pasākumus kā kultūras, tā arī ekonomikas sfērā.

UNESCO augstākā institūcija ir Ģenerālā konference, kas sastāv no valstu — UNESCO locekļu pārstāvjiem, kurus sasauc reizi divos gados kopējās politikas, programmas un budžeta izstrādāšanai. Ģenerālā konference ievēl Izpildu padomi, kas sastāv no 45 locekļiem, tiek sasaukta reizi gadā un atbild par Konferences pieņemtās programmas izpildes kontroli. Sekretariāts, kas izpilda programmu, ir pastāvīgas darbības administratīvā institūcija. Sekretariātu vada ģenerālais direktors. UNESCO atrašanās vieta ir Parīze.

ANO Pārtikas un lauksaimniecības organizācija (FAO) radīta 1945. gada 16. oktobrī saskaņā ar Atlantijas hartas noteikto mērķi — radīt cilvēcei iespēju dzīvot, neciešot no trūkuma. Statūti parakstīti Kvebekā (Kanāda). Mērķi: uzlabot pārtikas apgādi, pacelt dzīves līmeni, sekmēt labāku lauksaimniecības, zvejniecības un pārtikas rūpniecības produkcijas sadali, uzlabot lauku iedzīvotāju dzīves apstākļus. FAO veicina

26 Administrative Committee on Co-ordination. 27J.G. Starke, ibid., pp. 653—655.

ari progresīvo zinātnes ideju izplatīšanu un palīdzības sniegšanu šajājoma. 1960. gada FAO sāka starptautisko kampaņu pret badu. Kampaņas nacionālās filiāles darbojas vairāk nekā 100 valstīs.

FAO augstākā institūcija ir valstu pārstāvju konference (pa vienam pārstāvim no valsts), kas sanāk reizi divos gados politikas noteikšanai un budžeta apstiprināšanai. Konference ievēl Padomi, kas sastāv no 42 valstu pārstāvjiem un ir FAO vadošā institūcija starpkonferenču laikā. Pastāvīgo štatu, kas sastāv no starptautiskajiem kalpotājiem, vada ģenerālais direktors. FAO mītne atrodas Romā. FAO kopā ar ANO realizē Vispasaules pārtikas programmu.

Ģenerālā vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (GATI) (General Agreement on Tariffs and Trade) ir daudzpusējs starptautiskais līgums, tiesību normu kopums, uz kurām balstās valstu savstarpējās tirdzniecības attiecības. GATT vienlaicīgi ir arī starptautiska starpvalstu organizācija konsultācijām tirdzniecības jautājumos. Tā izveidota Zenēvā 1947. gadā.

Galvenā institūcija ir sesija, ko sasauc reizi gadā. Izpildinstitūcija — Pārstāvju padome — sanāk 10 reizes gadā. Sekretariāts strādā pastāvīgi Zenēvā. Uz GATT dalībvalstīm tiek attiecināts vislielākās labvēlības režīms, kas netiek attiecināts uz muitas savienībām un brīvās tirdzniecības zonām. Viens no GATT galvenajiem darbības virzieniem ir muitas tarifu pazemināšana un starptautisko ekonomisko attiecību pārveidošana. Par to vairāk var izlasīt autora monogrāfijā "Starptautiskās privāttiesības".

1964. gadā GATT izveidoja Starptautisko tirdzniecības centru, kas darbojas kopīgi ar ANO Konferenci tirdzniecības un attīstības iautājumos (UNCTAD) [United Nations Conference on Trade and Development] — Ģenerālās asamblejas institūciju, kas radīta saskaņā ar tās 1964. gada rezolūciju. UNCTAD piedalās visas ANO dalībvalstis, kā arī valstis, kas nav ANO locekles, bet ir tās specializēto iestāžu vai Starptautiskās atomenerģijas aģentūras dalībvalstis.

Uzdevumi: sekmēt starptautiskās tirdzniecības attīstību un koordinēt citu ANO iestāžu darbu starptautiskās tirdzniecības un ekonomiskās attīstības jautājumos, kā arī izstrādāt tiesību normas šajā jomā. UNCTAD augstākā institūcija ir konferences sesija, kuru sasauc ne retāk kā reizi četros gados. Sesiju starplaikā UNCTAD vada Tirdzniecības un attīstības padome, kura ir atklāta visiem organizācijas locekļiem un tiek sasaukta 2 reizes gadā.

Starptautiskā atomenerģijasasentūra (IAEA) [International Atomic Energy Agency] ir viena no svarīgākajām starptautiskajām starpvalstu organizācijām ANO sistēmā. Tā radīta saskaņā ar Ģenerālās asamblejas 1955. gada rezolūciju starptautiskās sadarbības sekmēšanai, lai atomenerģiju izmantotu mierīgiem mērķiem. Statūti apstiprināti 1956. gadā, stājās spēkā 1957. gadā. IAEA saista ar ANO speciāla vienošanās, pēc kuras tā ik gadus iesniedz ĢA, bet nepieciešamības gadījumos ari DP atskaites par savu darbību.

Augstāka institūcija Ģenerāla konference, kas sastāv no visu dalībvalstu pārstāvjiem, kuri sanāk ikgadējās un speciālajās sesijās. Praktisko darbu vada Pārvaldnieku padome, kas sastāv no 35 locekļiem un padota Ģenerālajai konferencei. Tekošo darbu veic sekretariāts, to vada Ģenerāldirektors, kuru uz 4 gadiem iecel Pārvaldnieku padome un apstiprina Ģenerālā konference.

Mērķi (bez minētajiem): garantēt, lai starptautiskā palīdzība kodolenerģijas izmantošanā, kas notiek IAEA uzraudzībā un kontrolē, netiktu izmantota militāriem mērķiem; sniegt palīdzību atomenerģijas izpētē un pielietošanā; sekmēt radioizotopu izlietošanu medicīnā, lauksaimniecībā un rūpniecībā; organizēt materiālu un iekārtu piegādi; realizēt kontroli saskaņā ar Atomieroču neizplatīšanas līguma (1968) noteikumiem, sūtot inspekcijas; noteikt drošības normas; sūtīt drošības misijas; sniegt palīdzību likumu un konvenciju projektu izstrādāšanā; vadīt Starptautisko kodolinfor-mācijas sistēmu. Līdz 1985. gadam IAEA noslēgusi līgumus ar 95 valstīm par to kodoldarbības kontroli. IAEA kontrolē atrodas 98% kodoliekartu valstīs, kurām nav kodolieroču. Latvija ir IAEA dalībvalsts.

Starptautiska darba organizācijaiILO) [International Labour Organization] radīta 1919. gadā kāTautas Savienības autonoma organizācija. Statūti ir XIII Versalas līguma (1919) sastāvdaļa, kas tika pieņemti apstākļos, kad Budapeštāun Berlīnē notika ielu cīņas, bet Padomju Krievij ā—pilsoņu karš. Šajā situācijā ILO tika izveidota kā zināma veida sociālo konfliktu drošības ventilis.

Nevar noliegt lielo ILO pozitīvo lomu strādnieku darba apstākļu uzlabošanā. Jau abu pasaules karu starplaikā ILO ietvaros tika pieņemtas starptautiskas konvencijas par 8 stundu darbadienu, 48 stundu darba nedēļu, bezdarba pabalstiem, sieviešu un bērnu darba aizsardzību, piespiedu darba likvidēšanu un asociāciju tiesību vienlīdzību.

ILO mērķi: sekmēt stabilu mieru, veicinot sociālo taisnīgumu; ar starptautisku pasākumu starpniecību uzlabot darba apstākļus un paaugstināt dzīves līmeni; sekmēt ekonomisko un sociālo stabilitāti. Šo mērķu sasniegšanai ILO sasauc valdību, arodbiedrību un uzņēmēju pārstāvju konferences, kurās tiek izstrādātas rekomendācijas starptautiskajām darba normām un konvencijām cilvēka tiesību, darba tiesību, asociāciju brīvību, darbadienas ilguma u.c. jautājumos.

ILO struktūra: augstākā konsultatīvā institūcija — Ģenerālā konference, kas sastāv no valstu delegācijām, kuras veido divi valdības, viens darba devēju un viens strādājošo pārstāvis. Konferences galvenais uzdevums — izstrādāt starptautiskās sociālās normas konvenciju veidā. Administratīvā padome sastāv no 56 locekļiem, kas vada Starptautisko darba biroju — konferences sekretariātu un Administratīvo padomi. Birojs vāc un izplata informāciju, sniedz palīdzību valdībām likumprojektu izstrādāšanā, vada tehniskās sadarbības programmas. Biroju vada ģenerāldirektors. Mītne atrodas Zenēvā (Šveice), bet atsevišķas nodalās — vairāku valstu galvaspilsētās.28

3Si Basie Facts about the United Nations, NY, UN (1980) pp. 107—108.

Starptautiska civilas aviācijas organizācija (ICAO) [International Civil Aviation Organization] radīta saskaņā ar 1944. gada Čikāgas konvencijas par starptautisko civilo aviāciju noteikumiem pēc tās ratifikācijas 1947. gadā.

Mērķi: studēt starptautiskās civilās aviācijas problēmas; noteikt starptautiskās civilās aviācijas normas; sekmēt starptautiskā gaisa transporta plānošanu un attīstību. Šie mērķi tiek īstenoti: veicinot drošības normu pielietošanu, vienveidīgu operāciju un vienkāršotas kārtības ieviešanu uz starptautiskajām robežām; sekmējot jaunu tehnisku metožu un iekārtu ieviešanu; izstrādājot vienotu meteoroloģiskās apkalpošanas, lidojumu kontroles un sakaru sistēmu; izveidojot meklēšanas un glābšanas organizācijas.

Augstākā institūcija — Asambleja, kas sastāv no dalībvalstu pārstāvjiem, kuru sasauc ne retāk kā reizi 3 gados un kas apspriež ICAO politiku. Padome sastāv no 33 valstu pārstāvjiem, tā ir pastāvīgas darbības institūcija, kas realizē Asamblejas lēmumus, pieņem starptautiskās aeronavigācijas noteikumus, pēc dalībvalstu lūguma var pildīt starptautiskās arbitrāžas funkcijas strīdu noregulēšanai. Padome ievēlē Prezidentu. Mītne atrodas Monreālā. ICAO ir 7 nodalās, Eiropas nodala ir Parīzē.[632] [633]

Starptautiskā attīstības asociācija (IDA) [International Development Association], kas ir saistīta ar Pasaules banku, tika izveidota 1960. gadā. Tās uzdevums ir gādāt fondus attīstības projektiem uz koncesiju noteikumu pamata trūcīgākajām ANO dalībvalstīm, kuru nacionālais ienākums uz vienu iedzīvotāju bija zem 610 USD, pēc atvieglotiem noteikumiem. Juridiski un finansiāli IDA no Pasaules bankas ir atdalīta, taču to pārvalda vienas un tās pašas personas. Kredīti, kurus izsniedz IDA, ir konvertējamajās valūtās, un tie veidojas no Pasaules bankas pelņas summām. Šie kredīti tiek izsniegti bez procentiem ar labvēlīgu termiņu pagarināšanu (grace period) līdz desmit gadiem un 35-40 gadu nomaksas termiņu (maturity).

1992. finansu gadā IDA izsniedza kredītus par 6549 miljoniem USD 49 valstīm.

1992. gadā Latvija kļuva par IDA locekli.

IDA pārvalda tā pati administrācija, kas Pasaules banku. Arī adrese ir tā pati

Vašingtonā un Ņujorkā.

Starptautiskā finansu korporācija (IPC) [International Finance Corporation], kas arī ir saistīta ar IBRD, radīta 1956. gadā. Tā ir daudzpusēja attīstības institūcija, kas sekmē ekonomisko attīstību ANO dalībvalstīs - jaunattīstības zemēs, atbalstot investīcijas privātajā sektorā, sekmējot vietējo kapitāla tirgu attīstību un stimulējot starp-tautisko privātā kapitala tiešo aizdevumu plusmu bez valdības garantijām.

1992. gadā tajā bija 146 dalībvalstis.

IFC organizē padomdevējus valdībām. 1992. fiskālajā gadā ar IFC dalībvalstu finansiālo atbalstu tika novadīti 3 300 miljoni USD 167 projektiem 51 valstī, no tā 1 200 miljoni kredītos, 375 miljoni akcijas un 251 miljons garantijas. Visi IFC kredīti tika izsniegti pēc tirgus likmēm.

IFC adrese ir tāda pati kā Pasaules bankai. Tai ir arī ofiss Ņujorkā pie ANO.

Starptautiskā elektrosakaru savienība (ITU) [International Telecommunication Union] ir starptautiskā starpvalstu organizācija, kas sākotnēji (1865. gadā Parīzē) radīta kā starptautiskā telegrāfa savienība. 1934. gadā tā pārdēvēta par ITU pēc Starptautiskās elektrosakaru konvencijas pieņemšanas (1932. gadā Madride). 1947. gadā ITU tika reorganizēta, un tā noslēdza līgumu ar ANO, līdz ar to kļūdama par tās specializēto iestādi.

Mērķi: regulēt, koordinēt un plānot visu veidu starptautiskos elektrosakarus, kosmiskos radiosakarus, sekmēt šo sakaru izmantošanu; sadalīt radiofrekvenču spektru un reģistrēt to piešķiršanu visā pasaulē; veicināt elektrosakaru standartizāciju, novērst to traucējumus, sniegt palīdzību valstīm. Darbs notiek konferencēs un apspriedēs un saistīts ar tehniskās informācijas izdošanu.

Augstākā institūcija — Pilnvarotā konference, ko sasauc reizi piecos gados. Vispasaules administratīvās konferences sasauc telegrāfa, telefona, radiosakaru un papildu radiosakaru reglamentu pārskatīšanai. Reģionālās administratīvās konferences sasauc reģionālu elektrosakaru jautājumu izlemšanai. Administratīvā padome sastāv no 36 ITU locekļiem, kurus ievēl Pilnvarotā konference, un tā sanāk reizi gadā ITU administratīvo funkciju kontrolei, budžeta apstiprināšanai un darba koordinācijai ar citām starptautiskajām organizācijām. ITU ir četras pastāvīgās institūcijas: Ģenerālais sekretariāts, Starptautiskā frekvenču reģistrācijas komiteja, Starptautiskā radio konsultatīvā komiteja un Starptautiskā telegrāfijas un telefonijas konsultatīvā komiteja. ITU mītne ir Ženēvā (Šveice).[634]

Starptautiskā rekonstrukcijas un attīstības banka (IBRD) [International Bank for Rekonstruction and Development], kuru dēvē arī par Pasaules banku (PB) [World Bank], ir visietekmīgākā no starptautiskajām bankām.

1944, gadā nelielā Bretonvudas (Bretton-Woods) ciematā Jaunhempšīrā, ASV, 44 valstu pārstāvji sanāca konferencē, kurā tie izveidoja Pasaules banku un Starptautisko valūtas fondu (SVF). No tā laika abas šīs starptautiskās institūcijas ir pasaules monetārās sistēmas balsti. Gan PB, gan SVF pieder tās dalībvalstīm, kuru 1992. gadā bija 173, bet 1994. gadā— 194.

PB visu pēckara pirmo gadu desmitu finansēja kara izpostītās Rietumeiropas tautsaimniecības atjaunošanu. Kad Eiropa atguva spēkus, PB pievērsās pasaules nabadzīgāko valstu attīstības finansēšanai. Kopš 1944. gada tā šiem nolūkiem izdevusi kredītus par 210 miljardiem USD.[635]

PB strādā 7000 darbinieku. Tā piešķir kredītus un tehnisko palīdzību ekonomiskās attīstības projektiem ANO dalībvalstīs no jaunattīstības un postkomunisma zemju

vidus. Banka ari sekmē citu sabiedrisko un privāto avotu līdzdalību šajos finansēšanas projektos. 1992. fiskālā gada laikā banka koncentrēja savu darbību palīdzības sniegšanai jaunattīstības zemēm, trūkumcietēju samazināšanai, privātā sektora attīstības un vides saglabāšanas sekmēšanai. CaurPB 1992. fiskālajā gadā 112kredītos sadalīja 24 933 miljonus USD 43 valstīm. 1992. gadā PB bija 172 dalībvalstis. 1992. gadā bankā iestājās ari Latvija. Zīmīgi, ka, balsojot par iestāšanos PB, LR Augstākās Padomes deputāti netika iepazīstināti ne ar PB Statūtiem, ne ar izveidošanas līgumu.

Saskaņā ar Pasaules bankas statūtiem tā piešķir aizdevumus vienīgi šādos gadījumos:

* aizdevumam jābūt augstas prioritātes ražojošajai sfērai, un, izņemot speciālus gadījumus, tie jāpielieto tā, lai atbilstu speciālo rekonstrukcijas un attīstības projektu ārvalstu valūtu prasībām;

* ja aizņēmumu ņem kāds cits, izņemot valdības, aizdevuma garantam jābūt tās dalībvalsts valdībai, kuras teritorijā projekts atrodas, vai attiecīgās valsts centrālajai bankai, vai līdzīgai institūcijai;

* dodot aizdevumus, bankai jārīkojas uzmanīgi, pievēršot pietiekamu uzmanību tam apstāklim, vai kredīta ņēmējs vai garants varēs izpildīt savas saistības saskaņā ar aizdevuma līgumu;

* bankai tiek īpaši prasīts darīt visu nepieciešamo, lai garantētu, ka katrs aizdevums tiks izmantots vienīgi tiem mērķiem, kam tas ticis dots.

Pasaules banka ir arī pēdējais aizdevējs (last resort lender) tiem, kam visas pārējās kredīta institūcijas atteikušas. PB kredītu var izlietot jebkurā tirgū, un to nedrīkst saistīt ar priekšnoteikumiem īstenot to noteiktā tirgū. Aizņēmuma priekšlikumam jābalstās uz ekonomiskiem, nevis politiskiem apsvērumiem.[636]

PB 1992. gadā vadīja 5 ieceltie (appointed) direktori^637 no pasaules lielākajām finansu impērijām, viņu vietnieki un 17 ievēlētie (elected) direktori no citām valstīm. PB prezidents bija Luiss T. Prestons, viceprezidents un speciālais padomnieks — Villijs Vapenhanss (Preston, Wapenhans), 3 izpilddirektori un vēl 11 viceprezidenti. Šīs pašas amatpersonas vada arī IFC un IDA, kas liecina par to loti lielo faktisko varu.

Pasaules bankas galvenās mītnes adrese ir The World Bank, 1818 H Street, N.W. Washington, D.C. 20433, United States. TaiirsavapārstāvniecībapieANO Ņujorkā.[638]

Pēc iestāšanās PB Latvijā ar Ministru Padomes lēmumu Nr. 249 tika izveidota Pasaules bankas un Eiropas rekonstrukcijas un attīstības bankas kredītu programmas darba grupa (Project Implementation Unit), kam pieņēma speciālu nolikumu.[639]

Starpvaldību iūras konsultatīva organizācija(IMCO) [Inter-Governmental Maritime Consultative Organization] ir starpvaldību organizācija. Konvencija par IMCO izveidošanu tika sagatavota ANO konferencē kuģniecības jautājumos Zenēvā 1948. gadā, un tā stājās spēkā 1958. gadā.

Mērķi: sekmēt un attīstīt valstu sadarbību jūras kuģniecībā un veicināt maksimālo iespējamo kuģniecības drošību; kalpot valdību sadarbībai un informācijas apmaiņai tehniskos kuģniecības jautājumos, saistītos ar starptautisko tirdzniecību; sekmēt vispārīgu normu pieņemšanu, kas reglamentē kuģniecības drošību, efektīvu navigāciju un novērš vides piesārņošanu; sekmēt diskriminējošu valdību noteiktu normu atcelšanu; izskatīt jebkurus kuģniecības jautājumus, kas var būt nodoti IMCO; sasaukt starptautiskas konferences un izstrādāt starptautisko konvenciju projektus savas kompetences jautājumos.

Augstākā institūcija — visu dalībvalstu delegātu Asambleja, ko sasauc reizi divos gados. Sesiju starplaikā IMCO darbu vada Asamblejas ievēlēta Padome, kas sastāv no 24 valstu pārstāvjiem, kurus ievēlē uz diviem gadiem. Administratīvi tehnisko darbu veic Sekretariāts, kuru vada Ģenerālsekretārs, tā vietnieks un Komitejas drošības jautājumos uz jūras sekretārs.

Komiteja drošības jautājumos uz jūras dod dalībvalstīm rekomendācijas par kuģniecības drošības jautājumiem. Tā sastāv no 16 Asamblejas ievēlētiem dalībvalstu pārstāvjiem. Mītne atrodas Londonā (Lielbritānija).[640]

Starptautiskais valūtas fonds (IMF) [International Monetary Fund) tika radīts citiem mērķiem nekā PB. Veidojot SVF, pasaules sabiedrība reaģēja uz pirmskara trīsdesmito gadu lielās depresijas neatrisinātajām finansiālajām problēmām, respektīvi, pēkšņām, neparedzētām nacionālo valūtu kursu svārstībām un pretišķībām starp valdībām šajā sakarā.

Metode, kā ar to cīnīties, ir noteikta SVF Statūtos tādējādi, ka dalībvalstīm jāļauj savu valūtu brīva un neierobežota apmaiņa un jāinformē SVF par tādām savām izmaiņām finansu un monetārajā politikā, kas varētu ietekmēt citu dalībvalstu ekonomiku. Dalībvalstis apņēmās pēc iespējas pielāgot savu politiku SVF rekomendācijām, lai sekmētu visas apvienības vajadzības. Taču SVF nav primārā aizdevumu institūcija kā PB. SVF ir pirmais un galvenais uzraugs (overseer) pār dalībvalstu monetāro un valūtas apmaiņas kursu politiku un seko to rīcības modelim,[641]

SVF ir 2000 darbinieku, un tam nav nodalu pasaulē. Ir tikai nelieli ofisi. SVF sekmē starptautisko sadarbību monetārajā un finansu jomā, sekojot valūtas kursu politikai dalībvalstīs. Tas tiek veikts ar konsultantu palīdzību, kas analizē ekonomisko un finansu situāciju dalībvalstīs un konsultē valdības. Kopš Latvijas iestāšanās SVF 1992. gadā šādi konsultanti bija arī pie mums. Diemžēl pirms balsošanas par iestāšanos SVF LR Augstākajā Padomē no "ierindas" deputātiem tikai šo rindu autors tika

iepazīstināts ar fonda Statūtiem. 1992. gada SVF paplašināja savu palīdzību agrākajam centrālās plānošanas valstīm, kas atradās pārejas periodā.

1992. gadā SVF bija 175 dalībvalstis, 1994. gadā — vairāk par 194. SVF izsniedz aizdevumus dalībvalstīm, lai sasniegtu sabalansētu to maksas bilanci, kas tiktu apvienota ar ekonomisko izaugsmi un stabilu valūtas kursu. Metodes, kuras SVF pielieto attiecībās ar dažādām dalībvalstīm, ir atšķirīgas un atkarīgas no konkrētās valsts mikro un makroekonomikas.

Pieeja SVF resursiem uz paplašinātiem pamatiem (enlarged access) iespējama no 90 līdz 110% ietvaros no katras valsts kvotas, trīsgadu limiti ir 270-330%, bet kumulatīvie limiti (cumulative limits) 400-440% kvotas ietvaros. 1991. gadā caur SVF tika izmaksāti 8,2 miljardi, bet 1992. gadā vairs tikai 5,3 miljardi USD un 13,4 miljardi SDR pie 20,9 miljardus liela kopējā speciālo aizņēmuma tiesību (special drawing right /SDR/) kapitāla.

SDR ir valūtas depozīts, ko katra dalībvalsts deponējusi SVF tās starptautisko rezervju veidā. Atšķirībā no citām rezervēm, piemēram, tādām kā zelts, SDR ir "bezķermeniska" (intangable) vienība, kas parādās vienīgi grāmatvedības ierakstu veidā šādās valūtās: ASV dolāros, vācu markās, angļu sterliņu mārciņās, franču frankos un japāņu jenās.39

1992. gadā SVF strauji paplašināja savu darbību, pievēršot īpašu uzmanību post-komunisma tranzīta valstu pārejai uz tirgus ekonomiku. Tehniskā SVF palīdzība īpaši izpaudās konsultācijās šo valstu centrālo banku un banku sistēmas, kā ari regulējošās sistēmas, fiskālo institūciju, nodokļu iekasēšanas un politikas, budžeta prakses un sociālās nodrošināšanas izveidei. SVF organizēja tranzīta ekonomikas (TE) valstu vadības kursus un seminārus.

SVF vada pieci ieceltie (appointed) direktori^40 un viņu vietnieki un 17 ievēlētie direktori. SVF administrācijas izpilddirektors ir Mišels Kamdesī, viņa vietnieks ir Ričards D. Erbs (Michel Camdesus, Richard D, Erb). Vadība sastāv vēl no 17 direktoriem.

SVF adrese ir International Monetary Fund. 700 19th Street N.W. Washington, D.C. 20431, United Sates.

SVF ir arī sava pārstāvniecība pie ANO Ņujorkā.41

LR Augstāka Padome 1992. gada 15. aprīlī pieņēma divus lēmumus un divus likumus: Par Latvijas Republikas iestāšanos Starptautiskajā valūtas fondā un Par Latvijas Republikas iestāšanos Starptautiskajā rekonstrukcijas un attīstības bankā, tās apvienotajās organizācijās un Eiropas rekonstrukcijas un attīstības bankā. Pēdējā likuma 1. pantā deklarēta iestāšanās bez minētajām institūcijām ari Starptautiskajā finanšu

59 Christopher Pass, Bryan Lowes & Leslie Davies, "Collins Dictionary of Economics", Lond. (1988) pp. 482—483.

40 Thomas C. Dawson II — USA, Stefan Schonenberg — Germany, Jan-Pierre Landau — France, Hiro Fukui — Japan, Dāvid Peretz — United Kingdom.

41 Yearbook ofthe UnitedNations (1992) Vol. 46, pp. 1140—1144.

korporācija, Starptautiskajā attīstības asociācija, Daudzpusēja investīciju garantiju aģentūrā un Starptautiskajā investīciju strīdu noregulēšanas centrā.

Kopš šī laika LR no SVF aizņēmusies vispirms 54,9 SDR (special drawing rights), saskaņā ar sistēmiskās pārveides programmu divus aizņēmumus, katru par 22,875 miljoniem SDR vēl divas dalās no nākamā aizdevuma saskaņā ar rezerves vienošanos —kopā 9,15 miljonus SDR Tātad pavisam SVF Latvijai aizdevis 109,8 miljonus SDR kas ir aptuveni 160 miljoni USD.

Vispasaules intelektuāla īpašuma organizācija (WIPO) [World Intellectual Property Organization] ir starptautiska starpvaldību organizācija, kuru izveidoja 1967. gadā saskaņā ar 1967. gada Stokholmas konferences lēmumu. WIPO nomainīja Apvienoto starptautisko intelektuālā īpašuma aizsardzības biroju (1983) un Bemes savienību literāro un mākslas darbu aizsardzībai (1883, 1886). 1974. gadā WIPO kļuva par ANO specializēto iestādi.

Mērķi: sekmēt intelektuālā īpašuma aizsardzību (īpašuma, uz kuru izplatās autortiesības) visā pasaulē, atbalstot valstu un starptautisko organizāciju sadarbību šajā jomā; garantēt administratīvo sadarbību starptautisko līgumu īstenošanā, kas attiecas uz preču zīmēm, rūpnieciskajiem paraugiem, preču nosaukumiem, literāro un mākslas darbu aizsardzību, mākslinieku izpildītāju tiesību aizsardzību, fonogrammu un radioraidītāju organizāciju aizsardzību un tiesību uz jaunām augu sugām, kā ari attiecībā uz Patenta kooperācijas līgumu (1970). WIPO sekmē jaunu konvenciju noslēgšanu un valstu likumdošanu saskaņošanu savā kompetencē.

Struktūra: Konference, kuras sastāvā piedalās visu dalībvalstu delegāti, un Ģenerālā asambleja, kas sastāv no to dalībvalstu pārstāvjiem, kas piedalās kā Bemes, tā Parīzes savienībās un kas kontrolē WIPO Starptautiskā biroja (Sekretariāta) darbību. Starptautisko biroju vada Ģenerāldirektors.[642]

Vispasaules meteoroloģiskā organizācija (WMO) [World Meterological Organization] ir starptautiska starpvaldību organizācija, kura tika radīta saskaņā ar XII starptautiskajā meteoroloģiskajā konferencē (1947) pieņemtās konvencijas stāšanos spēkā 1950. gadā. WMO nomainīja 1873. gadā radīto Starptautisko meteoroloģisko organizāciju.

Mērķi: sekmēt vispasaules sadarbību meteoroloģisko staciju tīkla un centm radīšanā; veicināt ātru meteoroloģiskās informācijas apmaiņu, novērojumu standartizāciju un vienotu statistisko datu publicēšanu; atbalstīt meteoroloģijaspielietošanu aviācijā, kuģniecībā, lauksaimniecībā un ūdens resursu regulēšanā; veicināt pētījumus un valstu darbības koordināciju meteoroloģijā.

Struktūra: Vispasaules meteoroloģiskais kongress, kas nosaka meteoroloģijas procedūru noteikumus un pasākumus un kuru sasauc reizi četros gados. Izpildkomiteja sanāk ne retāk kā reizi gadā. Tā sastāv no 24 locekļiem un seko Kongresa rezolūciju

izpildei, veic pētījumus un dod rekomendācijas. Bez tam pastāv sešas reģionālas meteoroloģiskās asociācijas un astoņas tehniskās komisijas, kas pētī meteoroloģijas problēmas. Ikdienas darbu veic Sekretariāts, ko vada Ģenerālsekretārs. Mītne atrodas Ženēvā (Šveice).43

Vispasaules pasta savienība (UPU) [Universal Postai Union] ir starptautiska starpvaldību organizācija, kas radīta 1874. gadā Bemē (Šveice). 1948. gadā tā kļuva par ANO specializēto iestādi.

Mērķi: izveidot no dalībvalstīm vienotu pasta teritoriju savstarpējai korespondences apmaiņai; veicināt efektīvu pasta darbu.

Struktūra: Vispasaules pasta kongress, kas sanāk reizi piecos gados Vispasaules pasta konvencijas pārskatīšanai. Izpildkomiteja sastāv no Kongresa ievēlētiem 40 locekļiem un strādā starpkongresu periodā. Kongress ievēlē arī no 35 locekļiem sastāvošu Pasta pētījumu konsultatīvo komiteju. Starptautiskais birojs veic sekretariāta funkcijas un ir valstu darbības koordinācijas centrs. Biroju vada Ģenerāldirektors. Mītne atrodas Bemē (Šveice).44

Vispasaules veselības aizsardzības organizācija (WHO) [World Health Organization] ir starptautiska starpvaldību organizācija, kuras Statūtus pieņēma ANO Ekonomiskās un sociālās padomes 1946. gadā sasauktajā Veselības aizsardzības konferencē. WHO uzsāka darbu 1948. gadā.

Mērķis: visām tautām sasniegt iespējami augstāko veselības līmeni. Šī mērķa sasniegšanai WHO vispasaules mērogā sniedz palīdzību veselības aizsardzības sekmēšanai; koordinē biomedicīniskos pētījumus; informē par bīstamu infekciju izcelšanās prognozēm; palīdz sagatavot medicīnas darbiniekus; vada šādas galvenās pētījumu programmas — malārijas, spitālības (lepras), gliemežu drudža, filariatozes, leišmaniozes, miega un AIDS slimības problēmas. WHO izdod "WHO hroniku", "WHO biļetenu" un "Pasaules veselību". •

Struktūra: Vispasaules veselības aizsardzības asambleja, kuru sasauc ik gadus. Izpildkomiteja sastāv no 30 valstu pārstāvjiem, kurus sasauc ne retāk kā divas reizes gadā. Ikdienas darbu veic Sekretariāts, kuru vada Ģenerāldirektors. Mītne atrodas Ženēvā (Šveice).45

Starptautiskājūras organizācija (IMO) [International Maritime Organization] ir starptautiska starpvaldību organizācija, kas radīta 1958. gadā saskaņā ar Konvenciju par jūras konsultatīvo organizāciju, kas tika izstrādāta 1948. gadā Jūras konferencē Ženēvā. 1982. gadā tā pārdēvēta par IMO.

Mērķi: garantēt valstu sadarbību jūras tirdzniecības tehnisko jautājumu risināšanā; sekmēt iespējamo visaugstākās reglamentācijas pakāpes normu pieņemšanu

43 Basie Facts about the UnitedNations, NY, UN (1980) pp. 119—120.

44 Ibid., pp. 116—117.

45 Ibid., pp. 110—111.

kuģniecības drošības un efektivitātes jautājumos; novērst dažādu formu diskrimināciju tirdzniecības kuģniecībā; novērst jūru un okeānu piesārņošanu un realizēt tās kontroli. Šo mērķu sasniegšanai IMO sniedz konsultācijas, sasauc konferences un izstrādā konvencijas (līdz 1985. gadam no tām pieņemtas apmēram 30).

Struktūra: augstākā institūcija — Asambleja, kuru sasauc reizi divos gados. Asambleja ievēlē Padomi, kas darbojas Asamblejas starpsesijuperiodā. Padomes darbā piedalās valstis, kuras ir visvairāk ieinteresētas starptautiskajā kuģniecībā. IMO sastāvā darbojas 4 komitejas — drošības uz jūras, juridiskos, jūras vides aizsardzības un tehniskās sadarbības jautājumos. IMO izdod periodisko izdevumu "IMO News" ("IMO Ziņas"). IMO mītne atrodas Londonā (Lielbritānija).

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU UN TO AMATPERSONU PRIVILĒĢIJAS UN IMUNITĀTE

Lai starptautiskās organizācijas varētu brīvi un netraucēti veikt savus uzdevumus, tām nepieciešamas zināmas privilēģijas un imunitāte.

ANO un tās amatpersonu statusa normas noteiktas Konvencijā par Apvienoto Nāciju privilēģijām un imunitāti^643 kā tās telpu un arhīvu neaizskaramība, augstāko amatpersonu diplomātiskā neaizskaramība un galveno amatpersonu funkcionālā imunitāte, kas ietver imunitātipret vietējojurisdikciju un tiesu lēmumu izpildi (jurisdiction and execution) jautājumos, kas skar šo personu darbību oficiālā organizācijas pārstāvju kapacitātē.

ANO Statūtu 105. pantā noteikts, ka organizācija un tās pārstāvji katras dalībvalsts teritorijā baudīs tādas privilēģijas un imunitāti, kādas nepieciešamas tās funkciju pildīšanai, un ka dalībvalstu pārstāvji un organizācijas amatpersonas tāpat baudīs tādas privilēģijas un imunitāti, kādas nepieciešamas neatkarīgai to funkciju pildīšanai attiecībās ar ANO.

Tālāk ir noteikts, ka Ģenerālā asambleja var dot rekomendācijas vai likt priekšā konvencijas šo vispārējo principu detalizētai pielietošanai. Līdzīgi noteikumi tika iekļauti arī ANO specializēto iestāžu (specialized agencies) statūtos un līgumos ar mītnes valstīm par katras ANO specializētās iestādes statusu, kā arī reģionālo starptautisko organizāciju statutārajos dokumentos.

1947. gadā ANO noslēdza ar ASV Līgumu par Apvienoto Nāciju mītnes statusu.[644]

Statusa noteikumi inkorporēti arī 1951. gada Līgumā par Ziemelatlantijas līguma organizāciju (NATO) no 5. līdz 11. pantam nodaļā "Nacionālie un starptautiskā štata pārstāvji".

1946. gada februārī ANO Ģenerālā asambleja pieņēma Konvenciju par Apvienoto Nāciju privilēģijām un imunitāti^645. Konvencijas galvenie noteikumi ir šādi:

(i) ANO īpašuma un naudas līdzekļu imunitāte pret vietējo jurisdikciju, izņemot gadījumus, kad organizācija no tā atsakās;

(ii) ANO teritorijas, ēku un arhīvu neaizskaramība;

(iii) atbrīvošana no tiešajiem īpašuma un kapitāla (assets) nodokļiem un muitas nodevām;

(iv) vienāda režīma noteikšana ANO pastam ar dalībvalstu valdības pastu;

(v) speciālas privilēģijas, ieskaitot imunitāti pret arestu, dokumentu neaizskaramība un ANO amatpersonu izslēgšana no ārvalstnieku vispārējā reģistrācijas režīma izplatīšanas uz dalībvalstu delegātiem, kas piedalās ANO konferencēs;

(vi) speciālas privilēģijas dažām ANO augsta ranga amatpersonām, ieskaitot diplomātisko pārstāvju (diplomatic envoys) statusa piešķiršanu Ģenerālsekretāram un speciālās imunitātes citām amatpersonām, piemēram, no tiesas procesa par darbību vai vārdiem, kas teikti to oficiālajā kapacitātē; imunitāte pret aplikšanu ar nodokļiem un iesaistīšanu obligātajā nacionālajā dienestā; laissez-passier vai speciāli ceļojumu dokumenti ANO amatpersonām.

1947. gada novembri ANO Ģenerālā asambleja apstiprināja Konvenciju par privilēģiju un imunitātes koordināciju ANO specializētajām institūcijām,[646] Šī Konvencija ietvēra iepriekš minētajiem līdzīgus standarta noteikumus. Šai Konvencijai bija arī īpaši pielikumi par katru ANO specializēto institūciju. Šajos pielikumos bija zināmas atšķirības imunitātes noteikšanā. Tā, piemēram, Starptautiskās darba organizācijas (ILO) Statūtos bija noteikts, no kādas ILO amatpersonas imunitātes var atteikties vienīgi Vadošā institūcija (Governing Body).

Jautājumā par ANO telpu un teritorijas imunitāti, kā jau agrāk teikts, noslēgtas speciālas konvencijas ar to mītnes valstīm. Tajos ietverti šādi kopēji principi:

(i) vietējie likumi pielietojami galvenajā mītnē organizācijas Sekretariāta štata administratīvo noteikumujautājumos;

(ii) organizācijas teritorija un telpas (premisses) ir imūnas pret kratīšanu, rekvizīciju, konfiskāciju u.c., kā arī jebkura cita veida iejaukšanos no vietējās varas puses;

(iii) vietējās varas pārstāvji nevar ieiet organizācijas teritorijā un telpās bez organizācijas atļaujas;

(iv) vietējai varai pietiekami centīgi jāapsargā organizācija pret ārējo iejaukšanos un neatļautu iekļūšanu organizācijas telpās;

(v) organizācijas mītne ir imūna pret aplikšanu ar vietējiem nodokļiem un nodevām, izņemot maksu par sabiedriskajiem pakalpojumiem, kā, piemēram, ūdens, elektrība u.c.;

(vi) organizācija bauda sakaru brīvību un imunitāti pret cenzūru.

Taču Konvencija nosaka, ka organizācijas mītnes valsts savā likumdošanā var arī nosacīt liberālākus noteikumus.

Līdz ar starptautisko organizāciju izveidošanu valstīm radās nepieciešamība savā likumdošanā noteikt šo organizāciju un to amatpersonu statusu. Likumi, kas noteica

so imunitāti, tika pieņemti Anglija un ASV. Lielbritānija tika pieņemts 1950. gada Likums par starptautisko organizāciju imunitāti un dažādi likumpakļautības akti šajā sakarā (Orders in Council).

ASV pieņēma 1945. gada Federālo starptautisko organizāciju imunitātes likumu^647. Šajos likumos starptautiskās amatpersonas imunitātes līmenis atkarīgs no viņa ieņemamā amata līmeņa.[648]

Starptautisko organizāciju statuss, piemēram, ASV transformēts likumā, kurā deklarēts, ka saskaņā ar starptautiskajām paražām starptautiskajām organizācijām "noteiktas tādas privilēģijas un imunitāte, kādas nepieciešamas organizācijas mērķu pildīšanai, ieskaitot imunitāti pret tiesas procesu un finansu kontroli, nodokļiem un nodevām".[649] Dažu organizāciju līgumi ar mītnes valsti paredz arī arhīvu neaizskaramību.[650]

Ņujorkas tiesas 1988. gada precedents Amalgamet lietā liecina par to, ka amerikāņu tiesas nepiešķir imunitāti starptautiskajām organizācijām, starp kurām un ASV nav noslēgts līgums. Savienoto Valstu precedentu tiesības rāda, ka Amerikas tiesas uzskata par starptautisko paražu normu jurisdikcijas atteikumu darba līgumu lietās starp organizāciju un tās strādājošajiem.[651]

Taču dažas starptautiskās organizācijas, kā, piemēram, starptautiskās finansu institūcijas, pieļauj jurisdikciju lietās ar savu akciju turētājiem un kreditoriem, tomēr parasti šo institūciju pamatfondi un īpašums ir imūni pret aizturēšanu vai arestu (attachment) pirms tiesas lēmuma izpildes.

Atsevišķi starptautisko organizāciju statusa jautājumi kodificēti 1975. gada Vīnes konvencijā par valstu pārstāvību pie universāla rakstura starptautiskajām organizācijām,,[652]

Starptautisko organizāciju amatpersonas ir neatkarīgas savā darbā, un, savas funkcijas pildot, tās pārstāv un sekmē vienīgi organizācijas, bet ne savas nacionālās valsts intereses.

Pēc Otrā pasaules kara, kad pasaulē sāka izveidoties loti daudz starptautisko organizāciju, tajā skaitā ANO specializētās institūcijas, vienlaicīgi parādījās arī tāda jauna personu kategorija kā starptautiskās amatpersonas (international officials), kuru statuss līdz tam nekur nebija noteikts. Tie bija ANO Sekretariāta darbinieki un ANO specializēto institūciju amatpersonas.

Starptautiskās amatpersonas, izņemot agrāk aprakstītās augstākās amatpersonas, kurām ir pilna diplomātiskā imunitāte, bauda funkcionālu imunitāti, respektīvi, neatbild

par savu darbību, kas veikta ANO uzdevuma. Citādi tie pilnība tiek pieskaitīti personām, kas bauda starptautisko aizsardzību saskaņā ar nodaļā "Diplomātiskās un konsulārās tiesības" minētajiem principiem.

Valstu delegātu statuss pie starptautiskajām organizācijām aprakstīts nodaļā "Diplomātiskās un konsulārās tiesības".

EIROPAS STARPTAUTISKAS ORGANIZĀCIJAS

LīdzOtrajam pasaules karam un pat zināmu laiku pēc tam Eiropas struktūra balstījās vienīgi uz suverēnām valstīm. Taču jau pirmajos pēckara gados sagrautajā Eiropā sākās Rietumeiropas struktūras pārvērtēšana pašos pamatos. Šo pārvērtību pamati tika ielikti ar Francijas ārlietu ministra Roberta Šūmana (Schuman) 1950. gada 9. maija Deklarāciju, kurā viņš kopā ar Žanu Monē (Monet) ierosināja plānu apvienot Eiropas ogļu un tērauda industriju. Priekšlikuma pamatā bija vēsturiska iniciatīva vienotas, "organizētas un vitālas Eiropas izveidošanai", lai saglabātu mieru kontinentā.

Šo plānu īstenojot, Parīzē 1951. gada 18. aprīlī tika noslēgts Eiropas ogļu un tērauda apvienības (European Coal and Steal Community — ECSC) dibināšanas līgums, kas stājās spēkā 1952. gada 23. jūlijā. Tad 1957. gada 25. martā tika noslēgti Romas līgumi, kas izveidoja Eiropas ekonomisko savienību [citos avotos "Kopienu" vai "Asociāciju"56] (European Economic Community — EEC) un Eiropas Atomenerģijas apvienību (European Atomic Energy Community — Euratom).

Tā kā šo jauno Eiropas struktūru veidoja trīs atsevišķas apvienības, tad jaundibi-nājumu kopumā dēvēja nevis par Eiropas Savienību, bet gan par Eiropas Savienībām (European Communities), kuru dibinātājas bija Beļģija, VFR, Francija, Itālija, Luk-semburga un Nīderlande. 1973. gada 1. janvārī tām pievienojās Dānija, Īrija un Lielbritānija. Norvēģijas pievienošanos, kas bija plānota tajā pašā laikā, noraidīja šīs valsts referendumā 1972. gadā. 1978. gadā Eiropas parlaments nolēma Savienības kopumā turpmāk dēvēt par Eiropas ekonomisko savienību. Ar 1992. gada Māstrihtas līgumu (Maastricht Treatv) tika pieņemts jauns nosaukums "EiropasSavienība", bet EES līgums kļuva par ES Līgumu (ЕС Treatv). Pats līgums vairumā pantu palika nemainīgs, tomēr daudzu pantu numerācija tika izmainīta. Tā kā EES institucionālās struktūrvienības transformējās ES instancēs, tad to kompetence pamatā nav mainījusies, tāpēc attiecīgajos gadījumos par to tālāk būs rakstīts tagadnē.

Grieķija, Portugāle un Spānija iesniedza pieteikumus iestāties Savienībās 1976. un 1977. gadā. Grieķiju uzņēma 1981. gadā, bet Spāniju un Portugāli — 1986. gada 1. janvāri. Tādējādi pēc šī etapa EES bija 12 dalībvalstis.

56 Dokumentu apkopojumu sk. Eiropas ekonomiskās asociācijas 1957. g. Dibināšanas līgums ar 1986. g. pieņemtajām izmaiņām latviešu tulkojumā, Hamburga (1991). Dibināšanas līgums šeit tiks komentēts pēc minētā Hamburgas izdevuma, labojot tulkojuma leksikas un terminoloģijas trūkumus. Tulkot angļu terminu Community kā "asociācija" nav pareizi, jo pēdējā termina analogs angļu valodā ir Association.

1987. gada pieteikumu iestaties ES iesniedza Turcija, 1989. gada — Austrija, 1990. gadā — Kipra un Malta, 1991. gadā — Somija un Zviedrija, bet 1992. gadā — Šveice un Norvēģija. Abās pēdējās iestāšanās tika noraidīta referendumos.57 1995. gadā pieteikumu iestāties ES iesniedza Latvija.

EES mērķi^58 noteikti tās līguma Preambulā. Tajā dalībvalstis apņēmušās • "likt pamatus arvien ciešākai savienībai Eiropas tautetarpā...;

« nodrošināt savu valstu ekonomisko un sociālo progresu, kopīgi likvidējot baņeras, kas sadala Eiropu";

• nemitīgi uzlabot savu tautu dzīves un darba apstākļus;

• saskaņot rīcību, kas nodrošinātu vienmērīgu darījumu sfēras paplašināšanu, līdzsvarotas tirgus attiecības un godīgas konkurences apstākļus;

» mazināt attīstības atšķirības starp reģioniem;

» ar kopējas komerciālas politikas palīdzību pakāpeniski likvidēt starptautiskās tirdzniecības ierobežojumus;

• saglabāt un nostiprināt mieru un brīvību.

EES uzdevums pēc līguma 2. panta bija, izveidojot Kopējo tirgu un pakāpeniski saskaņojot dalībvalstu ekonomisko politiku, veicināt ekonomiskās darbības harmonisku attīstību, nepārtrauktu un līdzsvarotu darījumu sfēras paplašināšanu, augošu stabilitāti un strauju dzīves līmeņa celšanos visās dalībvalstīs.

EES uzdevumu īstenošana bija jāpanāk ar šādiem pasākumiem:

a) samazinot muitas nodevas, importa un eksporta kvantitatīvos ierobežojumus [3. p. a) daļa];

b) nosakot kopīgus muitas tarifus un komercpolitiku;

c) atceļot šķēršļus personu, pakalpojumu un kapitāla kustības brīvībai dalībvalstu

starpā (Tēma III). Pēc Līguma 52. panta dalībvalstu pilsoņiem bija jāatceļ brīvas ieceļošanas, apmešanās uz dzīvi un uzņēmumu dibināšanas ierobežojumi. Pēc 72. panta "Dalībvalstīm bijajācenšas izvairīties no jebkuru jaunu valūtas darījumu ierobežojumu ieviešanas Savienības ietvaros attiecībā uz kapitāla kustību un tekošajiem maksājumiem, kuri saistīti ar šo kustību (71.p.). Tomēr, "ja kapitāla kustības rezultātā rodas traucējumi tā tirgus funkcionēšanā jebkurā dalībvalstī, Komisija pēc konsultēšanās ar Valūtas komiteju ir tiesīga atļaut attiecīgajā valstī veikt kapitāla kustības aizsardzības pasākumus;

d) , e) īstenojot vienotu lauksaimniecības, transporta politiku (Tēma II);

f) izveidojot sistēmu, kas garantētu konkurences neizkrapļošanu.Tā pēc 85. p. ir aizliegts a] tieši vai netieši noteikt konkrētas iepirkšanas vai pārdošanas cenas;

b] ierobežot vai kontrolēt ražošanu, realizāciju; tehnisko attīstību vai ieguldījumus;

c] sadalīt noieta tirgus vai apgādes avotus.

Pēc 86. panta aizliegts ļaunprātīgi izmantot tirgu pārvaldošu vai dominējošu stāvokli, tajā skaitā a] tieši vai netieši uzspiest negodīgas uzpirkšanas vai pārdošanas cenas; b] ierobežot ražošanas vai realizācijas attīstību; c] piemērot nevienādus

57 Klaus-Dietrich Borchardt, "The ABC ofCommunitvLaw", European Documentation, Luxembourg (1994) pp. 5—6.

58 Par EES Līguma būtību tuvāk sk. ari Sven Norberg, "EES-avtalet”, — SvenskJuristtidning. Argang 77,5—6/92, s. 337—364.

nosacījumus ekvivalentiem darījumiem; d] padarīt līgumu slēgšanu atkarīgu no papildu pienākumiem.

91. pants aizliedz dempingu, bet 92. — dotācijas, kas draud izjaukt konkurenci. Tomēr jautājumā par dotācijām 91. p. 2. un 3. daļā noteiktas daudzas atrunas. Citas dalībvalsts ražojumiem nedrīkst uzlikt papildu nodokļus (95. p.);

g) labojot nelīdzsvarotību dalībvalstu maksājumu bilancē;

h) saskaņojot dalībvalstu likumdošanu (100. p.);

i) radot Eiropas sociālo fondu, lai uzlabotu strādājošo nodarbinātību un veicinātu viņu dzīves līmeņa celšanos.

Institucionālā struktūra, kas izveidota šo mērķu īstenošanai, ir

Eiropas parlaments, padome, komisija un tiesa, kas darbojas tikai Līguma ietvaros. Revīzijas uzdevumus pilda Auditoru kolēģija (4. p.).

Dalībvalstis savstarpēji veido Muitas apvienību, kuras ietvaros muitas nodevas importam un eksportam ir pakāpeniski likvidētas (1. nodaļa), tāpat kā importa kvantitatīvie ierobežojumi (2. nodala).

Maksājumu bilance. Pēc 102. p. dalībvalstīm jāpiekopj tāda ekonomikas politika, kāda nepieciešama tās kopējās maksājumu bilances līdzsvara nodrošināšanai un uzticības saglabāšanai savai valūtai, rūpējoties par augstu nodarbinātības un stabilu cenu līmeni.

Šajā nolūkā dalībvalstīm savstarpēji jākoordinē sava ekonomikas un valūtas politika. Šim nolūkam tiek dibināta Valūtas komiteja ar padomdevējas tiesībām. Ja kāda dalībvalsts izdara izmaiņas savā apmaiņas kursā, kas nopietni kaitē konkurences noteikumiem, komisija var pēc konsultācijas ar Valūtas komiteju atļautcitām dalībvalstīm veikt nepieciešamos pasākumus, lai pretotos šādu izmaiņu sekām (107. p.).

Sadarbība sociālajos jautājumos ietver politikas koordināciju nodarbinātības, darba tiesību, darba apstākļu, profesionālās izglītības, darba higiēnas, arodbiedrību un darba līgumu jautājumos (Tēma III, 118. p.).

Pēc 129. panta tiek kā juridiska persona dibināta Eiropas investīciju banka, kuras uzdevums ir, meklējot papildresursus kapitāla tirgū, veicināt koptirgus sabalansētību. Šajā nolūkā (130. p.) banka bezpeļņas režīmā piešķir aizdevumus un dod garantijas

a) mazāk attīstītu reģionu attīstībai;

b) esošo uzņēmumu modernizācijai vai konversijai, ja doto projektu nav iespējams finansēt ar dalībvalsts līdzekļiem;

c) tādu projektu finansēšanai, kuros ieinteresētas vairākas dalībvalstis un kurus tās nevar īstenot vienas.

Vides aizsardzības jautāju mi reglamentēti Tēmā VII, 130. p.

INSTITUCIONĀLĀ sistēma

Eiropas parlaments sastāv no dalībvalstu tautu pārstāvjiem, tas pilda tikai "padomdevēja un uzraudzības funkcijas". EP deputātus ievēlē uz 5 gadiem dalībvalstīs tiešās, vispārējās vēlēšanās pēc šādām būtībā nelīdztiesīgām, uz iedzīvotāju

skaitu balstītam kvotām: Beļģija — 24, Dānija — 16, Vācija — 81, Grieķija — 24, Spānija — 60, Francija—81, Īrija —15, Itālija—81, Luksemburga—6, Nīderlande — 25, Portugāle — 24, Lielbritānija — 81 (138. p.).

EP ik gadu sasauc marta otrajā otrdienā. Tās darbu vada Prezidents un Prezidijs. Komisijai rakstiski vai mutiski jāatbild uz EP jautājumiem, bet EP "jānoklausās Padomes ziņojumi" (140. p.). Tātad EP varas funkcijas salīdzinājumā ar citām EES institūcijām ir visai pieticīgas.

EP ir 11 līdztiesīgas darba valodas, kurās garantēta sēžu sinhronā tulkošana.

EP savus lēmumus pieņem ar absolūto balsu vairākumu (141. p.). Ar divu trešdaļu balsu vairākumu EP var izteikt neuzticību Komisijai (144. p.).

Padome (Eiropas padome — Council) koordinē dalībvalstu ekonomisko politiku, tai ir politisko lēmumu pieņemšanas tiesības, tiesības piešķirt Komisijai pilnvaras, īstenot Padomes pieņemtos noteikumus, īpašos gadījumos rezervēt sev izpildvaras pilnvaras (145. p.).

Padomi vada tās Prezidents, tā sastāv no visu dalībvalstu deleģētiem pārstāvjiem. Prezidentu ievēlē uz 6 mēnešiem arvien no jaunas dalībvalsts (146. p.). Diemžēl Padomes locekli nebija līdztiesīgi, jo jau sākotnēji dalībvalstu balsis vērtēja šādi: Beļģija — 5, Dānija — 3, Vācija — 10, Grieķija — 5, Spānija — 8, Francija — 10, Īrija — 3, Itālija — 10, Luksemburga — 2, Nīderlande — 5, Portugāle — 5, Lielbritānija — 10 (148. p.).

Ja Padome, ievērojot līgumu, rīkojas, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, tad labojumus pieņem tikai vienbalsīgi. Ja Padome darbojas sadarbībā ar EP, tad tā "vienotu nostāju" pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu, pamatojoties uz Komisijas priekšlikumu, un pēc EP viedokļa uzklausīšanas. EP šai nostājai ar absolūto balsu vairākumu ir tiesīga izteikt papildinājumus vai noraidīt to. Šādos gadījumos Padome var atkārtoti pieņemt šo nostāju tikai vienbalsīgi [149. p. a), b), c)].

Ķomjsijanodrošina EES līguma noteikumu izpildi; formulē rekomendācijas; tiesīga piedalīties Padomes un EP pasākumu izstrādāšanā; īsteno Padomes piešķirtās pilnvaras un ik gadus EP sniedz ziņojumus par Savienības darbību (155.—156. p.).

Komisija sastāvēja no septiņpadsmit locekļiem no dalībvalstu pilsoņu vidus, vismaz pa vienam no katras dalībvalsts, kurus jāizvēlas, pamatojoties uz viņu vispārējo kompetenci un neapšaubāmu patstāvību. Savā darbībā viņi nedrīkst ne prasīt, ne uzklausīt nevienas valdības norādījumus. Dalībvalstis apņemas tos neietekmēt. Amata pildīšanas laikā viņiem nav tiesību iesaistīties nekādā citā darbā. Komisijas locekļi apņemas rīkoties diskrēti un nepieņemt nekādus atalgojumus arī pēc sava amata atstāšanas. Pārkāpumu gadījumā Augstākā tiesa var viņus pēc Padomes vai Komisijas ieteikuma piespiedu kārtā atstādināt no amata vai atņemt tiesības saņemt ES pensiju (157. p.).

Komisijas locekļus uz četriem gadiem iecel dalībvalstu valdības, par to kopīgi vienojoties. Termiņu drīkst atjaunot (158. p.).

Komisiju vada Prezidents un seši viceprezidenti. Komisija pieņem lēmumus ar balsu vairākumu.

.Tiesa (Court of Justice) nodrošina tiesību ievērošanu saskaņa ar Līgumu, interpretē un piemēro to. Tiesa sastāv no 13 tiesnešiem, darbojas plenārsēdēs, bet tā var veidot ari palātas ne mazāk kā 3 vai 5 tiesnešu sastāvā. Tiesa izskata dalībvalstu vai kādas EES institūcijas iesniegtās lietas. Pēc Tiesas pieprasījuma ar Padomes vienbalsīgu lēmumu Tiesa var palielināt savu skaitu (164.—165. p ).

Tiesai palīdz 6 ģenerāladvokāti, kuru pienākums ir iesniegt Tiesas sēdē argumentētus slēdzienus.

Tiesnešus un ģenerāladvokātus ieceļ no personām, par kuru neatkarību nav nekādu šaubu un kuru kvalifikācija atbilst darbam savu valstu augstākajos tiesu amatos, vai arī kas ir atzīti par izcili spējīgiem juristiem. Tiesnešus iecel ar visu dalībvalstu piekrišanu uz sešiem gadiem. Ik pēc 3 gadiem nomaina 3 no tiesas un ģenerāladvokātu sastāva, bet viņus var ievēlēt no jauna (167. p.). Tiesu vada Prezidents.

Tiesā var izskatīt vienas dalībvalsts sūdzības par otru par Līgumā paredzēto saistību nepildīšanu. Tomērpirms to izskatīšanas Tiesājautājums vispirms jāizlemj Komisijā, kura pēc pušu uzklausīšanas dod argumentētu atzinumu. Tiesas spriedums dalībvalstij jāpilda (175. p.). ,

Tiesa ir tiesīga arī pārbaudīt Padomes un Komisijas lēmumu tiesiskumu (173. p.).59

EIROPAS SAVIENĪBA PEC MASTRIHTAS LĪGUMA

Iepriekšējā apakšnodaļā atsevišķas institūcijas jau ir izskatītas to transformācijā pēc Māstrihtas līguma, kas tika noslēgts 1992. gadā Nīderlandē.60 Pēc šī Līguma EES tika pārdēvēta par Eiropas Savienību — ES (European Community — EC), bet EES līgums pārtapa par ES līgumu^61 pēc tekstuālā apjoma ar samērā nelielām, bet pēc būtības daudzām ievērojamām izmaiņām. Valters Hallšteins (W. Hallstein)ir izteicies, ka "Līgumā ir panākts vispārējs līdzsvars. Ikvienas puses upuru summa tiek līdzsvarota ar iegūto priekšrocību kopumu."

ES pīlāri tāpat palika šādi: 1) ЕС, EuratomunECSC; 2) sadarbība starp dalībvalstīm kopējā ārvalstu un drošības politikā; 3) sadarbība justīcijā un iekšlietās.

Jaunie Savienības uzdevumi bija arī

1) sekmēt nepārtrauktu, sabalansētu ekonomisko un sociālo progresu^62, radot kopēju telpu bez iekšējām robežām, sekmējot ekonomisko un sociālo sadarbību, izveidojot vienotu tirgu^63, kopēju ekonomisko un monetāro savienību^64, ieskaitot vienotu valūtu;

59 Par EES līguma stāvokliun attīstības tendencēm 1990. gadā, īsi pirms Mastrihtalīguma noslēgšanas, sk. — Francys Synder, "New Directions in European Community Law", London (1990) 181 p.

60 Argumentāciju par un pret Māstrihtas līgumu, kā arī detalizētu informāciju parto sk. — Maastricht, The Treaty on European Union, The Position of the European Parliament, European Parliament,

Brussels (1992).

61 EC Treaty.

62 Par šo tuvāk sk. — Lotta Westerhāll, "EG integration och social trygghet", — Svensk Juristtidning, Ārgang78,2/93,S. 87—96.

63 Par ES vienoto tirgu sk. — The Single Marķēt, Europe on the Move, Brussels (1993) 48 p.

64 Par ES monetāro savienību sk. — European Union, Brussels (1994) pp. 37—45.

2) nostiprināt savu identitāti starptautiskajā arēna, it īpaši, ieviešot kopēju ārējo un drošības politiku, ieskaitot kopēju aizsardzības politiku;

3) stiprināt dalībvalstu pilsoņu tiesību un interešu aizsardzību, ieviešot Savienības pilsonību un tās pilsoņu pārvietošanās brīvību;65

4) attīstīt ciešu sadarbību tieslietās un iekšlietās.

Pārveidojot EES struktūras ES, tika ieviesta konkurences brīvība ari tādās tautsaimniecības sfērās kā telekomunikācijas un publiskie pasūtījumi (public procurement). Šajos nolūkos jau 1985.gadāt. s. "Baltajā grāmatā" (White Paper) tika formulēti ap 300 Eiropas likumdošanas izmaiņu priekšlikumi visu Eiropas iekšējo barjeru novākšanai līdz 1992. gada beigām. Tas tika izdarīts ar t. s. "Vienoto Eiropas aktu" (Single European Act), kas EES līgumam cita starpā pievienoja 8.apantu (tagad 7.a), pēc kura kopējo iekšējo tirgu vajadzēja iedibināt ar 1992. gada 31. decembri.

Eiropas Savienības līgums^66 stājās spēkā 1993. gadā.67 Jaunais līguma teksts balstās uz nodalām, līdzīgi EES līgumam, kas ierobežojoši un izsmeļoši (narrowly defined) nosaka ES institūciju pilnvaras.

Savienība, protams, nav federāla valsts, tomēr tās institūcijām tiek deleģētas zināmas suverēnas valsts pilnvaras ierobežotās, iepriekš minētajās sfērās. Savienībai nav valstij līdzīgas vienotas universālas jurisdikcijas. Kaut ari ES nav valsts, tomēr tā savā integrācijā iet tālāk, kā tas notiek tradicionālajās, uz starptautisko līgumu balstītajās reģionālajās organizācijās. Tomēr ES ir izveidota uz starptautisko līgumu pamata. Ar šiem līgumiem dalībvalstis apvieno un nodod zināmu savas suverēnās kompetences dalu Savienībai un tās institūcijām, iegūstot pretī ar līdzdalību saistītās priekšrocības.

Līdz ar to ES ir konceptuāli jauna virsnacionāla (concept of supernationality) valstu sadarbības forma — kaut kas vidējs starp valsti un starptautisko organizāciju. ES ir apvienība, kas ir apveltīta ar neatkarīgu gribu, savām suverēnajām tiesībām un tiesisko kārtību, kas ir formāli neatkarīga no dalībvalstīm un kurai ir pakļautas kā dalībvalstis, tā arī to pilsoņi. Protams, ka Māstrihtas līgums nav ES integrācijas nobeigums, bet tikai kārtējais etaps,68 jo tās dalībvalstu suverenitātes ierobežojumi, ES masīvā un dārgā birokrātija, kā arī vairāki pamatprincipi—tajā skaitā eiropilsoņu darba un dzīvesvietas izvēles brīvība citās dalībvalstīs — izraisa neapmierinātību vairākās valstīs, kā rezultātā Norvēģija un Šveice pēc referenduma atteicās piedalīties ES.

Savienība ir miera garants, jo Eiropā, kuru tikai vienas paaudzes dzīves laikā ir izpostījuši divi pasaules kari, ES dalībvalstu vidū kāre vairs nav iespējams, ko apliecina vairāk nekā 40 gadu miers šo dalībvalstu vidū.

Formāli vienlīdzība ir pasludināta ne tikai starp dalībvalstīm, bet arī starp to pilsoņiem. Nevienai dalībvalstij nedrīkst noteikt priekšrocības, kas varētu izrietēt no to lieluma. Visi dalībvalstu pilsoņi ir vienlīdzīgi likuma priekšā.

65 Par pēdējo tuvāk sk. — Nigel Foster, "Blackstones EC Legislation 1994—5", Kent (1995) pp. 180—

220.

66 Treaty on European Union.

67 Klaus-Dietrich Borchardt, "The ABC of Community Law”, Brussels (1994) pp. 7, 8.

68 К D. Borchardt, ibid., p. 10.

Pamatbrīvības,kas noteiktas līgumā, ir šādas: darbaspēka pārvietošanas brīvība, brīvība iedibināt un sniegt pakalpojumus, konkurences brīvība, kapitāla un maksājumu, kā arī preču pārvietošanas brīvība.

Šīs brīvības ierobežo solidaritātes princips, pēc kura dalībvalstis vienmērīgi dalās kā priekšrocībās, tā arī pienākumos.

Cilvēka tiesības ES līgumi tieši ar speciāliem aktiem nereglamentē. Ar cilvēka tiesībām tā vai citādi saistītie noteikumi līgumu tekstos ir sniegti izklaidus. Tos galvenokārt veido vairākos dokumentos ietverti dažāda veida diskrimināciju un līdztiesības pārkāpumu aizliegumi, kā tas, piemēram, ir noteikts ES Līguma 6. pantā, kas aizliedz jebkuru diskrimināciju pēc pilsonības pazīmēm, kā arī 48., 52. un 60. pantā, kas nosaka vienādu attieksmi pret ES valstu pilsoņiem darba, pakalpojumu un konkurences jautājumos. Sievietes un vīrieša darba samaksas vienlīdzību nosaka 119. p., asociāciju brīvību — 118. (1) p., uzņēmējdarbības un profesionālo noslēpumu aizsardzību — 214. p.

ES sociālā politika ir visnotaļ cilvēka tiesību aspekts, un tā ir vērsta uz bezdarba, kas joprojām ir visai augsts, samazināšanu, strādājošo tiesību aizsardzību un paplašināšanu. EES jaunās sociālās politikas vadlīnijas noteica 1987. gada Vienotais Eiropas akts (Single European Act). 1989. gadā 11 dalībvalstis, izņemot Lielbritāniju, parakstīja Savienības strādnieku sociālo pamattiesību hartu (Charter of the Fundamental Social Rights of Workers), kas ietvēra šādas 12 pamattiesības:

1) tiesības strādāt jebkurā ES dalībvalstī pēc paša izvēles;

2) tiesības uz godīgu atalgojumu;

3) tiesības uz uzlabotiem darba un dzīves apstākļiem;

4) tiesības uz sociālo aizsardzību;

5) tiesības uz asociāciju brīvību;

6) tiesības uz kvalifikācijas celšanas vai maiņas mācībām atvaļinājuma laikā;

7) sievietes un vīrieša tiesību vienlīdzība;

8) strādājošo tiesības uz informāciju, konsultācijām un līdzdalību;

9) tiesības uz veselības aizsardzību un darba drošību;

10) bērnu un pusaudžu aizsardzība;

11) minimālā dzīves standarta garantijas veciem ļaudīm;

12) uzlabota sociālā un profesionālā integrācija invalīdiem.

Komisija attiecīgi sagatavojajaunu darbības programmu, kas Padomei deva iespēju pieņemt direktīvas par strādnieku veselības aizsardzības un darba drošības uzlabošanu, nosakot minimālos aizsardzības standartus visā Savienībā. Cita iniciatīva noteica migrantu strādājošo darba aizsardzības uzlabošanu.

Laikā no 1985. līdz 1991. gadam Eiropas arodbiedrību konfederācija (European Trade Union Confederation — ETUC), ES industrijas apvienība (Union of Indusfries of the European Community — UNICE) un Eiropas publisko uzņēmumu centrs (European Centrē for Public Enterprises — CEEP) apstiprināja viedokli mācībām atvaļinājuma laikā, jaunu tehnoloģiju apgūšanai, orientācijai darba tirgū un informācijai par Eiropas kolektīvajiem līgumiem.

Neskatoties uz to, Komisijā bija viedoklis, ka sociālā dimensija netiek ievērota, jo Padome ignorēja un neīstenoja loti daudzus Komisijas priekšlikumus šajā jomā.

īpaši Lielbritānija, kur tajā laika pie varas bija konservatīvie, negribēja uzņemties atbildību sociālajos jautājumos. Rezultātā 11 pārējās dalībvalstis šajājomā noslēdza īpašu līgumu, bet Lielbritānija sociālajā sfērā apņēmās atturēties no obstrukcijas. Padome apņēmās dalībvalstīm palīdzēt, nosakot savus minimālos darba apstākļu standartus. Tomēr Padome var reglamentētjautājumus par nepilsoņu legālo rezidentu aizņemtību tikai vienbalsīgi. Padome var ari noteikt finansu dotācijas darbavietu radīšanai.[653]

ES institucionālajā mehānismā noteicošā loma ir Eiropas padomei (European Council), kuru dažkārt dēvēari par Ministru Padomi(CouncilofMinisters), Komisijai, Eiropas parlamentam vai Asamblejai (Assembly), Tiesai (Court of Justice) un pēc Mās-trihtas līguma Auditoru tiesai (Court of Auditors). Pārējās institūcijas ir apveltītas ar mazāku varu.

Eiropas padome vai vienkārši Padome pēc Vienotā Eiropas akta 2. panta tika izveidota 1974. gada 10. decembrī valstu galvu tikšanās reizē Parīzē. Pēc 2. p. šīm Padomes sagaitām jānotiek trīs reizes gadā, tajās piedalās arī ārlietu ministri un Komisijas locekli.

Pēc ES Līguma 145. un citiem pantiem Padome sastāv no visu dalībvalstu valdību vadītājiem. Visas dalībvalstis deleģē Padomē vienu vai vairākus pārstāvjus. Otrais pārstāvis parasti ir no tās ministrijas, kuras koordinētās problēmas tiek apspriestas. Tas var būt, piemēram, ārlietu vai ekonomikas ministrs u.c.

Tieši Padomē tiek sabalansētas dalībvalsts un visas kopienas intereses. Padome ir Savienības institūcija, bet nevis starpvaldību konference, no kā izriet, ka šeit starpvaldību attiecības tiek risinātas nevis uz starptautisko tiesību un valstu suverenitātes, bet gan ES tiesību pamata. Šajā ziņā pietiekami daudz izsaka tas, ka 1994. gadā Padome sastāvēja no 12 valstu vadītājiem, kuri savstarpēji nebūt nebija līdztiesīgi, jo viņu balsīm bija dažāds "svars" (weighting of votes). Tā Francijai, Vācijai, Itālijai un Lielbritānijai bija katrai pa 10, Spānijai — 8, Portugālei, Grieķijai, Nīderlandei, Beļģijai — pa 5, Dānijai un Īrijai — pa 3 balsīm, bet Luksemburgai — 2 balsis. Šis balsu "svara" nevienlīdzības princips tiek uzskatīts par ES pamatprincipu. Pēc tā kvalificētais balsu vairākums 1994. gadā bija 54 balsis no 76.

Padomes lēmumi tiek pieņemti ar parasto balsu vairākumu, kad katram Padomes loceklim ir viena balss, jo ES līgums pieprasa vienbalsību vienīgi loti "jūtīgos" jautājumos, tādos kā strādnieku sociālā nodrošināšana, lauksaimniecības politika vai nodokli, kā arī tā saucamajos "stop-gap" jautājumos, kas reglamentēti Māstrihtas līguma 235. pantā. Šis pants nosaka: "Ja Koptirgus jautājumā nepieciešama Savienības rīcība, bet Savienībai saskaņā ar šo Līgumu nav tādu pilnvaru, tad Padome, pieņemot lēmumu vienbalsīgi, nosaka nepieciešamos pasākumus pēc Komisijas priekšlikuma un konsultācijām ar Eiropas parlamentu."[654]

Ikviena dalībvalsts var pasludināt jautājumu par "sevišķi svarīgu" un pieprasīt vienbalsības balsojumu. Tomēr parasti lēmumus pieņem ar kvalificēto balsu vairākumu.

Padome nosaka ES integrācijas un sadarbības politikas galvenās vadlīnijas un instrukcijas. Tā vada Parlamenta vēlēšanas un pieņem lēmumus par jaunu dalībvalstu uzņemšanu. Padome ir augstākā ES likumdošanas institūcija un var pieņemt ES likumdošanas aktus.71

Padomei darbā palīdz Pastāvīgo pārstāvju komiteja (Permanent Representatives Committee, tiek pielietots franču saīsinājums — Coreper), kurai ir savs no 2000 speciālistiem sastāvošs Sekretariāts. Ap 200 no tiem ir A kategorijas diplomātu rangā.72 Coreper locekli ir dalībvalstu vēstnieku ranga pārstāvji. Coreper sagatavo pamatdokumentus Padomes apspriedēm un izpilda citus Padomes dotos uzdevumus. Tai ir loti liela nozīme. Ja tās locekļu vidū ir pilna vienprātība par sagatavoto ES likumprojektu, tad jautājums tiek ieslēgts dienas kārtībā kā "A kategorijas jautājums" (A item), kas nozīmē, ka Padomei nav nekas vairāk darāms, kā formāli tas jāapstiprina bez apspriešanas. Ja Coreper nav pilnas vienprātības par jautājumu, tad to apzīmē ar В dienaskārtības kategoriju, kas pretrunu dēl Padomē apspriežama.73

Eiropas parlaments pec ES Līguma 137. un citiem pantiem pārstāv ES dalībvalstu tautas. Līdz 1979. gadam tos ievēlēja no EES dalībvalstu parlamentu deputātiem. Pirmās tiešās vēlēšanas EP notika 1979. gada jūnijā. Tagad tās notiek ik pēc 5 gadiem, nevis pēc vienotiem, bet gan nacionālajiem noteikumiem pēc proporcionālās sistēmas visās dalībvalstīs, izņemot Lielbritāniju^74.

EP sēdes vada Prezidents, kuram ir 14 vietnieki, katrs no savas dalībvalsts. EP pastāvīgā mītne ir Strasbura, kur EP sanāk uz sesijām 12 reizes gadā. EP rīcībā ir arī ēka Briselē, kur notiek t.s. "mazās" sesijas un kur pamatā darbojas visas EP 19 komisijas. EP Prezidents 1996. gadā bija Klauss Henišs, kas apmeklēja Latviju 1996. gada aprīlī.

Pēc 1994. gada vēlēšanām EP mandātu skaits bija 567, kad Vācija ieguva 99, Francija. Itālija un Lielbritānija — 87 katra, Spānija — 64, Nīderlande — 31, Beļģija, Grieķija un Portugāle — 25, Dānija un Somija — 16, Īrija — 15 un Luksemburga — 6 deputātus. Pēc Austrijas (20 vietas), Somijas un Zviedrijas (21 v.)75 pievienošanās ES 1996. gadā EP bija 626 deputāti, kas zālē tika grupēti ne pēc valstu, bet gan pēc tajā ievēlēto deputātu piederības. Viņi pārstāv aptuveni 150 partijas. Lielākā EP ir Eiropas sociālistu frakcija, kas sastāv no 226 deputātiem.

Tomēr tiešās vēlēšanas pašas par sevi vēl nav devušas EP valsts parlamentam atbilstošas funkcijas, kas norāda uz ES demokrātijas līmeņa pilnveidošanas nepieciešamību. Borčards raksturo to kā "nepilnvērtīgu demokrātiju". EP tikai simboliski pilda

71 Par lēmumu pieņemšanas kartību ES sk. - European Union, Brussels (1994) pp. 24—25 12 Paul Craig, Grāinne de Burca, "EC Law, Text, Cases, & Materiāls", p. 50.

73 К. D. Borchardt, ibid,, pp. 24—25.

74 Lielbritānija saglabā savu "first-past-the-poast" sistēmu.

73 Paul Craig, Grāinne de Burca, op. cit., p. 58.

parlamentāras funkcijas. Tas neievel valdības institūcijas, kuru būtība ES arī nav un kuras aizvieto Padome un Komisija. EP var vienīgi ietekmēt Komisijas sastāvu, jo valdības var iecelt Komisijas Prezidentu tikai pēc konsultācijām ar EP. Tomēr EP nevar ietekmēt Komisijas sastāvu.[655]

EP pilda konsultatīvas funkcijas jautājumā par ES Līgumu. Padomei tomēr EP viedoklis nav obligāti jāievēro. EP tagad pieņem savus lēmumus divos lasījumos.

.Uzraudzības funkcijas EP pilda tikai attiecībā uz Komisiju, jo tai jāatbild uz EP jautājumiem, jāaizstāv savi priekšlikumi tās priekšā un jānolasa EP ziņojumi par ES darbu. Ar divu trešdaļu balsu vairākumu EP var piespiest Komisiju nolikt pilnvaras. ES Līgums EP uzraudzības funkcijas ir paplašinājis. Tagad EP var izveidot īpašas izmeklēšanas komisijas EP Līguma ļaunprātīgu pārkāpumu izmeklēšanas jautājumos.

Lemjošas tiesības EP kopš 1975. gada ir budžeta, kā arī jaunu dalībvalstu uzņemšanas jautājumos, lemjot kopā ar Padomi. Pēc jaunā ES Līguma EP piekrišana nepieciešama arī vēlēšanu procedūras, līgumslēgšanas, ekonomisko un monetāro savienību un Eiropas centrālās bankas jautājumos. ES likumdošanas procedūrā EP ir veto tiesības.[656]

Komisija pec ES Līguma 155, un citiem pantiem 1994. gadā sastāvēja no Prezidenta, 6 viceprezidentiem un 7 locekļiem. Arī Komisijā nav līdztiesības dalībvalstu vidū, jo Francijai, Vācijai, Itālijai, Spānijai un Lielbritānijai tajā ir pa diviem, bet Beļģijai, Dānijai, Grieķijai, Īrijai, Luksemburgai, Nīderlandei un Portugālei — pa vienam pārstāvim.

Komisijas Prezidentu iecel ar EP piekrišanu. Pārējos Komisijas locekļus iecel, saskaņojot viņu kandidatūras ar Prezidenta kandidātu. Tad Parlaments balso par vai pret visu Komisijas sastāvu kopumā. Ja Parlaments nobalso "par", dalībvalstis šos kandidātus iecel Komisijas amatos uz 5 gadus ilgu termiņu.

Komisijas kompetencē ir šādi jautājumi.

1. Priekšlikumu izteikšana Savienības politikas tālākajai attīstībai. Līdz ar to jebkura iniciatīva ES sākas Komisijā, kura izstrādā attiecīgos projektus. Tomēr Komisija nav brīva savā rīcībā. Tai jārīkojas tikai ES interesēs. Padome un Parlaments var aicināt Komisiju izstrādāt priekšlikumus un projektus. Komisijai ir ari likumdošanas tiesības, bet tās pieņemtajiem likumiem dažos gadījumos nepieciešama Padomes piekrišana. Padome var atcelt Komisijas aktus.

2. Uzraudzība (monitoring) pār ES likumu pienācīgu ievērošanu un pielietošanu. Likumpārkāpumu gadījumos Komisijai jāiejaucas kā neatkarīgai institūcijai un, ja nepieciešams, jānodod lieta Eiropas tiesai (European Court of Justice).

3. ES likumdošanas un budžeta administrēšana un īstenošana (administering and implementing), sekošana, lai ES interesēm tiktu dota priekšroka, meklējot šajā nolūkā kompromisus. Līdz ar to Komisija pēc savas būtības ir ES izpildvara ar ierobežotām pilnvarām. Komisijas loma ir bijusi izšķiroša ES ekonomiskas un monetāras savienības izveidošanā. Tāpēc Komisija piedalās Eiropas centrālās bankas Pārvaldes padomes (European Central BankGoverning Council) sēdēs.[657]

4. ES pārstāvēšana starptautiskajās organizācijās.[658]

Eiropas tiesa [European Court of Justice — ECJ] (saskaņā ar ES Līguma 164.— 188. pantu^659) pēc Grieķijas, Portugāles un Spānijas pievienošanās Savienībai sastāvēja no 13 tiesnešiem, kurus dalībvalstis iecel uz 6 gadiem pēc savstarpējas vienošanās un kuru darbības terminu var vēl reizi uz tikpat ilgu laiku atjaunot.

Viņiem palīdz 6 ģenerāladvokāti (Advocates-General), kuri darbojas neatkarīgi un bezpartijiski, ziņojot lietas Tiesā (166. p.). Tiesai ir arī savs Sekretārs (Registrar).[660]

Tiesnešus un ģenerāladvokātus iecel no personu loka, kuru neatkarība neizraisa šaubas un kas atbilst kvalifikācijai, kas nepieciešama augstākā līmeņa juristu posteņu ieņemšanai attiecīgajās valstīs, vai ir atzītas kompetences juriskonsuli (167. p.). Ik pēc trim gadiem pusi no tiesnešiem un ģenerāladvokātiem nomaina.

Tiesneši uz trīs gadiem ievēl Tiesas Prezidentu, kuru var atkārtoti pārvēlēt amatā (167. p.).

Tiesa strādā plenārsēdes. Та var an veidot no trim vai pieciem tiesnešiem sastāvošas kameras (chambers) iepriekšējai izmeklēšanai vai justīcijai (ajudication) īpašās lietās (165. p.).

ECJ jurisdikcija noteikta ECSC, ES un EURATOM, kā arī citos ES līgumos.

Tiesas uzdevums ir interpretēt un pielietot ES līgumus un citus juridiskos aktus un garantēt, lai tie tiktu ievēroti. ECJ nav savas jurisdikcijas ārpus tās, ko tai piešķir ES akti un nepieciešamība tos pēc iespējas labāk istenot.[661]

Tiesa darbojas kā

1) konstitucionālā tiesa Savienības institūciju strīdu gadījumā vai arī kad jāpārbauda ES aktu likumība. Kaut arī ES līgumā tas nav noteikts, tomēr savā spriedumā 293/83 Eiropas parlamenta lietā^662 ECJ nosprieda, ka tā var apstrīdēt EP lēmumu tiesiskumu;

2) administratīvā industriālā tiesa (industrial tribunal), kad jāpārbauda Komisijas akti, kā arī gadījumos, kad jāpārbauda, kā nacionālās institūcijas pielieto ES likumdošanu;

3) darba strīdu tiesa gadījumos, kas saistīti ar pārvietošanās brīvību, sociālo drošību un vienādām iespējām;

4) krimināla tiesa, pārbaudot Komisijas lēmumus un nosakot soda naudas (im-posingfines);

5) civilā tiesa, izskatot kaitējumu un prasību lietas, interpretējot Briseles konvenciju par spriedumu īstenošanu civilajos un komerciālajos jautājumos.

Tiesa no paša sākuma neierobežo savu darbību tikai ar strīdu izlīdzināšanu — tā uzskata sevi arī par tiesību normu radītāju. Tieši tā ir noteikusi principus, uz kuriem balstās ES tiesiskā kārtība.

Normu piemērošanā Tiesa vadās no dalībvalstu tiesību sistēmām kopā ar ES likumdošanu. ES likumdošanas pielietošanu un interpretāciju sarežģī tas, ka ES likumdošana ir saistoša tās dalībvalstu valodu autentiskajās versijās. Tāpēc Tiesai vairāk jāvadās no ES likumdošanas mērķa nekā no burta.

ECJ process. ECJ lietas iedala 5 grupās: 1) pirmās instances lietas (direct action); 2) agrāk izskatīto lietu pārskatīšana; 3) pagaidu spriedumi (interim relief); 4) ES amatpersonu darba strīdi un 5) no 1990. gada CF1 apelācijas spriedumi. Tiesas darba valodas ir visas ES oficiālās valodas — dāņu. holandiešu, angļu, franču, vācu, grieķu, itāliešu, portugāļu, spāņu un arī īru valoda.[663]

Dalībvalstīm jāpakļaujas Tiesas spriedumam, pretējā gadījumā Tiesa pēc saskaņošanas ar Komisiju vainīgajai valstij var piespriest maksāt soda naudu (171. p.).

Tiesa ir pieņēmusi lēmumus, piemēram, lietās par spīdzināšanu un necilvēcīgu apiešanos tiesību sargāšanas institūcijās, personas tiesībām un brīvībām, pienācīga kriminālprocesa jautājumos u.c.[664]

Pēc Vienotā Eiropas akta Padomei ir tiesības ar vienbalsīgu lēmumu izveidot Pirmās instances tiesu (Court of First Instance — CFI), kura nodarbojas ar īpašām lietām, kas pakļautas ECJ jurisdikcijai. Vēl vairāk — CFI lēmumu apelācijas instance tiesību jautājumos (on points of law) ir ECJ. Starpība jurisdikcijas jautājumos starp šīm abām tiesām ir tā, ka ECJ jurisdikcijas avots ir EEC/EC līgumi. Turpretim CFI jurisdikcijas avots ir Padomes lēmumi. Tātad CFI iegūst tikai daļu no ECJ jurisdikcijas.[665]

CFI tika izveidota 1988. gadā no 12 tiesnešiem, kuri nodarbojās ar fizisko un juridisko personu tieši ierosinātajām lietām (direct action) pret ES, lietām saskaņā ar ECSC Līgumu, lietām par kaitējumiem, konkurenci, strīdiem par oglēm un tēraudu, un ES institūciju personālu. Šī tiesa nenodarbojas ar antidempinga lietām.

Eiropas tiesa un CIF kā ES tiesību avotus izmanto kompetentus starptautiskos līgumus vispār, EES un ES līgumus, vispārējos tiesību principus, ES sekundāro likumdošanu, regulējumus un tiesību īstenošanas regulējumus (regulations and implementing regulations), direktīvas, ES un ECSC rekomendācijas, savus lēmumus, konvencijas starp dalībvalstīm, dalībvalstu pārstāvju lēmumus Padomes ietvaros un konvencijas, kas veido unificētas ES tiesības.[666]

ES tiesību pamatprincipi ir virsvadība, tieša darbība, subsidiarais (papildinošais vai dispozitīvais)raksturs unproporcionālisms (supremacy, direct effect, subsidiarity, proportionality). Šie principi iedibināti ECJ turpmāk minētajos precedentos.

Tā Genda un Loosa lietā,88 kurā Nīderlandes un Beļģijas valdības apstrīdēja ECJ jurisdikciju, pamatojoties uz to, ka jautājums, viņuprāt, skāra nevis EES Līguma interpretāciju, bet gan pielietošanu Nīderlandes konstitucionālo tiesību kontekstā un ka ECJ nebija jurisdikcijas izlemt, vai EEC līgumam ir prevalējošs spēks, salīdzinot ar Nīderlandes likumdošanu.

ECJ šajā lietā nolēma, ka "Līgums, kas izveido EEC, rada tiešas sekas un indivīdu tiesības, kuras jāaizstāv nacionālajām tiesām".

Flamino Kostas pret ENEL lietā^89 ECJ apstiprināja iepriekš minēto principu un noteica, ka EEC valstu nacionālā likumdošana nedrīkst noteikt bargākus tiesību ierobežojumus, nekā tie noteikti EEC tiesībās.

Gabrielas Defrenē lietā^90jautājumā par sievietes un vīrieša vienādu darba apmaksu tiesa definēja principu, ka doto jautājumu nevar izlemt, balstoties vienīgi uz nacionālajām tiesībām. Šajā gadījumā tās bijajāpielieto kombinēti ar EES Līguma 119. pantu (subsidiārisma princips).

Frankoviča lietā^91 par viņam radīto kaitējumu ECJ nosprieda, ka dalībvalsts bija ignorējusi EES Direktīvu 80/987, un tāpēc piesprieda tai samaksāt Frankovičam kompensāciju par tam radītajiem zaudējumiem. Tādējādi ECJ spriedums apstiprināja EEC normu un savu spriedumu tiešo darbību.

Auditoru tiesa (Court of Auditors) pēc 188.a līdz 188.c pantam tika izveidota 1975. gadā Luksemburgā no 12 locekļiem, kuras Padome iecel uz 6 gadiem pēc konsultācijām ar Eiropas parlamentu. Viņu uzdevums ir pārbaudīt, vai visi ES maksājumi noteiktā laikā tiek iekasēti un izmaksas izmaksātas saskaņā ar likumu, kā arī vai finansu darbības tiek veiktas saprātīgi. Piespiedu mehānisma šai institūcijai nav. Savus slēdzienus šī tiesa katra finansu gada beigās publicē savos ziņojumos izdevumā "Official Journal of the European Communities".

Sankcijas atbilstoši Auditoru tiesas lēmumiem pieņem atbilstošās ES varas institūcijas.

EIROPAS padome

Ideja par Eiropas savienoto valstu izveidošanu tika diskutēta jau pirms Pirmā pasaules kara. 1946. gada septembrī savā slavenajā runā Cīrihē Vinstons Čērčils aicināja uz paneiropas organizācijas vai Eiropas savienoto valstu izveidošanu. Tā tika veidota

88 Case 26/62 Gend & Loos, Judgment of 5 February 1963, [1963] ECR 1.

89 Flamino Costa v ENEL, Judgment 15 July 1964.

90 Gabrielle Defrenn v Societe Anonyme Beige de Navigation Aeerienne de Sabena, Case 43/75, Judgment 8 April 1976.

91 Joined Case 6 and 9/90, Francovitch.

gandrīz vienlaicīgi ar EES. Eiropas padomi iedibināja ar Londonas 1949. gada 5. maija Statūtiem.92

EP dibinātājvalstis ir 10 — Lielbritānija, Francija, Beļģija, Nīderlande, Luksem-burga, Zviedrija, Norvēģija, Dānija, Itālija un Īrija, kurām sekoja Grieķija un Turcija. Islande un VFR iestājās EP 1950. gadā, Austrija— 1956., Kipra— 1961., Šveice —

1963., Malta — 1965., Portugāle — 1976., Spānija — 1977., Lihtenšteina — 1978., Sanmarīno —1988., Somija—1989., Ungārija—1990., Polija—1991., Bulgārija—

1992., Igaunija, Lietuva, Slovēnija, Čehu Republika, Slovākija un Rumānija — 1993. gadā, Latvija ir EP dalībvalsts корт 1995. gada. EP Statūtus LR Saeima ratificēja 1995. gada 2. februārī.93 Tāpēc Latvijas iestāšanās EP divus gadus vēlāk par Lietuvu un Igauniju un pārējām postkomunisma valstīm, izņemot Krieviju, Albāniju un atsevišķām karā iesaistītajām Dienvidslāvijas tiesību pēctecēm, ir nevis Latvijas panākums, bet gan visu trīs pirmo pēcatbrīvošanās valdību neapmierinošas darbības rezultāts un Latvijas nepiedodama atpalikšana no pārējām Baltijas valstīm.

EP mērķis pēc Statūtu I sadaļas l.§ ir "a) panākt dalībvalstu lielāku vienotību starp tās locekļiem to ideālu un principu nodrošināšanai un īstenošanai, kuri veido šo valstu kopējo mantojumu un veicina to ekonomisko un sociālo progresu". Par EP mērķi uzskata ari Eiropas kultūras identitātes sekmēšanu.94

Pēc l.§ b) "šis mērķis tiks īstenots ar Padomes institūciju palīdzību, apspriežot jautājumus, kuri skar visu locekļu intereses, noslēdzot līgumus un kopīgi darbojoties ekonomikas, sociālajā, kultūras, zinātnes, likumdošanas un administratīvajājomā, kā arī cilvēktiesību un pamatbrīvību saglabāšanā un tālākajā īstenošanā".

Līdzdalība EP neietekmē dalībvalstu piedalīšanos ANO un citās organizācijās (c), bet nacionālās aizsardzības jautājumi neietilpst EP kompetencē (d). EP savā darbībā risina ļoti plašu jautājumu loku, kas skar visus tās dalībvalstu dzīves aspektus, tajā skaitā sadarbību tiesību, veselības aizsardzības, izglītības, sporta, jaunatnes, pašvaldību un vides jautājumos.

Var uzskatīt, ka viens no EP darbības galvenajiem virzieniem ir cilvēka tiesību īstenošana, jo Statūtu II sadalās "Dalība" 3.§ ir noteikts: "Katram EP loceklim ir jāakceptē principi, kuri nodrošina tiesiskumu un visu cilvēku iespējas pilnā mērā baudīt cilvēka tiesības un pamatbrīvības Padomes locekļu jurisdikcijas ietvaros, godprātīgi un efektīvi jāsadarbojas I sadaļā formulētā mērķa īstenošanā."

4.§ savukārt pasludina, ka "jebkuru Eiropas valsti, kura tiek uzskatīta par spējīgu un kura vēlas izpildīt 3.§ noteikumus, Ministru komiteja var uzaicināt kļūt par EP locekli". Uzaicinātā valsts kļūst par locekli, iesniedzot tās vārdā Ģenerālsekretāram dokumentu par pievienošanos Statūtiem. Pirms šīs pilnās uzņemšanas kandidējošajai

92 Statūtu tekstu latviski sk. — Likumi un Lēmumi. — 1995. — 22. febr.

93 Sk. Likumi un Lēmumi. — 1995. — 14. febr. Turpat sk. ari — EP Statūtu tulkojumu latviešu valodā, kas šeit galvenokārt ari tiek lietots.

94 "The Council of Europe: Achievements and Activities", Council of Europe, Directorate of Information (1993) p. 3.

valstij var tikt noteikts arī asociatīva locekļa statuss ar tiesībām būt pārstāvētam Parlamentārajā asamblejā (5. §).

EP mītne ir Strasbūrā, Francijā, Pālais de l'Europe ēkā, kurā notiek arī Eiropas parlamenta sesijas.

EP līdz 1994. gadam bija pieņēmusi 145 konvencijas, kuras tās ratificējušajām dalībvalstīm ir saistošas. To skaitā ievērojamākās ir Eiropas Cilvēka tiesību konvencija ar tās protokoliem; Eiropas Kultūras konvencija; Eiropas Sociālā harta; Konvencija par savvaļas dzīvniekiem un dabisko vidi; Konvencija par spīdzināšanas novēršanu; Konvencija par terorisma apspiešanu; Konvencija par transrobežu televīziju; Konvencija par datu aizsardzību.

EP institucionālā struktūra veidojas no Ministru komitejas, Parlamentārās asamblejas (Parliamentary Assembly) un Sekretariāta^667.

Ministru komiteja — MK (Committee of Ministers) pēc EP Satūtu IV sadalās ir institūcija, kas darbojas EP vārdā (13.§) un kurā katram loceklim ir tiesības uz vienu pārslāvi ar vienu balsi. Dalībvalstis Komitejā pārstāv to ārlietu ministri, bet, ja kādam no viņiem līdzdalība nav iespējama, tad "tāvietas izpildītājs, kurš rīkotos ārlietu ministra . vārdā un kurš, ja iespējams, būtu savas valsts valdības loceklis" (14.§).

MK kompetencē ir "pēc Parlamentārās asamblejas vai savas iniciatīvas apspriest darbības, kuras ir nepieciešamas EP izvirzīlā mērķa sasniegšanai". Tā apspriež arī konvenciju vai līgumu slēgšanu un valdību akceplu kopīgai polilikai attiecībā uz konkrētiem jautājumiem. MK secinājumus nodod dalībvalstīm ar Ģenerālsekretāra palīdzību (15.§). Komitejas lēmumi var tikt izleikli kā rekomendācijas dalībvalslu valdībām [15. b) §].

Jaulajuma par Parlamentāras asamblejas pilnvarām MK "pieņem saistošus lēmumus visos jautājumos, kuri skarEP iekšējo organizāciju un pasākumus" ar jebkuras finansu un organizatoriskās darbības palīdzību (16.§).

MK tiekas vismaz divas reizes gadā. Ministru vielnieki (Deputies) ir dalībvalslu valdību pastāvīgie pārstāvji EP, kuriem ir tās pašas pilnvaras kā minislriem. Vielnieki liekas vismaz reizi mēnesī vai biežāk.

Minislri rolējošā kārtībā prezidē (take the Chair) MK sešus mēnešus kairs.

MK pieņem lēmumus vairumājaulājumu, ieskailol budželu ar 2/3 balsojušo balsu vairākumu. Tomēr vairāku svarīgu lēmumu, piemēram, rekomendāciju pieņemšanai dalībvalslu valdībām, nepieciešama vienbalsība. Procedūras jaulājumos pieliek ar parasto balsu vairākumu.

Parlamentārā asambleja—PA— ir Eiropas demokrātiskā sirdsapziņa. Pēc Slalūlu

22.§ PA ir konsultatīva (deliberative) instilūcija. "Tā apspriež jautājumus, kas ir tās kompetencē, un dod rekomendācijas MK." PA ir vēsluriski pirmā slarpvalstiskā parlamentārā asambleja Eiropā. Tas ir lielākais Eiropas politiskais forums brīvai ideju

izteikšanai. Pēc 23.§ tā "var apspriest un pieņemt rekomendācijas visos jautājumos, kuri attiecas uz I sadaļā minēto EP mērķi un darbības spektru".

Pēc 25.§ PA "sastāvā ir katras dalībvalsts pārstāvji, kurus ievēlējuši dalībvalstu parlamenti no to deputātu vidus". Katram pārstāvim jābūt savas dalībvalsts pilsonim, bet tas nevar vienlaikus būt MK loceklis. Šo pārstāvju pilnvaru laiks ir viena sesija.

Dalībvalstu pārstāvju skaits PA nav vienlīdzīgs. Pēc Latvijas uzņemšanas EP tas bija šāds: Lietuvai — 4, Igaunijai — 2, Austrijai, Bulgārijai, Zviedrijai un Šveicei — pa 6, Beļģijai, Grieķijai, Ungārijai, Nīderlandei, Portugālei — pa 7, Latvijai (Jurkāns, Kiršteins un Pantelējevs, bet vietnieki Birzniece, Endziņš un Sinka), Kiprai, Islandei, Luksemburgai un Maltai — pa 3, Lihtenšteinai un Sanmarīno — pa 2, Čehijai — 8, Dānijai, Norvēģijai un Somijai — pa 5, Lrancijai, Vācijai, Itālijai un Lielbritānijai — pa 18, Polijai, Spānijai un Turcijai — pa 12 pārstāvjiem.[668] No 1996. gada 10. janvāra EP novērotāju statusu ieguva ASV. 1996. gada 28. februārī par EP dalībvalsti kļuva arī Krievija.

PA sēdes vada Asamblejas Prezidents, kuru formāli pārvēlē katru sesiju. Pēc tradīcijas viņu ievēlē uz trim sesijām. Debatēs un balsošanā viņš nepiedalās. Viņa vietnieks piedalās debatēs un balso prezidenta vietā (28. §). 1996. gada 22. janvārī par Prezidentu pirmo reizi ievēlēja sievieti — Lēni Fišeri (Fischer).[669]

PA var veidot komitejas un komisijas jebkura jautājuma izskatīšanai, pieņemt rekomendācijas MK (29. p.).

PA uz ārkārtas sesijām var sasaukt pēc MK vai Asamblejas Prezidenta savstarpējās vienošanās (34. p.).

Tas, ka PA deputāti vienlaicīgi ir arī savu valstu parlamentu deputāti, palīdz īstenot EP lēmumus dalībvalstīs. Katram PA deputātam ir savs vietnieks (substitute).

PA ir izveidojušās sešas politiskās grupas: Sociālistu, Eiropas Tautas partiju (Peoples), Eiropas Demokrātiskā grupa, Liberālā grupa, Demokrātiskā un reformu (Democratic and Reformers), kā arī Vienotā Eiropas kreiso (Unified European Left) grupa.

Asamblejas kārtējā sēde notiek vienu reizi gadā (33.§). Plenārsēdes Strasbūrā notiek četras reizes gadā, bet vienu reizi gadā, pavasara sesijā, kādā no dalībvalstīm.[670] PA ievēlē ari Eiropas Cilvēka tiesību tiesas locekļus.

PA darbu sagatavo speciālistu komitejas, piemēram, tādos jautājumos kā

• politiskās attiecības;

• juridiskās un cilvēka tiesību problēmas;

• sociālā, ģimenes un veselības sfēra;

• vide, vietējā plānošana un pašvaldības;

• lauksaimniecība;

• zinātne un tehnika;

• migrācija un bēgli;

• ekonomikas un attīstības j autājumi;

• attiecības ar nacionālajām minoritātēm un publiku.

Sekretariāts sastāv no Ģenerālsekretāra un viņa vietnieka, kurus ieceļ PA pēc MK rekomendācijas. Neviens Sekretariāta darbinieks nedrīkst strādāt kādas valdības apmaksātu darbu, būt PA vai kādas valsts likumdošanas institūcijas loceklis vai nodarboties ar kādu citu darbu, kas nav viņa tiešo pienākumu pildīšana (36. §).

Finanses. Dalībvalstis sedz savus ar MK un PA pārstāvju darbu saistītos izdevumus. Sekretariāta izdevumus sadala atbilstoši dalībvalstu pārstāvju skaitam (38. §).

Imunitāte EP, tās locekļiem un Sekretariāta amatpersonām dalībvalstu teritorijā ir tāda, "kāda ir nepieciešama to funkciju veikšanai. Šī imunitāte ietver visu PA pārstāvju imunitāti pret arestu un visu pārējo tiesvedību dalībvalstu teritorijā attiecībā uz Asamblejā, tās komitejās vai komisijās izteiktajiem uzskatiem vai balsošanā ieņemto pozīciju" [40. § a)].

Par EP pastāvošo cilvēka tiesību aizsardzības sistēmu sk. nodaļu "Cilvēka tiesības".

EP karogs kopš 1955. gada ir tumši zils ar 12 aplī izvietotām dzeltenām zvaigznēm uz tā. EP himna no 1972. gada ir Bēthovena 9. simfonijas "Oda priekam". Eiropas diena kopš 1964. gada ir 5. maijs."

RIETUMEIROPAS SAVIENĪBA

Rietumeiropas savienība (Western European Union — WEU) nodibināta saskaņā ar Līgumu par ekonomisko, sociālo un kultūras sadarbību un kolektīvo pašaizsardzību, kas tika parakstīts 1954. gada 23. oktobrī Parīzē un stājās spēkā 1955. gada 6. maijā. Jautājumu par WEU izveidošanu bailēs no Vācijas militārās varas atdzimšanas izvirzīja Francija un Lielbritānija, 1947. gada 9. maijā Dinkerkā noslēdzot aliansi, kas paredzēja automātisku savstarpējās palīdzības sniegšanu.

Procesu paātrināja aukstā kara sākums, kad PSRS atteicās piedalīties Maršala plānā un pēc 1948. gada apvērsuma komunisti sagrāba varu Prāgā. Tāpēc 1948. gada 3. martā Briselē tika sasaukta konference ar Francijas, Lielbritānijas un Beniluksa valstu līdzdalību, kas 17. martā parakstīja iepriekš minēto līgumu, kurš pazīstams kā Briseles līgums.

Briseles līgums paredzēja savstarpēju automātisku militārās palīdzības sniegšanu, kā arī politiskās Konsultatīvās padomes un pastāvīgās Militārās komitejās dibināšanu aizsardzības plānu izstrādāšanai un militārās vadības saskaņotas rīcības nodrošināšanai. Tikai gadu vēlāk — 1949. gada aprīlī Vašingtonā parakstīja NATO līgumu. 1950. gadā ASV lūdza saviem Rietumeiropas sabiedrotajiem atļaut Vācijai piedalīties NATO, lai iesaistītu to Eiropas aizsardzības sistēmā. Tāpēc 1950. gada 24. oktobrī Francijas premjerministrs ierosināja izveidot Eiropā kopēju NATO armiju. [671]

Rezultāta 1952. gada maija tika parakstīts Līgums par Eiropas aizsardzības savienību, kurā bija iekļautas visas sešas ECSC dalībvalstis — Beļģija, Francija, VFR, Itālija, Fuksemburga un Nīderlande. Savienības mērķis bija izveidot vienotu dalībvalstu militāro spēku vadību. Tomēr 1954. gadā Francijas parlaments šo ideju neatbalstīja. Tāpēc šīs valstis, kurām pievienojās Fielbritānija, nolēma ņemt par pamatu labotu 1948. gada Briseles līgumu, kuram varētu pievienoties arī VFR un Itālija. Rezultātā

1954. gadā Parīzē šādu līgumu arī parakstīja.

Līguma preambula dalībvalstu mērķi tika definēti ka apliecinājums cilvēka tiesību un citiem pamatprincipiem, kas izteikti ANO Statūtos, lai izveidotu Rietumeiropā drošus pamatus ekonomiskajai atdzimšanai, sniegtu savstarpēju palīdzību cīņā pret agresijas politiku, veicinātu vienotību un pakāpenisku Eiropas integrāciju.

Grozītais Briseles līgums ietver 12 pantus, 4 papildprotokolus, lēmumu, vienošanos un rezolūciju. Galvenā Līguma doma izteikta tā 12. pantā šādi:

"Ja viena no līgumslēdzējām valstīm kļūst par bruņota uzbrukuma objektu Eiropā, tad saskaņā ar ANO Statūtu 51. panta noteikumiem^672 pārējās līgumslēdzējas valstis sniedz tai visu nepieciešamo militāro un cita veida palīdzību, kāda ir to spēkos." Tādējādi WEU Līguma noteikumi ir daudz saistošāki nekā tie, kas ir noteikti NATO Līgumā, jo paredz bezierunu militāro palīdzību uzbrukuma gadījumā jebkurai dalībvalstij. WEU piedalās 9 valstis.

WEU Līgumam ir arī zināms bruņojuma ierobežošanas raksturs, jo tā Protokols Nr. II uzliek dalībvalstīm par pienākumu nepārsniegt noteiktu bruņoto spēku limitu bez citu dalībvalstu vienprātīgas piekrišanas. Lielbritānija ir apņēmusies uzturēt kontinentā 4 divīzijas un Otro taktisko gaisa spēku floti.

Protokols Nr. Ш paredzēja VFR atteikties no zināmu ieroču ražošanas un pakļāva visu dalībvalstu smagos ieročus WEU kontrolei, kas pēc Protokola Nr. IV tika uzticēta Bruņošanās kontroles aģentūrai (Armaments Controle Agency).

Saskaņā ar WEU Līguma IX pantu dalībvalsts var uzaicināt jebkuru citu valsti pievienoties Savienībai, kas no jauna tika apstiprināts Māstrihtas līgumam pievienotajā Deklarācijā.

Briseles līgums tika izmainīts ar 1984. gada 27. oktobra Romas deklarāciju ar mērķi panākt konsensusu drošības politikas jomā. Pēc Romas deklarācijas WEU Ministru padome regulāri satiekas divas reizes gadā ministru līmenī, piedaloties gan aizsardzības, gan ārlietu ministriem. Patlaban nav neviena cita Eiropas foruma, kur minētajiem ministriem būtu kopīgi jāapspriežas.

Pēc Reigana un Gorbačova 1986. gada Reikjavīkas tikšanās tā paša gada decembrī Francijas premjerministrs Zaks Siraks ierosināja izstrādāt hartu par Eiropas valstu drošības principiem, kuru atbalstīja Asamblejas Rekomendācijā Nr. 442, un WEU ministru sanāksme Haga 1987. gada 26. oktobrī tika apstiprināta platforma Eiropas drošības jautājumos.[673]

Platformā tika uzsvērta WEU apņemšanās aizstāvēt jebkuras dalībvalsts robežas, ievērot konsekventu bruņošanās kontroles un atbruņošanās politiku un turpināt izmantot EDS A procesus dalībvalstu sadarbības veicināšanai. Platformā bija arī atzinīgi novērtēta Eiropā izvietotā ASV konvencionālā un kodolbruņojuma loma WEU dalībvalstu aizsardzībā.

WEU tika sekmīgi izmantota vairāku krīžu laikā, piemēram, Irānas un Irākas kara (1988) un Persijas līča kara (1990-1991) laikā, kad 45 WEU karakuģi, izņemot Luk-semburgu, kurai nav karaflotes, un VFR, tika izvietoti konflikta reģionā. Izpildot ANO DP Rezolūciju Nr. 678,1991. gada 16. janvārī tika uzsākta operācija "Tuksneša vētra", kurā piedalījās ASV, Kuveitas, Šauda Arābijas, Lielbritānijas, Francijas un Itālijas kara lidmašīnas. Pēc tās WEU izveidoja militārām piegādēm gaisa tiltu un WEU karakuģu komandu nodeva Francijas kara flotes virspavēlniekam. Vēlāk WEU sniedza palīdzību Irākas represētajiem kurdiem.

Līdzīgi WEU aktīvi piedalījās ari miera atjaunošanā bijušajā Dienvidslāvijā.

ES līguma J.4. panta 2. punktā ir noteikts, ka "Eiropas Savienība lūdz Rietumeiropas savienību kā Eiropas Savienības neatņemamu sastāvdaļu izstrādāt un īstenot dzīvē visus uzdevumus, kas saistīti ar Eiropas Savienības aizsardzību. Padomei kopā ar WEU institūcijām jāveic visi nepieciešamie praktiskie pasākumi šajā jomā." Tālāk Līgumā norādīts, ka "Eiropas Savienībai jārespektē visi pienākumi, kādi atsevišķām tās dalībvalstīm ir saskaņā ar NATO līgumu".

WEU institucionālā struktūra veidojas no Padomes, kurā pārstāvētas WEU valdības un kura pamatā lēmumus pieņem vienbalsīgi. Padome parasti tiekas divas reizes gadā ministru līmeni, tādējādi vt\Ao]otMinistru padomi. Šajās sanāksmēs piedalās ārlietu un aizsardzības ministri. Dalībvalsts prezidē Padomē 6 mēnešus. Padomes kompetencē ir noteikt Eiropas aizsardzības politiku.[674]

Pastāvīgā padome sanāksmes notur RS mītnes valstī Ģenerālsekretāra vadībā, un tajās piedalās WEU dalībvalstu pastāvīgie pārstāvji. Ministru padomes sēžu sagatavošanai Pastāvīgā padome notur paplašinātas sēdes ar dalībvalstu ārlietu ministru politisko nodalu vadītāju un līdzvērtīgu aizsardzības ministriju amatpersonu līdzdalību. Pastāvīgo padomi pēc Līguma VIII panta 3. punkta var sasaukt ari pēc jebkuras dalībvalsts pieprasījuma, ja radušies draudi mieram vai ekonomiskajai stabilitātei. Pastāvīgās padomes sastāvā darbojas darba grupas, piemēram, šādos jautājumos: "WEU loma miera aizstāvēšanā", "Pretraķešu aizsardzība Eiropā", "Kosmosa pētījumi" u.c.

Ģenerālsekretariāts nodrošina WEU darbu tas mītne Brisele. Ģenerālsekretārs ari sagatavo Padomes pieprasītos ziņojumus un vada Pastāvīgās padomes sēdes.

Asambleja nodibināta 1954. gadā, tā ir parlamentārās pārstāvības institūcija, kuras uzdevums ir līdzsvarot valdību pārstāvju institūcijas. Pēc Līguma IX panta Ministru padome iesniedz gada pārskatus par padarīto darbu Asamblejai, kura sastāv no Briseles līguma dalībvalstu pārstāvjiem Eiropas padomes Parlamentārajā asamblejā. WEU Asamblejas mītne ir Parīzē, tā sanāk plenārsesijās divas reizes gadā, var sanākt ari ārkārtas sēdēs un jebkurā dalībvalstī.

Atbilstoši Eiropas padomes Statūtu 26. pantam WEU dalībvalstis var izvirzīt WEU Asamblejā šādu dalībnieku skaitu: Beļģija, Nīderlande un Portugāle — 7, Francija, Vācija un Lielbritānija — 18, Luksemburga — 3, Spānija — 12.

Pēc Statūtu I panta Asambleja var dot Padomei rekomendācijas, tā ir vienīgā starptautiskā parlamentu asambleja, kurai ir pilnvaras aizsardzības jautājumos. Tā var dot rekomendācijas arī NATO padomei. Pēc Briseles līguma IX panta Asamblejai ir lēmējtiesības "visos jautājumos, kuri izriet no Briseles līguma".

Asamblejai ir savas vadošās institūcijas — Birojs un Prezidentu komiteja.

Birojs sastāv no prezidenta un astoņiem viceprezidentiem, kurus ievēlē Asambleja no saviem dalībniekiem pa vienam no deviņām valstīm.

Prezidentu komiteja sastāv no Asamblejas esošā prezidenta, bijušajiem prezidentiem, kuri ir Asamblejas locekļi, viceprezidentiem un komiteju priekšsēdētājiem.

Asambleja strādā šādās sešās pastāvīgajās komitejās: Aizsardzības, kas analizē Rietumvalstu aizsardzības organizāciju^675, Politiskajā, Tehnisko un kosmisko pētījumu, Budžeta un administratīvo lietu, Kārtības noteikumu un privilēģiju, Parlamentāro un sabiedrisko attiecību komitejā.

Asamblejas dokumentus publicē angļu un franču valodā. Runas saka dalībvalstu valodās, nodrošinot sinhrono tulkojumu angļu un franču valodā.

Kopš Pētersbergas sagaitas 1992. gadā par WEU dalībvalsti ir kļuvusi arī Grieķija, bet novērotāju statusu ieguva Dānija un Īrija. Asociatīvo dalībvalstu statusu pēc Pētersbergas un Kirhbergas (1994) sagaitas ir ieguvušas Bulgārija, Čehija, Igaunija, Ungārija, Latvija, Lietuva, Polija, Rumānija un Slovākijā.[676]

NATO

NATO (NorthAtlanticTreatvOrganization), protams, nav ne reģionāla organizācija, kuras darbība aptver tikai Eiropas kontinentu, ne universāla rakstura starptautiskā organizācija. Bet, tā kā absolūtais vairākums NATO dalībnieču ir Eiropas valstis, tad to izskatīsim šajā apakšnodaļā.

NATO līgums parakstīts pec ASV iniciatīvas Vašingtona 1949. gada 4. aprīlī, tas stājās spēkā tā paša gada 24. augustā. DibinātājvalstisbijaASV, Beļģija, Kanāda, Dānija, Francija, Islande, Itālija, Luksemburga, Nīderlande, Norvēģija, Portugāle un Lielbritānija.

NATO emblēma kopš 1953. gada ir aplī ietverta kompasa rozete, kurā aplis nozīmē vienotību un sadarbību, bet rozete—kopējo ievirzi uz mieru.105 NATO mītne ir Briselē.

1949. gada 31. martā PSRS valdība, protestējot pret NATO radīšanu un tās "pret-tiesiskumu", nosūtīja oficiālu memorandumu septiņu tās dalībvalstu valdībām. Šajā dokumentā PSRS argumentēja, ka NATO līgums it kā esot pretrunā ar ANO principiem un mērķiem, īpaši Statūtu 51. pantu, Padomju Savienība esot izslēgta no līdzdalības šajā līgumā, kas esot patiesībā vērsts pret PSRS.106

1949. gada 2. aprīļa kopējā paziņojumā 12 NATO dalībvalstu ārlietu ministri savukārt atspēkoja PSRS apvainojumus un pamatoja savas organizācijas radīšanas nepieciešamību. 107

Saskaņā ar Līguma 10. pantu "dalībvalstis uz vienbalsības principa pamata var uzaicināt jebkuru citu Eiropas valsti pievienoties šim līgumam. Tā var atbalstīt šī līguma principus un izdarīt ieguldījumu Ziemelatlantijas areāla drošībā..." Par līguma dalībvalstīm kļuva Grieķija un Turcija (1952. g. februārī), VFR (1955. g. maijā), Spānija (1982. g. maijā). Francija 1966. gadā atstāja NATO militāro organizāciju, ar kuru tā pēc tam sāka uzturēt sakarus ar savas militārās sakaru misijas starpniecību. 1996. gadā Francija atgriezās NATO militārajā organizācijā. No 1974. līdz 1980. gadam Grieķija pārtrauca savu līdzdalību NATO militārajā organizācijā.

NATO līguma preambulā noteikts, ka dalībvalstis ir apņēmības pilnas nosargāt mieru, kopējo mantojumu (common heritage) un tautu civilizāciju, kas balstās uz | demokrātijas, personas brīvības principiem un likumu darbību.

-•L-_ _ _ _ _ _

Līgums sastav no 14 pantiem. Та 1. panta dalībvalstis atbilstoši ANO Statutu principiem apņemas izlemt starptautiskos strīdus mierīgiem līdzekļiem tā, lai neapdraudētu starptautisko mieru, drošību un taisnīgumu un atturētos no jebkura veida spēka pielietošanas starptautiskajās attiecībās pretrunā ar NATO mērķiem.

2. pantā dalībvalstis apņemas izdarīt ieguldījumu mierīgu un draudzīgu starptautisko attiecību tālākai attīstībai, stiprinot savas blīvās institūcijas, labāku izpratni par to, uz kādiem pamatiem šīs institūcijas ir balstītas, sekmējot stabilitāti un labklājību. Dalībvalstis apņemas izskaust konfliktus savā starptautiskajā ekonomiskajā politikā un veicināt savstarpējo ekonomisko sadarbību.

3. pantā dalībvalstis apņemas ar pastāvīgu un efektīvu pašaizsardzību un savstarpējo palīdzību individuāli un kolektīvi uzturēt un attīstīt savu individuālo un kolektīvo spēju atvairīt bruņotu uzbrukumu.

4. pantā dalībvalstis apņemas konsultēties ikvienā gadījumā, kad, pēc jebkuras dalībvalsts viedokļa, tās teritoriālā neaizskaramība, politiskā neatkarība vai drošība būs apdraudēta.

105 NATO Handbook, NATO Information Service, Brussels (1989) p. 3. 106W. Bishop, op. cit., pp. 921—922.

^ 20 Dept. State Buli. 457 (1949).

NATO politika balstās ne tikai uz speķa, bet arī uz konstruktīvu politiku Rietumu un Austrumu savstarpējās attiecībās. Tā ietver arī dialogu un sadarbību ekonomiskajās un citās nemilitārajās attiecībās.

МАЮ institucionālajā struktūrā vislielākā vara pieder Ziemeļatlantijaspadomei, kas ir aliances augstākā politiskā un militārā lēmējinstitūcija. Padome ir ari valdību konsultāciju forums visos NATO politikas jautājumos. Visām dalībvalstīm Padomē ir vienādas tiesības un balsu svars, līdz ar to NATO ir demokrātiskāka par WEU un ES. Padomes lēmumi, kurus pieņem uz konsensusa pamata, ir dalībvalstu kolektīvā griba.

Katru dalībvalsti Padomē pārstāv tās pastāvīgais pārstāvis (permanent representative) vēstnieka rangā. Katram no viņiem darbā palīdz pastāvīgais militārais štābs pie NATO vai delegācija. Padome ministru līmenī tiekas divas reizes gadā, kad katru dalībvalsti pārstāv tās ārlietu ministrs. Dažkārt Padomes sagaitās dalībvalstis pārstāv valstu vai valdību galvas.

Padomes pastāvīgie pārstāvji, kas veido Pastāvīgo padomi (Permanent Council), tiekas reizi nedēļā vai pēc vajadzības biežāk.

NATO ir 22 komitejas, kuru vidū ir Zinātnes, Aizsardzības pārskatu, Ekonomikas u. c. Tomēr galvenās ir Aizsardzības plānošanas, Militārā komiteja un Kodolplānošanas grupa.

Aizsardzības plānošanas komitejā (Defence Planning Committee) izlemj vairumu aizsardzības jautājumu, un savā līmenī tā atbild par to pašu problēmu loku ko Padome. Tā tiekas regulāri vēstnieku līmenī, bet divas reizes gadā—aizsardzības ministru līmenī.

Kodolplānošanas grupa (Nuclear Planning Group) strādā tieši tādā pašā kārtībā un līmenī kā Aizsardzības plānošanas grupa.

Militārā komiteja (Military Commitee) ir NATO augstākā militārā institūcija. Tā padota Padomei un Aizsardzības plānošanas komitejai. Militārā komiteja sastāv no dalībvalstu štābu priekšniekiem (chiefs-of-staff).Tā kā Islandei nav savu aizsardzības spēku, tad komitejā to pārstāv civila amatpersona. Štābu priekšnieki tiekas vismaz divas reizes gadā. Dalībvalstu pārstāvji komitejas sēdē prezidē katrs pa gadam rotējošā kārtībā. Komitejas priekšsēdētāju uz 3 gadiem ievēlē štābu priekšnieki. Viņš nodarbojas ar komitejas ikdienas lietām un pārstāv to oficiālās situācijās. Viņam pakļauts vietnieks un komitejas direktors.

Starptautiski NATO pārstāv Ģenerālsekretārs, kuram ir vietnieks un pieci palīgi politiskajos jautājumos, aizsardzības plānošanā un politikā, aizsardzības atbalstīšanā, infrastruktūrā, lodžistikā un civilās aizsardzības plānošanā, kā arī zinātnes un vides jautājumos. Atbilstoši šiem palīgiem NATO štābā izveidotas tāda paša nosaukuma

nodaias(divisions).

Ģenerālsekretārs, kas patlaban ir Havjers Solans (Spānija, pirms viņa Manfrēds Verners — VFR), atbild par konsultāciju un lēmumu pieņemšanu visā aliansē. Viņš ir Padomes un Aizsardzības plānošanas komitejas, un Kodolplānošanas grupas priekšsēdētājs. Bez tam viņš ir titulārais (titulary) priekšsēdētājs arī citās galvenajās komitejās.

Viņš var NATO struktūrvienībās ierosināt apspriežamās un izlemjamās tēmas, veikt labos pakalpojumus dalībvalstu strīdu gadījumos. Viņš atbild par sava Starptautiskā štāba (International Staff) darbību. Tātad Ģenerālsekretāram NATO ir ļoti liela vara.

Viena no galvenajam NATO struktūrvienībām ir arīNATO Starptautiskais militārais štābs, kuram ir Izlūkošanas, Plānu un politikas, Operāciju, Lodžistikas un resursu, Komunikāciju un informācijas sistēmu, kā arī Bruņojuma un standartizācijas nodalās.

Teritoriāli NATO tiek iedalīta Eiropas, Atlantijas un Kanāla zonās, kā arī Reģionālās plānošanas Kanādai un ASV grupā. Katru reģionu vada attiecīgais virspavēlnieks.

Ziemeļatlantijasasambleja (North Atlantic Assembly) ir 16 NATO dalībvalstu starpparlamentārā organizācija, kur dalībvalstu parlamentu deputāti tiekas kopējo problēmu apspriešanai. Tā izveidota 1955. gadā, un tai ir piecas komitejas: Civilo lietu, Ekonomikas, Militārā, Politiskā, Zinātnes un tehnikas, Speciālā NATO komiteja, kā arī NATO Stratēģijas un bruņojuma kontroles komiteja.

Asamblejas plenārsēdes notiek Briselē divas reizes gadā, tā dod rekomendācijas, kas tiek nodotas Ģenerālsekretāram, kurš uz tām atbild pēc konsultācijām ar Padomi.[677]

NATO STRATĒĢIJAS JAUNA KONCEPCIJA

Pēc PSRS un Varšavas pakta sabrukuma, kad liela Austrumu un Rietumu konflikta iespējas strauji mazinājās, NATO mēģināja izmainīt savas misijas koncepciju, vairāk uzsverot savas darbības politisko aspektu un izveidojot ātrās reaģēšanas vienības (rapid deployment force) reakcijai uz vietējas dabas krīzes situācijām. Pēc Varšavas pakta sabrukuma tā bijušās dalībvalstis Centrāleiropā vairs nevarēja uzskatīt par NATO valstu ienaidniecēm. 1991. gadā asociatīvo statusu NATO pirmā ieguva Ungārija.[678]

Tomēr šajā situācijā v&dāsļauni riski, kas jau bija nevis divpusēji, bet gan daudzpusēji, daudzos virzienos un grūti paredzami. Tās bija nestabilās zonas NATO perifērijas, ekonomiskais un sociālais spiediens, etniskie un teritoriālie strīdi, raķešu, kodolieroču un citu masu iznīcināšanas ieroču tehnoloģijas noplūde, īpaši Dienvidu un Austrumu virzienā.

Līdz ar to noskaidrojās šādas jaunās NATO stratēģijas ievirzes:

* stabila drošība Eiropā, balstīta uz demokrātiskajiem institūtiem un strīdu mierīgu izlemšanu;

* alianses transatlantisko konsultāciju forumu radīšanas nepieciešamība;

* atturēšanas un dalībvalstu aizsardzības pasākumu pret agresiju nepieciešamība;

* stratēģiskā līdzsvara noturēšana Eiropā;

* krīžu menedžments.

Tāpēc saglabājās nepieciešamība pēc pietiekami integrētas, dalītas atbildības, militārā spēka balstītas kolektīvās drošības sistēmas un bruņojuma kontroles jaunā tās konceptuālajā izpratnē.[679]

XV nodaļa

, Līdzīgi kā tas ir valstu iekšējas tiesību attiecības starp šo tiesību subjektiem, starptautiskajā sabiedrībā starp starptautisko tiesību subjektiem viens no svarīgākajiem * starptautisko strīdu izšķiršanas veidiem ir starptautiskās justīcijas izmantošana.

Pastāv divi strīdu izšķiršanas starptautiskās justīcijas veidi—starptautiskā arbitrāžu jeb šķīrējtiesa (angl. — arbitration, tribunal) un starptautiskā tiesa (adjudication, court, tribunal).

STARPTAUTISKĀS TIESAS

Starptautiskās tiesas institūcijas var iedalīt universālajās un reģionālajās. Vēsturiski pirmā universālā starptautiskā tiesa bija Tautu Savienības 1921. gadā izveidotā Starptautiskāsjustīcijas pastāvīgā tiesa [SJPT] (Permanent Court of International Justice), kas tika izveidota kā no Tautu Savienības neatkarīga institūcija. Visai liels ir SJPT ieguldījums starptautisko tiesību attīstībā. Uz daudziem tās precedentiem justīcijas institūcijas atsaucas vēl šodien. Daudzi minēti arī šajā monogrāfijā. Slavenākie no tiem ir Brazīlijas un Serbijas aizdevumu lietas, Austrumkarēlijas, Augšsilēzijas, Dan-cigas tiesu jurisdikcijas, Polu pilsoņu Dancigā, S.S. Lotus, Tunisijas un Marokas pilsonības likumu lietas u.c.

Patlaban universāla starptautiskā tiesa pasaulē ir tikai viena — ANO Starptautiskā tiesa. Toties reģionālās tiesas irvairākas, un tās var iedalīt arī pēc funkcijām. Piemēram, Eiropā pastāv trīs tiesas. Viena no tām ir Eiropas padomes Cilvēka tiesību tiesa, kas darbojas uz 1950. gada Romas līguma pamata ar tā papildu protokoliem. Tās darbība tuvāk apskatīta nodaļā "Cilvēka tiesības". Otra ir Eiropas Savienības tiesa (European Court). Trešā ir ES Pirmās instances tiesa. Par abām pēdējām tuvāk sk. nodaļas "Starptautiskās organizācijas" apakšnodaļu "Eiropas starptautiskās organizācijas".

ANO STARPTAUTISKĀ TIESA

ANO Starptautiskā tiesa (International Court of Justice) ir galvenā ANO un pasaules starptautiskās justīcijas institūcija.

Starptautiskās tiesas (ST) Statūti parakstīti 1945. gada 26. jūnijā. Tā atrodas Hāgā un darbojas pastāvīgi saskaņā ar ANO Statūtu XIV nodalu un arī atbilstoši saviem

Statūtiem, kas ir ANO Statūtu neatņemama sastāvdaļa. ANO Statūtu 92. panta noteikts, ka ST Statūti ir izveidoti uz Starptautiskās justīcijas pastāvīgās tiesas Statūtu pamata. Tomēr pēdējā atšķirībā no ANO ST nebija Tautu Savienības struktūrvienība, kaut arī zināmā mērā bija ar to saistīta.[680]

ANO Starptautiskās tiesas Statūtu dalībvalstis automātiski ir visas ANO dalībvalstis un vēl bez tam trīs valstis, kas nav ANO dalībnieces. Tās ir Šveice^681, Lihtenšteina^682 un Sanmarīno^683. Noteikumi, uz kuru pamata ST jurisdikcija ir pieejama valstīm, kas nav ANO dalībnieces, reglamentēti ANO Drošības padomes 1946. gada 15. oktobra rezolūcijā Nr. 9, kas pieņemta saskaņā ar ANO Statūtu 35. panta 2. daļu.[684]

Valstis, kuras nav ANO dalībnieces, var kļūt par ST Statūtu dalībniecēm uz tādu noteikumu pamata, kurus katrā atsevišķā gadījumā pēc Drošības padomes (DP) rekomendācijas nosaka Ģenerālā asambleja (ĢA) [ANO Stāt. 93. p. 2. d.]. Visām trim minētajām valstīm dotajā gadījumā pieprasīja, lai tās akceptētu ST Statūtu noteikumus, ANO dalībvalstu saistības saskaņā ar ANO Statūtu 94. pantu (par tā saturu sk. tālāk) un periodiski ziedotu (contribute) tik daudz ST darbības izdevumu segšanai, cik no tām pieprasīs ĢA pēc konsultācijām ar attiecīgajām trim valdībām.[685]

Jebkura ANO dalībvalsts apņemas pakļauties (undertakes to comply with) ST lēmumiem lietās, kuru puses tās ir (ANO Stāt. 94. p. 1. d.). Ja puse lietā nepilda saistības, kuras tai uzliek tiesas lēmums (fails to perform the obligations incumbent upon them under a judgment rendered by), tad otra puse var griezties pie Drošības padomes, kura, ja uzskata par nepieciešamu, var dot rekomendācijas vai lemt par pasākumiem, kas nepieciešami lēmuma īstenošanai (2. d.).

Tomēr ANO Statūtos noteikts, ka tie neietver noteikumus, kuri liegtu dalībvalstīm uzticēt savu strīdu izšķiršanu citām tiesām vai šķīrējtiesām (tribunāls), pie kurām tās var griezties saskaņā ar jau esošajiem vai nākotnē noslēdzamiem līgumiem (95. p.).

Starptautiskās tiesasjurisdikcijaipiekritīgas ir lietas, ko tās izlemšanai brīvprātīgi, ar attiecīgu savstarpēju vienošanos, kuru sauc par "kompromisu" (compromis), nodevušas ANO dalībvalstis, kuras ipso facto ir ANO Starptautiskās tiesas Statūtu dalībnieces un kuras atzīst šīs tiesas jurisdikciju.

Jurisdikcijai pilnīgi pietiek, lai iesniegums būtu brīvprātīgs, nekāda noteikta forma tam nav nepieciešama. Šis ir tā saucamais forum prorogatum princips. Saskaņā ar

ANO Statūtu 96. p. 1. dalu pec Ģenerālas asamblejas, Drošības padomes vai citu ANO institūciju pieprasījuma ST var pieņemt arī konsultatīvus lēmumus jebkuros juridiskos jautājumos, ja prasītājs atzinis to obligāto raksturu.

Pēc ANO Statūtu 96. panta 2. dalās Ģenerālā asambleja pilnvarojusi 4 savas struktūrvienības un 15 specializētās institūcijas (specialized agencies) pieprasīt no ST konsultatīvus lēmumus savas darbības sfērā.

Pēc ANO Starptautiskās tiesas Statūtiem tā sastāv no 15 neatkarīgu tiesnešu kolēģijas, kurus uz 9 gadiem, neņemot vērā to pilsonību, ievēlē Ģenerālā asambleja un Drošības padome no personām ar augstiem morāles standartiem, kuriem savās valstīs ir nepieciešamā kvalifikācija augstāko juridisko amatu ieņemšanai vai kuri ir juriskonsulti ar atzītu kompetenci starptautiskajās tiesībās. No vienas valsts nevar ievēlēt divus tiesnešus. Ja kandidātu var pieņemt par divu valstu pilsoni, tad viņš tiek uzskatīts par tās valsts pilsoni, kur viņam ir pastāvīgā dzīvesvieta (ST Statūtu 2., 3. p.). Tiesnešu kandidātu augstākā vai zemākā vecuma robeža nav noteikta.

Kandidātu sarakstu ievēlēšanai liek priekšā Pastāvīgās šķīrējtiesas (Permanent Court of Arbitration) nacionālās grupas. Šīs pieejas mērķis ir padarīt tiesnešu atlasi mazāk atkarīgu no valdībām, jo, kad Sanfrancisko sagatavoja ANO Statūtus, pamatdoma bija padarīt ST neatkarīgu no dalībvalstu valdībām. Tā ASV prezidents Džeimss Kārters gribēja, lai Savienoto Valstu vietu ANO Starptautiskajā tiesā ieņemtu bijušais ASV Augstākās tiesas tiesnesis Artūrs Goldbergs, bet nacionālā grupa tā vietā nominēja profesoru Ričardu Baksteru (Baxter).[686] Neskatoties uz to, ka ST Statūtos nav noteikuma par to, ka tiesā obligāti jābūt pārstāvētiem DP locekļiem, praksē šis princips tomēr pamatā tiek ievērots.[687]

Ja valsts nav šīs šķīrējtiesas dalībniece, tad no tās puses kandidātu izvirza valdība. Nedrīkst būt vairāk kā divi nominētie kandidāti uz vienu vakantu vietu (4., 5. p.). Pirms kandidāta pieteikšanas katrai nacionālajai grupai rekomendē par viņu konsultēties ar savu augstāko tiesas institūciju, universitāšu juridiskajām fakultātēm un nacionālajām zinātņu akadēmijām, kas nodarbojas ar juridiskajām zinātnēm. Kandidātu sarakstu alfabēta kārtībā sagatavo ANO Ģenerālsekretārs. Vēlēšanas ĢA un DP notiek neatkarīgi, taču vēlēšanās jāņem vērā visu pasaules galveno civilizācijas formu un tiesību sistēmu pārstāvības nodrošināšana.

Kandidāti tiek ievēlēti ar ĢA locekļu balsu absolūto vairākumu (6.—10. p.). Šī

vienlaicīgā balsošana ĢA un DP, savstarpēji informējot vienam otru, var dažkārt ilgt daudzas tūres. Tiesnešus var pārvēlēt amatā. Ik pēc 3 gadiem pārvēlē 5 tiesnešus, kuri tomēr pabeidz savu darbu pie vēl nepabeigtajām lietām pat tad, kad viņi jau ir aizvietoti. Atlūgumus tiesneši iesniedz ST Priekšsēdētājam (President), kas tos nodod ANO Ģenerālsekretāram (13. p.).

ST tiesnesis amata pildīšanas laika nedrīkst ieņemt nekādu citu ne administratīvu, ne politisku amatu vai profesionāli nodarboties ar vēl ko citu, piemēram, būt par aģentu,

padomnieku vai advokātu jebkurā lieta. Jebkura šaubu gadījuma attiecība uz kāda ST locekļa papildu nodarbošanos jautājumu izlemj pati ST (16. p., 17. p. 1. d.). Tomēr dažkārt ST tiesneši māca universitātēs.

Tiesnesis nav tiesīgs piedalīties tādas lietas izlemšanā, kurā viņš agrāk piedalījies kā aģents, padomnieks vai advokāts, nacionālās vai starptautiskās tiesas vai izmeklēšanas komisijas (commission of inquiry) loceklis vai kurā viņš agrāk jebkādā citā veidā piedalījies (17. p. 2. d.). Tiesneša pienākums šādos gadījumos ir ar iesniegumu Priekšsēdētājam atteikties pašam (petitionforrecusition). Nav reglamentētsjautājumsparto, kā šādos gadījumos rīkoties ar tiesnešiem, kas agrāk bijuši, piemēram, savu ārlietu ministriju padomnieki tajā pašā lietā. Šādos precedentos daži tiesneši, piemēram, Bas-devans un Hekvorts (Basdevant, Hackworth), neatteicās, bet citi, kā, piemēram, sers Benegals Rau, atteicās no līdzdalības noteiktā procesā, jo viņš bija agrāk piedalījies tās pašas Anglijas un Irānas lietas izlemšanā DP sastāvā.[688]

Pēc Statūtu 48. p. arī puses var noraidīt tiesnesi (disqualify a judge), tomēr šādā gadījumā jautājumu izšķir pati tiesa. Tomēr, kā norādīja nesenais ST Priekšsēdētājs Nagendra Singhs, tas, ka Tiesas vēlme būt tikpat lielā mērā pāri katrām aizdomām kā Cēzara sievai, nedrīkst dot pusēm iespēju noraidīt tiesnešus uz nebūtisku iemeslu pamata.

Tiesnesi atcelt (dismiss) piespiedu kārtā no amata nevar citādi kā vienīgi ar pārējo ST locekļu vienbalsīgu lēmumu, kad viņš vairs neatbilst esošajām prasībām.

ST tiesneši amata pildīšanas laikā bauda diplomātisko imunitāti un privilēģijas

(19. p.).

Tiesneši ir neatkarīgi savos spriedumos, un viņiem savi pienākumi japilda "godīgi, uzticīgi, bezpartijiski un apzinīgi"[689], ko katrs jaunievēlētais tiesnesis apņemas ar svinīgu zvērestu atklātā tiesas sēdē (20. p.).

Nobeidzot tiesnešu atlases un statusa apskatu saskaņā ar ST Statūtiem, tomērjāmin daži būtiski psiholoģiski un politiski papildu momenti. Vispirms tiesnesis ir tikai cilvēks, un to iespaido vide, kurā viņš strādā.[690] Līdz ar to galvenais iemesls, kāpēc ST nav noteikta universāla piespiedu jurisdikcija, ir tas, ka nav absolūtas pārliecības par šo tiesnešu spriedumu bezpartijiskumu^691, ko pierāda ari vairāki šīs monogrāfijas dažādās nodalās minētie precedenti. Loti daudzkas atkarīgs no tiesneša psiholoģiskās personības, viņa sagatavotības pakāpes, kultūras sistēmas, no kuras viņš cēlies. Arī spēcīgs profesionāls tiesas sastāvs spēj ietekmēt atsevišķu tiesas locekli. Kā apgalvo M. Franks, ļoti maz starptautiskās tiesas spriedumu atspoguļo visas cilvēces intereses.[692]

Arī tiesnešu atlases process patiesībā ir politisks. Neskatoties uz šīm nepilnībām, ST tomēr visumā izdevies ievēlēt augstas kvalitātes juristus, kuru darba kvalitāti lielā

mēra sekmē ST procedūras koleģialitātes princips^14. Pēc prof. Edītes Veisas pētījuma, visietekmīgākie ST tiesneši ir tie, kas formulē tiesas lēmumus. Citi vairumā gadījumu balso tāpat kā viņi. Izrādās, ka "aukstā kara" laikā pusē gadījumu PSRS tiesneši balsoja tāpat kā ASV tiesneši. ASV tiesneši 84% gadījumu, bet PSRS tiesneši 67% gadījumu ir balsojuši tāpat kā Tiesa kopumā.15

Visi ST tiesneši pēc sava statusa ir vienlīdzīgi pieskatoties uz vecumu, ievēlēšanas laiku vai dienesta ilgumu. Tomērjautājumā par to, kas aizvietos Priekšsēdētāju un tā vietnieku, tieneši tiek sarindoti pēc ievēlēšanas laika, pēc kura pirmais tiek uzskatīts par "vecāko tiesnesi" (senior judge) [ST Procedūras noteikumi/PN/, 2. p.].

Tiesas Priekšsēdētāju (President) un tā vietnieku (Vice-president), kā arī sekretāru (Registrar), tā vietnieku (Deputy-Registrar) un citas nepieciešamās amatpersonas ievēlē Tiesas locekli aizklātā balsošanā uz trim gadiem. Viņus var pārvēlēt. Priekšsēdētājs vada Tiesas juridisko un administratīvo darbu un pēc nepieciešamības var sasaukt Tiesu jebkurā laikā (21. p., PN 11., 12., 20., 22. p.). Arī sekretārs nodod zvērestu.

Tiesas, tās Priekšsēdētājaun sekretāra miteklis atrodas Ilāgā, Holandē, taču Tiesa ir tiesīga savas sēdes noorganizēt arī citur, kur tā uzskata par vēlamu (22. p.). Tiesa, izņemot brīvdienas un atvaļinājumus, ko tā nosaka pati, strādā pastāvīgi, tiesnešiem pastāvīgi jābūt Tiesas rīcībā. Tomēr tiesnešiem tiek dota iespēja periodiski apmeklēt savas mājas (23. p.) un arī zināmā atpūtas kārtā piedalīties ne visu lietu izskatīšanā.

Jebkuram tiesnesim ir tiesības atteikties piedalīties noteikta lēmuma pieņemšanā, par ko viņš ziņo Priekšsēdētājam. Tāpat Priekšsēdētājs var ari nolemt, ka noteiktam tiesas loceklim nebūtu vēlams piedalīties zināmas lietas izskatīšanā, par ko viņš paziņo šim tiesnesim (24. p.).

Tiesas sēdes vienmēr notiek pilnā sastāvā, izņemot gadījumus, kad tas tiek skaidri nolemts citādi. Tomēr kvorumam (quorum) jābūt 9 tiesnešu sastāvā. 11 tiesnešiem vienmēr jābūt pieejamiem kolēģijas (bench, panei) izveidošanai (25. p.).

Tiesa laiku pa laikam īpašu lietu izskatīšanai var arī izveidot vienu vai vairākas kameras, kuru kvorums tad ir trīs vai vairāk tiesnešu, kā Tiesa pati ar pušu piekrišanu izlemj. Tās var, piemēram, izveidot darba tiesību, kā ari tranzīta un komunikāciju jautājumos (26. p.). Kameru lēmumi tiek uzskatīti par visas Tiesas lēmumiem (27. p.). Tās ar pušu piekrišanu var organizēt sēdes arī ārpus Hāgas (28. p.). Steidzamu uzdevumu gadījumos Tiesa ik gadus var izveidot kameru summārai procedūrai (summary procedure) piecu tiesnešu sastāvā, Priekšsēdētāju un viņa vietnieku ex officio^16 ieskaitot. Kameras veido, aizklāti balsojot (29. p., PN 15., 16. p.).

Tiesa pati nosaka savus procedūras noteikumus, pēc kuriem tiesnešiem var būt ari asesori (assessors), kuri piedalās sēdēs bez balsstiesībām (Statūtu 30. p.). Taču procedūras noteikumos noteikts, ka Tiesa pati nosaka, vai asesoriem dotajā lietā ir vai nav balsstiesības. Asesorus Tiesa ievēlē, aizklāti balsojot (secret ballot) pēc tāda paša

14 Shabtai Rosenne, 'The Law and Practice of International Court", 2nd rev. ed. (1985).

15 E.B. Weiss, "Judical Independence and Impartiality: A Preliminary Inquiry", in — The International Court at the Crossroads (1987) p. 123.

16 Latin. — sakarā ar to ieņemamo amatu.

kvoruma, kāds nepieciešams lieta, un viņiem jānodod tāds pats zvērests ka tiesnesim (9. p.). Tiesai katrā lietā jāiepazīstina ar procedūras noteikumiem strīdā iesaistītās puses (PN. 31. p.).

Tiesnesis, kas ir tās valsts pilsonis, kuras lieta tiek izskatīta, var piedalīties sēdē. Taču tādā gadījumā otrai pusei ir tiesības pēc 4. un 5. panta kritērijiem sev izvēlēties papildu ad hoc tiesnesi, ko puses tiesīgas pieprasīt arī tad, kad nevienai no tām nav kolēģijā (upon the Bench) vai kamerā sava pilsoņa. Šāda tiesneša vārdu, pilsonību un biogrāfiju puse ar memorandu paziņo tiesai (PN 35. p.). Papildu tiesneši nav Tiesas locekļi (Members of the Court), tomēr tie procesa laikā bauda tās pašas tiesības, statusu un pilda pienākumus kā pastāvīgie ST tiesneši (31. p.). Tie saņem kompensāciju par katru savu darbadienu.

Tiesnešu un sekretāra algas, piemaksas, darba un biļešu kompensācijas, kā arī pensiju Uelumu nosaka ĢA, un tās nedrīkst samazināt tiesneša amata termiņa laikā. Minētās summas nav apliekamas ne ar kādu nodokli (32. p., ST Procedūras noteikumu^693 1. p.). Arī ad hoc tiesneši nodod zvērestu katrā jaunā lietā, kurā tie piedalās (ST PN 8. p.).

Starptautiskās tiesas kompetence noteikta tās Statūtu II nodaļā, kur deklarēts, ka vienīgi valstis var būt puses tās izskatītajās Uetās (34. p. 1. d.). Tiesa var pieprasīt lietas izskatīšanai nepieciešamo informāciju no starptautiskajām organizācijām (2. d.).

Puses ir vienlīdzīgas lietās, neskatoties uz to, vai dotā valsts ir vai nav ANO dalībniece. Taču, ja valsts nav ne ANO dalībniece, ne Tiesas kontributors, tad tai var likt apmaksāt Tiesas izdevumus (35. p.).

Tiesa var izlemt jebkurus strīdus, kurus puses tai nodod izskatīšanai, bet īpaši tos, kas skar ANO Statūtu spēkā esošos un esošo starptautisko līgumu aptvertos jautājumus (36. p. 1. d.). Jebkura šo Statūtu dalībvalsts var bez speciāla līguma paziņot, ka tā atzīst ST obligāto jurisdikciju dotajā strīdā ipso facto, ja pretējā puse uzņemas tādas pašas saistības juridiskā strīdā attiecībā uz

a) starptautisko līgumu;

b) jebkuru starptautisko tiesību jautājumu;

c) jebkura fakta eksistenci, kas tā noskaidrošanas gadījumā veido starptautisko tiesību pārkāpumu;

d) reparāciju veidu un apjomu par starptautisko saistību pārkāpumu (2. d.).

Šādu deklarāciju par ANO ST obligātās jurisdikcijas atzīšanu, piemēram, ASV

bija ieniegusi 1946. gadā.

Šo iepriekš minēto deklarāciju var iesniegt ar vai bez abpusības (reciprocity) nosacījumiem vai uz noteiktu laiku, to deponē pie ANO Ģenerālsekretāra, kas deklarāciju kopijas nodod pusēm un ST sekretāram (3., 4. d.).

Jautājumu par to, vai ST dotajā Uetā ir vai navjurisdikcija, izlemj pati Tiesa (6. d.).

Ja kāds spēkā esošs pirmskara līgums paredz lietas nodošanu jebkurai Tautu Savienības izveidotai tiesai vai Šķīrējtiesas pastāvīgajai palātai, tad lieta piekrīt ST (37. p.).

Saskaņa ar ST Statūtu 38. pantu ANO ST lietas izlemj, balstoties uz šādiem avotiem:

"Tiesa, kuras uzdevums ir izšķirt tai nodotos strīdus saskaņā ar starptautiskajām tiesībām, pielieto

a. kā vispārējās (angl. — general), tā speciālās (particular) starptautiskās konvencijas, kas nosaka normas, kuras atklāti atzīst strīdā iesaistītās puses;

b. starptautiskās paražas kā vispārpieņemtas prakses pierādījumu, kuras tiek pielietotas tāpat kā likums;

c. civilizēto tautu vispāratzītos tiesību principus (the general principles of law recognized by civilized nations);

d. ņemot vērā 59. panta noteikumus, tiesu lēmumus un dažādu nāciju augstākās kvalifikācijas zinātnieku viedokļus (teachings) kā papildu avotus (subsidiary means) tiesību normu noteikšanai. (Šo pēdējo avotu sauc arī par doktrīnu. —J.B.)

2. Šie noteikumi neliedz Tiesai tiesības izlemt lietu ex aequo et bono^18, ja puses tam piekrīt."19

Starptautiskās tiesas procedūra noteikta tās Statūtu III nodaļā un arī 1978. gada 14. aprīlī pieņemtajos Tiesas Procedūras noteikumos [tālāk PN] (angl. — Rules of Court, franc. — Rēglament de la Cour). Tajos ir noteikts, ka ST oficiālās valodas ir franču un angļu. Lēmums pēc pušu vienošanās tiek pieņemts vienā no šīm valodām. Ja puses par procesa valodu vienoties nevar, tad katra puse procesa laikā (in the pleadings) var lietot to valodu, kurai tā dod priekšroku, bet Tiesas lēmums tiek sagatavots gan franciski, gan angliski. Vienlaicīgi Tiesa nolemj, kurā valodā sagatavotais spriedums ir autentisks. Taču pēc jebkuras puses pieprasījuma Tiesai jāatļauj (shall at the request authorize) pusei lietot arī jebkuru citu valodu bez angļu un franču valodas

(39.p. 1.,2.,3.d.).

Lietas nodod Bešā (cases are brought before the Court) ar notu, pušu īpašu vienošanos vai rakstisku sekretāram adresētu pieteikumu, norādot uz strīda būtību un tā pusēm. Sekretārs nosūta tālāk pieteikumu pēc piekritības, informē ANO ar Ģenerālsekretāra starpniecību un citas valstis, kurām ir tiesības uzstāties Tiesā (40. p.).

Ja kāda valsts uzskata, ka tai izskatāmajā lietā ir juridiskas intereses un spriedums var tās ietekmēt, tā var ar iesniegumu Tiesai pieprasīt atjauju iejaukties (intervene). Tiesas sekretārs par varbūtēju saistību ar lietu var informēt trešās valstis. Ja trešās valstis nolemj iejaukties un Tiesa to pieļauj, tad Tiesas lēmums lietā kļūst obligāts arī tām. Ja Tiesa neizlemj citādi, katra no pusēm pati sedz savas ar procesu saistītās izmaksas (63., 64. p.).

ST pēdējā laika prakse ir tāda, ka trešai pusei iejaukties divu pušu strīdā ir ļoti grūti. To pierāda vairākas lietas, tajā skaitā sūdzība par Francijas kodolizmēģinājumiem, kad procesā gribēja iejaukties Fidži^20.

18 Latin. - pec taisnīguma un labuma, nevis saskaņa ar formālu likumu.

19 Charter of the United Nations and Statute of the International Court of Justice, United Nations, NewYork.pp. 75—76.

20 Nuclear tests case, ICJ Rep. 1973, p. 334.

Puses liesa pārstāv to pārstāvji (aģents), kuriem var palīdzēt padomnieki vai advokāti (counsel or advocates), kuri bauda tādas privilēģijas un imunitāti, kas nepieciešama neatkarīgai to pienākumu pildīšanai (41. p. L, 2., 3. d.).

Pretprasības var iesniegt vienīgi, ja tās ir tieši saistītas ar otras puses prasības (claim) būtību (subject-matter). Tās tiek iesniegtas kontrmemorandu veidā (PN 80. p.).

Iesniegumu pārtraukt procesu (discontionuance) puse var iesniegt vienpusēji vai pēc vienošanās ar otru pusi, bet tikai pirms sprieduma pasludināšanas. Tiesa tad pieņem attiecīgu lēmumu un izslēdz lietu no saraksta (PN 8. p.).

Process sastāv no divām daļām — mutiskās un rakstiskās. Rakstiskā dala sastāv no iesniegumu (pleadings) iesniegšanas, memorandu, kontrmemorandu (memoriāls, counter-memorials) un paziņojumu (statement) apmaiņas starp pusēm un pusēm un Tiesu, kā arī, ja nepieciešams, atbildēm vai replikām (replies) un arī to apstiprināšanai nepieciešamajiem dokumentiem. Apmaiņa ar šiem dokumentiem (communications) notiek ar sekretāra starpniecību; jebkura vienas puses izstrādāta dokumenta apstiprināta (certified) kopija tiek nogādāta otrai (PN 44.-53. p.).

Mutiskā daļa (oral proceedings, hearings) sākas pēc rakstiskās un sastāv no pušu argumentu (arguments) izteikšanas, liecinieku, ekspertu, pušu pārstāvju un aģentu, padomnieku un advokātu uzklausīšanas (hearing). Pirms liecību nodošanas un ekspertu atzinumu izteikšanas tie nodod zvērestus [43. p. 1.—5. d., PN 54.—72. p.].

Sava viedokļa (notice) paziņošanai pusēm un pierādījumu iegūšanai uz vietas bez agrāk minētajiem pārstāvjiem Tiesa griežas tieši pie pušu valdībām (44. p.).

Tiesas sēdi vada Priekšsēdētājs, priekšsēdētāja vietnieks vai vecākais tiesnesis (senior) [45. p.]. Sēde ir publiska, ja Tiesa nenolemj vai puses nepieprasa citādi (46. p.). Tomēr, ja Priekšsēdētājs, tā vietnieks vai vecākais tiesnesis ir strīdā iesaistītās valsts pilsoņi, tad viņi nevar vadīt sēdi dotajā lietā.

Par katru sēdi sastādaprotokolus (minūtes), kurus paraksta sekretārs un Priekšsēdētājs, un tie vienīgie ir autentiski (47. p.).

Tiesa nosaka sēžu darba kārtību, formu un laiku, kurā katrai pusei jāpabeidz argumentācija un liecinieku noklausīšanās. Tā var pirms sēdes pieprasīt no pusēm dokumentus un izskaidrojumus, uzticēt jebkuram indivīdam, komisijai vai citai organizācijai pēc sava ieskata veikt izpēti un dot eksperta slēdzienu, uzdot lieciniekiem un ekspertiem jautājumus (48.-51. p.).

Pēc tam kad Tiesa atvēlētajā laikā ieguvusi nepieciešamos pierādījumus, tā var atteikties pieņemt jaunus mutiskus vai rakstiskus argumentus, ar kuriem kāda no pusēm vēlētos nākt klajā, ja otra puse tam nepiekrīt (52. p.).

Ja viena no pusēm neierodas Tiesā vai nespēj pierādīt savu taisnību, tad otra var aicināt Tiesu izlemt lietu tai par labu (call upon the Court to decide in favour of its claim) [53.p. 1. d.]. Pirms to darīt, Tiesai jāpārliecinās ne tikai par to, ka tai ir jurisdikcija lietā saskaņā ar ST Statūtu 36. un 37. pantu, bet arī par to, ka prasība ir labi pamatota kā attiecībā uz faktu, tā arī tiesībām (claim is well founded in fact and law) [2. d.]. Šis, protams, ir loti svarīgs pants, un piemēru tā īstenošanai praksē mēs redzējām nodaļā "Diplomātiskās un konsulārās tiesības" jautājumā par ASV pretenzijām pret Irānu Savienoto Valstu vēstniecības sagrābšanas lietā. Taču, kaut arī Irānas pārstāvis fiziski nepiedalījās procesa, Irāna tomēr nosūtīja Tiesai virkni memorandu, kuros ta izskaidroja savu viedokli saskaņā ar Tiesas rakstiskās dalās procesuālo kārtību.

Ari lietā Austrālija pret Franciju^694 par pēdējās atomieroču izmēģinājumiem atmosfērā (atmosferic nuciear tests) Klusā okeāna dienvidu daļā franči Tiesā neieradās. Tiesa izteica nožēlu šajā sakarā, jo līdz ar to tai nebija iespējas izmantot šīs puses argumentus. Dotajā lietā Tiesa, kājau tas nepieciešams saskaņā ar ST Procedūras noteikumiem, vispirms konstatēja, ka dotajā lietā tās jurisdikcijai nav šķēršļu (no bar to exercise its judica! functions) un ka Austrālijas prasība ir labi pamatota kā faktiskajā daļā, tā no tiesību viedokļa (well founded in fact and law). Tālāk Tiesas lēmumā teikts, ka Francijas kodolizmēģinājumu fakts pretēji tās solījumiem kodolizmēģinājumus pārtraukt, kā ari radioaktīvo nokrišņu esamība ir noskaidrota. Tiesa nelēma par kompensāciju prasītājam (the applicant) Austrālijai, jo tā šādu prasību nebija iesniegusi, tā vienīgi pieprasīja aizsardzību pret tālākiem atbildētāja (respondent) kodolizmēģinājumiem. Līdz ar Francijas stingru solījumu izmēģinājumus pārtraukt Tiesa uzskatīja, ka strīda objekts ir izzudis.

Pēc tam kad Tiesa ir uzklausījusi visus nepieciešamos iepriekš minētos pušu pārstāvjus, Priekšsēdētājs var pasludināt sēdi par slēgtu. Tad Tiesa aiziet apspriest lēmumu. Tiesas apspriede notiek privāti un aizklāti (private and remain secret). Šajā apspriedē var piedalīties tikai tiesneši un asesori, kā arī sekretārs. Protokolā ietver tikai lietas nosaukumu, apspriežamos jautājumus un lēmumu, bet ne diskusijas (54. p., PN 21. p.). Taču pēc atsevišķa nolēmuma daļu no šiem protokoliem var publicēt. Visus jautājumus izlemj ar klātesošo tiesnešu balsu vairākumu. Balsu līdzsvara gadījumā Priekšsēdētāja vai tā vietas izpildītāja balss ir izšķirošā [casting vote] (55. p.).

Spriedumam jāietver pamatojums un sēdē piedalījušos tiesnešu vārdi. Tas jāparaksta Priekšsēdētājam un sekretāram, jānolasa atklātā Tiesas sēdē, par kuru laikus jāpaziņo pušu pārstāvjiem (56., 57. p.). Jebkuram tiesnesim ir tiesības iesniegt savu atsevišķo viedokli (to deliver a separate opinion) [57. p.]. ST lēmumu apskatos parasti min cik, bet dažkārt ari kuri tiesneši par kuru jautājumu balsojuši, kuriem un kādi bijuši personīgie viedokļi.

ST spriedumi ir gaUģi, nav pārsūdzami, obligāti vienīgi pusēm un tikai dotajā lietā 58., 59. p.).

Puses var rakstiski pieprasīt spriedumu izskaidrot (interpretation) (PN 98. p.).

"Pieteikumu par lietas pārskatīšanu (revision) var nodot vienīgi tad, kad tas ir pamatots ar kādajauna, izšķiroša fakta atklāšanu, kas, lēmumu pieņemot, nebija zināms Tiesai un ari pusei, kas pieprasa pārskatīšanu (revision), un vienīgi tad, ja šāda nezināšana nav bijusi saistīta ar nolaidību" [negligence] (61. p. 1. d.). Šāds pieteikums jāiesniedz ne vēlāk kā 6 mēnešus pēc jaunā fakta atklāšanas. Lieta netiek pārskatīta, ja pēc sprieduma tajā pagājuši vairāk nekā 10 gadi (61. p. 4., 5. d.). Jautājumu par šāda pieteikuma par lietas pārskatīšanu pieņemamību (admissibility) izlemj Tiesa (PN 99. p.).

Interpretācijas un lietas pārskatīšanas procedūra un lēmuma forma atbilst parastajai ST lēmuma pieņemšanas procedūrai un formai (PN 100. p.).

Konsultatīvo viedokli (advisory opinion) Tiesa var sniegt jebkura neatrisināta (pending), vienīgijuridiskā jautājumā starp divām vai vairākām valstīm pēc ikvienas ANO institūcijas pieprasījuma, kuru uz to pilnvaro Statūti. Šādas tiesības pieprasīt konsultatīvo viedokli ir 4 galvenajām ANO struktūrvienībām un 15 specializētajām institūcijām. Valsts nevar pieprasīt konsultatīvo lēmumu, bet tā var pieprasīt (request), lai to izdara tam pilnvarota starptautiskā institūcija. Līdz 1986. gada jūlijam ST devusi 17 konsultatīvos viedokļus, 10 pēc ĢA, bet vienu Namībijas lietā pēc DP pieprasījuma, trīs pieprasīja specializētās institūcijas — UNESCO, WHO un IMCO pa vienai katra, vienu kāda no ANO komitejām. Tiesa var atteikties dot konsultatīvo viedokli "tīri akadēmiskā jautājumā", kā tas tika noteikts Ziemelkamerūnas un arī Rietumsahāras lietā.22 Tiesa neatsakās izteikt konsultatīvo viedokli tikai tāpēc, ka pastāv aizdomas, ka dotajā lietā uz to var izdarīt spiedienu.23

Konsultatīvā viedokļa pieprasījumu ST iesniedz ar ANO Ģenerālsekretāra vai attiecīgās Apvienoto Nāciju institūcijas vadītāja starpniecību (PN 104. p.). Jautājumi, par kuriem nepieciešams konsultatīvais viedoklis, Tiesā jāiesniedz rakstiskā formā. Tajājābūt ietvertam precīzamjautājuma formulējumam, par kuru nepieciešams konsultatīvais lēmums, klāt jāpievieno visi dokumenti, kas varētu jautājumu izgaismot (65. p., PN 102. p.).

Sekretārs informē par konsultatīvā viedokļa pieprasījumu visas valstis, kuras būtu tajā pilnvarotas uzstāties Tiesas priekšā. Sekretārs arī notificē valstis un starptautiskās organizācijas, kas varētu dot šajājautājumā informāciju. Šī informācija Priekšsēdētāja noteiktajā laikājāiesniedz vai ari jāierodas un jānodod mutiski. Citas valstis vai starptautiskās organizācijas var šos iesniedzēju valstu vai organizāciju rakstiskos vai mutiskos iesniegumus komentēt (67. p.).

Tiesa pieņem lēmumu par konsultatīvo viedokli atklātā sēdē, informējot par to Ģenerālsekretāru, kā ari ANO dalībvalstu pārstāvjus, kurus šis lēmums skar (67. p.). Pieņemot lēmumus, jābūt 9 tiesnešu kvorumam, bet to ar pušu piekrišanu var darīt arī kamerās ar 3 vai vairāk tiesnešu kvorumu.

Ikviens no tiesnešiem konsultatīvajam lēmumam var pievienot savu īpašo viedokli, neskatoties uz to, vai viņš distancējas (dissents) no vairākuma viedokļa vai ne (PN 107. p. 3. d.).

STkonsultatīvājurisdikcija(consultativejurisdiction)atšķirasnostrīduizskatīšanas sacensības jurisdikcijas (contentious jurisdiction) tajā ziņā, ka pirmajā gadījumā nav ne divu pretimstāvošu pušu konfrontējoša procesa (adversarial proceedings), ne sprieduma, kas būtu saistošs abām pusēm, bet vienīgi padoms. Līdz ar to konsultatīvo lēmumu nevar pielīdzināt strīda izšķiršanai starp pusēm, jo lēmums šīm pusēm nav saistošs.24

Tā Rietumsahāras lietā^25 ĢA pieprasīja tiesas viedokli, vai Rietumsahāra Spānijas kolonizācijas brīdī bija terra nullus; ja nebija, tad kāds bija šīs teritorijas tiesiskais

22 Northern Cameroons Case, ICI Rep. (1963) 15 pp. 33—34; Western Sahara Case, ICJ Rep. (1975) 12.

23 J.G. Starke (1977), p. 537.

24 R. Higgins, ibid., p. 258.

25 Western Sahara Advisory Opinion, in — ICJ Rep. 1975, 12.

statuss iepretim Mauritanijai un Marokai, kuras uzstāja, ka tam šajājautājuma ir juridisks strīds ar Spāniju. Tāpēc Spānija argumentēja, ka ST nebija jurisdikcijas pieņemt konsultatīvo lēmumu reālajā strīdā, jo šādā gadījumā Maroka it kā esot gribējusi apiet parasto tiesas sacensības procedūru (contentious jurisdiction), kurā tā neguva sekmes. Spānija apgalvoja, ja Tiesa pieņemšot šajā lietā jurisdikciju, tad tikšot grauts galvenais Starptautiskās tiesas princips par brīvprātīgo jurisdikciju un valstu neatkarību, jo tādā gadījumā valstis varētu atrasties situācijā, kad to strīdi nodoti ST bez valstu pašu piekrišanas. Spānija arī argumentēja, ka ST nebija šajā lietā jurisdikcijas tāpēc, ka tas bija teritoriāls, tātad it kā nebija juridisks strīds. Bez tam Tiesai it kā neesot tiesību noskaidrot juridiskos faktus.

Tiesa savukārt argumentēja, ka tā neapspriež Spānijas tiesības uz šo teritoriju. Tiesas rīcībā esot pietiekami daudz visu pušu argumentu, lai dotu atbildi uz abiem minētajiem Ģenerālās asamblejas jautājumiem. Tā kā Tiesas sastāvā bija tiesnesis no Spānijas, tad Maroka ieguva tiesības pieaicināt savu ad hoc tiesnesi šajā lietā.26

Patiesībā aiz katra konsultatīvā lēmuma ir reāls strīds starp valstīm kādājautājumā. Dažos gadījumos konsultatīvais lēmums ir novedis pie strīda izlemšanas uz tā pamata. Tomēr nereti, kā Rietumsahāras lietā, ST noteikto vadlīniju ievērošana notiek ar lielu nokavēšanos.27

Tiesa 1976. gada 12. aprīlī pieņēmusi arī Rezolūciju par Tiesas iekšējo juridisko praksi^28, kas patiesībā papildina un detalizē ST Procedūras noteikumus, it īpaši jautājumā par lēmumu projektu sagatavošanu (drafting), projektu izplatīšanu tiesnešu vidū, to papildināšanu, lasījumu un balsošanas kārtību.

STARPTAUTISKĀS tiesas ieguldījums STARPTAUTISKO tiesību a TTĪSTĪBĀ

Saskaņā ar Statūtiem ST uzdevums ir izšķirt strīdus un dot padomus galvenajām starptautiskajām institūcijām, nevis nodarboties ar starptautisko tiesību normu radīšanu. Taču, ņemot vērā tiesu lomu tiesību normu radīšanā pasaulē, kā arī to, ka ST ir pasaules pati autoritatīvākā tiesa, pati šo strīdu izšķiršana, kas ne vienmēr varēja izpausties gatavu normu pielietošanā standarta situācijās, veidoja ST precedentus un bieži pat radījajaunas starptautisko tiesību normas.

Tā, pieņemot sēriju lēmumu jūras kontinentālo šelfu sadalīšanā starp valstīm, ST ir radījusi grupu normu jūras teritoriju sadalīšanā (maritime deimitation).

ST ir izskaidrojusi daudzus jautājumus par spēka lietošanu, ieskaitot pašaizsardzību (self-help), kā, piemēram, Korfu kanāla lietā^29, un spēka lietošanu atbildei uz dažiem

Lit. pec International Law, Cases and Materiāls, pp. 655—657.

27 R. Higgins, ibid., p. 263.

28 Resolution Concerning the International Judical Practice of the Court, sk. - International Court of Justice, Acts and Documents Concerning the Organization of the Court, p. 165.

" ICJ Rep. 1949,4.

mazefektīviem speķa pielietošanas veidiem, ka, piemēram, Nikaragvas pret ASV lietā^30. Sajālietā Nikaragva apsūdzēja ASV par savu ostu minēšanu un militāru darbību pret šo valsti. ASV norīkoja savu pārstāvi, taču uzstāja, ka ST šajā lietā nav jurisdikcijas un pieteikums (application) Tiesā noteikt preventīvos pasākumus, kā to pieprasīja Nikaragva, it kā esot bez jurisdikcijas (fortiori without jurisdiction). Tāpēc ASV aicināja noņemt šo jautājumu no dienaskārtības. Tiesa vienbalsīgi nolēma noraidīt pēdējo ASV apgalvojumu un pieprasīja tai nekavējoties pārtraukt traucēt pieeju Nikaragvas ostām, tajā skaitā mīnēt tās ostas.

Ar četrpadsmit balsīm pret vienu preventīvajā lēmumā ST lika ASV respektēt Nikaragvas suverenitāti un neapdraudēt to ar militārām un paramilitārām akcijām, ko aizliedz starptautiskās tiesības, kā, piemēram, spēka un spēka draudu pielietošanu pret citas valsts teritoriālo integritāti, politisko neatkarību un militāru iejaukšanos citas valsts iekšējās lietās, kā tas noteikts ANO Statūtos. ASV un Nikaragvai jāatturas no jebkuras darbības, kas varētu pasliktināt (aggravate) situāciju vai paildzināt strīdu.

Lietā mēģināja iejaukties Salvadora, kas savā memorandā apgalvoja, ka Tiesai neesot jurisdikcijas dot virzību Nikaragvas pieteikumam (no jurisdiction to entertain Ničaragua's application). Tiesa Salvadoras iejaukšanās pieteikumu ar deviņām balsīm pret sešām noraidīja.

Tālāk Tiesa procesa pamatdaļā izskatīja jautājumu, vai ST precedentā ir obligātā jurisdikcija vai tās nav. ASV uzstāja, ka nav, un apgalvoja, ka tas ir lokāls, reģionāls strīds. Tiesa atgādināja, ka ASV 1946. gadā nodevusi deklarāciju par ST obligātās jurisdikcijas atzīšanu ST Statūtu 36. panta 2. d. noteiktajā kārtībā. Taču, kājau iepriekš redzējām, minētā norma pieprasa, lai arī otra puse būtu atzinusi ST obligāto jurisdikciju 36. p. 2. d. noteiktajā kārtībā, ko Nikaragva nebija izdarījusi.

Tomēr tā 1929. gada 24. septembrī bija iesniegusi Deklarāciju par Tautu Savienības Starptautiskās justīcijas pastāvīgās tiesas (Permanent Court of International Justice) obligātās jurisdikcijas atzīšanu tās Statūtu 36. p. 2. d. noteiktajā kārtībā, uz ko Nikaragva arī atsaucās šajā precedentā sakarā ar to, ka ST Statūtu 36. p. 5. daļā noteikts, ka spēkā esošas valstu iesniegtas deklarācijas attiecībā uz Tautu Savienības Starptautiskās justīcijas pastāvīgās tiesas obligātās jurisdikcijas atzīšanu tiek uzskatītas par ST obligātās jurisdikcijas atzīšanu.

Līdz ar to, neskatoties uz ASV pieciem pretargumentiem, ST nolēma, ka tai ir obligātā jurisdikcija sakarā ar Nikaragvas sūdzību. Rezultātā ASV gadu pēc šī ST lēmuma apturēja (terminated) savas Deklarācijas par ST obligātās jurisdikcijas atzīšanu darbību.31

Protams, formāli ST precedenti ir starptautisko tiesību palīgavoti (subsidiary source) [Stāt. 38. p. 1. (c) dala], un formāli tie ir saistoši vienīgi lietas pusēm. Tomēr praksē valstis pret šiem spriedumiem precedentos un konsultatīvajiem viedokļiem izturas kā pret starptautisko tiesību aktuālā stāvokļa autoritatīvu paziņojumu

(pronouncement). Tāpēc valstis šiem precedentiem seko ar vislielāko uzmanību, jo

30 Military and Paramilitary Activities in and Against Nicaragua, Nicaragua v. United States of America, ICJRep. 1984, 169 (Provisional Measures); 1984, 392, (Jurisdiction); 1985, pp. 135—147.

31 241.L.M. 1742—45.

tas zina, ja tās būs iejauktas līdzīgā strīda, tad to izlemšana piemēros tos pašus principus. Tomēr formāli Tiesas lēmums lietā starp A un В valsti nav saistošs trešajai pusei — valstij C, un pati ST ir to vairākkārt atgādinājusi savos aktos.

Valstis uzņemas lielu risku, neievērojot pat ST konsultatīvo viedokli, kas formāli vispār nevienam nav saistošs, jo ST jebkurā brīdī šo principu var pielietot, izlemjot strīdu starp pusēm.[695]

Pabeidzot jautājumu par ST, atliek pateikt, ka, pēc J.G. Starkes domām, vairumu viskritiskāko strīdu vissvarīgākajos jautājumos valstis vai nu nenodod ST obligātajai konsultatīvajai jurisdikcijai, vai arī neatzīst šādu jurisdikciju minētajos jautājumos.[696]

STARPTAUTISKĀ ŠĶĪRĒJTIESA JEB arbitrāža

Kā starptautiskās tiesas, tā arī arbitrāžas lēmumi pusēm ir saistoši. Starptautiskajās tiesībās arbitrāža ir līdztiesīgs starptautiskās justīcijas veids. Starpība ir vienīgi tā, ka arbitrāža (angl. —arbitraltribunalorpaneijabsolūtāvairākumāgadījumunavpastāvīga institūcija, kaut gan pastāv arī pastāvīgās arbitrāžas.

Arbitrāžas īpatnība ir tā, ka tās sastāvu, pielietojamās procesuālās un materiālās normas izvēlas pašas strīdā iesaistītās puses. Turpretim starptautiskās tiesas process notiek pastāvīgā tiesas institūcijā, kurai ir pastāvīgs sastāvs, kas darbojas, balstoties uz savām pastāvīgajām procesuālām normām, un pielieto materiālās starptautisko tiesību normas.[697]

ARBITRĀŽAS KA STARPTAUTISKO STRĪDU IZŠĶIRŠANAS METODES VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA

Arbitrāža irviena no vecākajām pasaulē lietotajām starptautisko strīdu izšķiršanas metodēm. Šī metode ne tikai tika pielietota Senās Grieķijas pilsētvalstīs attīstītas strīdu izšķiršanas sistēmas ietvaros, bet grieķi bija noslēguši arī daudz starpvalstu līgumu, kas paredzēja vai nu visu, vai noteikta veida strīdu nodošanu arbitrāžai.

Viduslaikos arbitrāža tika pielietota neregulāri, galvenokārt pāvesta arbitrāžas veidā (angl. - papal arbitration). Taču tikpat kā visi viduslaiku starptautisko tiesību klasiķi, Grociju un Vatelu ieskaitot, atbalstīja arbitrāžas izmantošanu. Kaut arī arbitrāža pakāpeniski ieguva aizvien lielāku lomu kā civilprocesa veids strīdu izšķiršanā starp tirgotājiem, jaunajos laikos starptautiskajāspubliskajās attiecībās tā neieguva vispārizplatītas strīdu izšķiršanas metodes lomu līdz 1774. gadam, kad t.s. Dzeja līgums (Jay's Treaty^698) paredzēja arbitrāžu ka strīdu izšķiršanas formu attiecības starp ASV un Lielbritāniju. Viens saskaņā ar šo līgumu notikušais arbitrāžas lēmums deva iespēju iegūt kompensāciju vairāk nekā 500 privātiem prasītājiem.

Kopš šī līguma amerikāņu interese par arbitrāžu strauji pieauga un arbitrāžas atrunas^699 (klauzulas) tika ieslēgtas daudzos ASV starptautiskajos līgumos. Tā Amerikāņu un meksikāņu kopējā komisija (arbitrāža), kas tika izveidota saskaņā ar 1848. gada Gvadelupas līgumu, izskatīja ap 2000 prasību, no kurām 1700 noraidīja. Ļoti veiksmīgs Amerikai bija Alabamas precedents (Alabama Claims (Geneva, 1872)), pēc kura ASV ieguva 15,5 miljonus USD lielu kompensāciju par konfederātu kreisera "Alabama" radītajiem zaudējumiem. Šo kreiseri konfederātiem bija aizdevusi Lielbritānija.[700]

Jau 1875. gadā privātais Starptautisko tiesību institūts bija sagatavojis starptautiskās arbitrāžas procedūras noteikumus.[701]

Taču plašāka, vispasaules mēroga arbitrāžas kā metodes atzīšana notika tikai ar 1899. gada Hāgas miera konferenci. Tās rezultātā tika pieņemta 1899. gada Hāgas konvencija par starptautisko strīdu mierīgu izšķiršanu (Convention for the Pacific Settlement of International Disputēs). 1907. gadā šī Konvencija tika pārskatīta. Konvencija iedibināja Hāgas starptautiskās šķīrējtiesas Pastāvīgo palātu /SŠPP/ (Permanent Court of Arbitration).

Patiesībā līgums ne klasiska tipa tiesu, ne arbitrāžu (tribunal) neiedibināja. Šķīrējtiesas sastāvs veidojās no četru konvenciju parakstījušo valstu iesniegtajiem četru personu sarakstiem. Ja kādu strīdu nodeva izskatīšanai SŠPP, tad katra no pusēm no šī sastāva izvēlējās divus arbitrus, no kuriem tikai viens drīkstēja būt strīdā iesaistītās valsts pavalstnieks. Visi četri arbitri kopā izvēlējās superarbitru (umpire). Katrā precedentā tika veidots jauns sastāvs. Lai iedarbinātu šo mehānismu, radās nepieciešamība vēl noslēgt ari veselu virkni divpusējo līgumu.

Neskatoties uz samērā vienkāršo šķīrējtiesas sastāva veidošanas, kā arī lēto procedūru, SŠPP izskatīja visai nedaudz lietu — 14 precedentus no 1902. līdz 1914. gadam, tajā skaitā Nūfaundlendas zvejniecības strīdu starp ASV un Lielbritāniju 1910. g. Vislielāko skaitu precedentu — ap 70 000 — ir izskatījušas 40jauktās adhoc šķīrējtiesas pēc Pirmā pasaules kara, kurās tika izšķirtas pretenzijas starp Antantes un Vācijas—Austrijas alianses valstu pavalstniekiem.[702]

Visumā pēc Otrā pasaules kara valstis pret piespiedu arbitrāžu starptautiskos politiskos jautājumos izturas visai noraidoši. Tomēr nevarētu teikt, ka pasaulē no šīs metodes būtu atteikušies. Sekmīgs šajā ziņā ir bijis Indijas un Pakistānas 1968. gada teritoriālā strīda precedents.[703] Atteikšanās no arbitrāžas lēmumu izpildes ir samērā rets notikums. Starptautisko arbitrāžu lēmumu tekstus publicē ANO.[704]

arbitrāžas ATRUNAS

Praksē izšķir vismaz trīs veidu arbitrāžas atrunas vai līgumus (arbitral agreements). Pirmais ir divpusējā vai daudzpusējā starptautiskajā līgumā ietvertā arbitrāžas atruna. Šajā gadījumā atrunas mērķis ir dot to strīdu izšķiršanas metodi, kura var rasties dotā līguma interpretācijas un pielietošanas laikā. Šāda atruna bieži ir ietverta, piemēram, starptautiskās tirdzniecības un citos līgumos. Tā, piemēram, 1993. gada līgumā starp Latviju, Lattelekom un telekomunikāciju apvienību "Tilts Communication" par šķīrējtiesas institūciju noteikta Stokholmas arbitrāža.

Otrs arbitrāžas līgumu veids ir līgumi, kuru vienīgais uzdevums ir noteikt strīdu, kādi vien pušu starpā varētu rasties nākotnē, izšķiršanas metodi. Pie šī tipa līgumiem pieder minētā 1899. gada Hāgas konvencija par starptautisko strīdu mierīgu izšķiršanu, kā arī 1928. gada Ģenerālais akts par starptautisko strīdu mierīgu izšķiršanu ar tā 1949. gada labojumiem.

Trešā kategorija veidojas no arbitrāžas līgumiem, kas noslēgti, lai atrisinātu kādu pušu starpājau eksistējošu, aktuālu strīdu, kuru nav izdevies atrisināt citiem līdzekļiem. Tā 1981. gadā tika izveidota arbitrāža ASV un Irānas savstarpējo pretenziju izskatīšanai, kad tika gāzts šahinšahs un šajā valstī pie varas nāca ortodoksāls musulmaņu režīms.42 Trešā tipa līgumos piekrišana arbitrāžai ietverta t.s. kompromisā (compromis d'arbitrage).

Saskaņā ar Anglijas likumu arbitrāžas atruna kontraktā veido patstāvīgu līgumu, kas saistīts ar galveno līgumu, t.i., kontraktu, kura dalu tas veido.43

Viens no starptautiskās arbitrāžas pamatnoteikumiem ir pušu pirms vai pēc strīda izteiktā piekrišana nodot strīdu arbitrāžai (consent to arbitrate, the compromis d ’arbitrage), bez kuras konflikta izšķiršana arbitrāžā nav iespējama. Kompromisa tipa arbitrāžas līgums ietver vienošanos par arbitrāžas sastāva izveidošanu (arbitral panei), ja par to iepriekšējā vienošanās nav bijusi. Šajā līgumā noteikts, kādas problēmas tiek izlemtas, kādi ir procedūras noteikumi (rules of procedure to be followed), un definēti pušu pasākumi arbitrāžas lēmuma atzīšanai un izpildei (to abide by and implement the award). Tā kā kompromiss ir saistošs starptautiskais līgums, tad puses atteikšanās to izpildīt veido starptautisko tiesību īpašu pārkāpumu. Absolūtā vairākuma starptautisko arbitrāžu lēmumu puses izpilda brīvprātīgi.

ARBITRĀŽAS IZVEIDOŠANA

Parasti šķīrējtiesu izveido trīs vai piecu cilvēku sastāvā. Katra no pusēm izvirza vienu vai divus savus pārstāvjus, bet trešo izvēlas pēc savstarpējas vienošanās. Ja šādu vienošanos nav iespējams panākt, tad superarbitru var uzticēt izvēlēties ANO

42 Sk. — Declaration Concerning the Settlement of Claims by the Government of the United States of America and the Government of the Islamic Republic of Iran of January 19, 1981, 10 Int‘1 Leg. Mat. 230(1981).

43 Dicey and Morriss, 'The Conflict of Laws", Eleventh Ed., London (1987) p. 536,

Starptautiskas tiesas priekšsēdētajām vai arī kādai citai prominentai starptautiskai amatpersonai. Ja puses par superarbitru nekādi tomēr vienoties nevar, tad nekādas starptautiski akceptētas metodes, lai to izvēlētos, nepastāv.

Tomēr arbitru skaits dažādās starptautiskajās šķīrējtiesās varbūt dažāds. Tā 1981. gada U.S. — Iranian Claimes Tribunal precedentā trīspusējais arbitrāžas sastāvs bija 9 cilvēki.

Dažos gadījumos pielieto tā saucamās ad hoc šķīrējtiesas, kuras izveido tikai viena, konkrēta precedenta izskatīšanai. Taču dažas ad hoc arbitrāžas ir ieilgušas veselas desmitgades.44

Citkārt arbitrāžas atruna paredz strīda nodošanu kādai pastāvīgas darbības arbitrāžai, kāda, piemēram, ir Stokholmas Starptautiskā arbitrāža, Londonas Starptautiskā arbitrāža vai Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāža (London Court of International Arbitration, Court of Arbitration of the International Chamber of Commerce).45

Anglijā jautājumu par to, kādai arbitrāžai lietu nodot, var izlemt Tirdzniecības palātas prezidents vai kāda no profesionālajām asociācijām.

Tomēr pēdējā laikā parādījušās arī t.s. "delokalizētāspeldošās vai denacionalizētās arbitrāžas" de-localised, floating, de-nationalised). Saskaņā ar šo arbitrāžu principu arbitrāžu procesuālās tiesības autonomi izvēlas puses un tām nav jāsaskan ar arbitrāžas vietas valsts likumu. Taču Anglijā šo principu neatzīst.

Arī ASV tiesībās pieprasa procesuālo normu izvēlē kaut kāda veida stingru saikni (substantionalrelationship)aroperāciju,kasvarbūtkontraktaizstādāšanas vietas,biznesa vietas, pušu domicila vai inkorporācijas vietas likums. ASV Vispārējā komerciālajā kodeksā noteikts: ja operācija ir saistīta kā ar vienu, tā otru pusi, tad puses tiesīgas izvēlēties jebkuras puses likumu.46

ARBITRĀŽAS lēmums UN TĀ SPĒKS

Ja arbitrāžas līgumā nav noteikts citādi, tad arbitrāžas lēmums (arbitral award, decree) pusēm ir saistošs, nav pārsūdzams un tas irjāpilda. Dažas arbitrāžas atrunas (arbitral clauses) pieļauj, ka saskaņā artām izveidoto šķīrējtiesu lēmumus var pārskatīt ANO Starptautiskā tiesa.

Dažos speciālos gadījumos arbitrāžas lēmumus var apstrīdēt. Četri šādi gadījumi noteikti ANO Arbitrāžās procesa paraugnoteikumos (Modei Rules of Arbitral Procedure). Tā netiek atzīts tādas arbitrāžas lēmums, kas pieņemts

• ārpus tās kompetences;

* krāpšanas vai kāda arbitra korupcijas rezultātā;

» bez pietiekama pamatojuma;

» ar nopietniem procesuālo normu pārkāpumiem, kā arī, kad nav spēkā pati arbitrāžas atruna vai kompromiss.47

44 T. Burgenthal. H.G. Maier, ibid., p. 72.

45 Dicey and Morriss, ibid., p. 536. 46EugenF. Scoles, Peter Hay, pp. 644—649. 47 T. Burgenthal, H.G. Maier, ibid., p. 72.

Pēdēja principa gadījuma tika apstrīdēts arbitrāžas lēmums slavenajā Northeastern Boundary Disputē in 1931 U.S. v. Britain. Šajā precedentā abas puses arbitrāžas lēmumu atteicās atzīt, pamatojoties uz to, ka arbitrs — Holandes karalis — bija pārsniedzis instrukcijas, kas bija noteiktas kompromisā.

Izņemot šādus ārkārtējus gadījumus, arbitrāžas lēmumi jāatzīst un jāizpilda savas valsts teritorijā tā, it kā tie būtu nacionālās tiesas lēmumi. Taču paši arbitri var pārskatīt savu lēmumu un pat izmainīt to, ja vēlāk lietā atklājušies jauni apstākļi (facts pertinent to the disputē). Šajā sakarā tiek pielietoti 1970. gada 29. decembra Ņujorkas konvencijas par ārvalstu arbitrāžu lēmumu atzišanu un izpildīšanu noteikumi.

arbitrāžas noteikumi

LATVIJAS STARPTAUTISKAJOS LĪGUMOS

Arbitrāžu kā strīdu izšķilšanas metodi mūsdienās tomēr galvenokārt izmanto starptautisko ekonomisko vai starptautisko privāttiesību jomā. Arbitrāžas noteikumi parasti ir ietverti starptautisko aizdevumu, par ko teikts jau iepriekš, un starptautisko investīciju

aizsardzības līgumos.

Investīciju aizsardzības līguma ar Vāciju 10. pantā noteikta strīdu izskatīšanas kārtība starp dalībvalstīm, tajā skaitā starpvaldību sarunās un pušu izveidotā šķīrējtiesā. Ja puses nevar vienoties par tās trešo locekli, tad šķīrējtiesu izveido ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs, tā vietnieks vai, ja tie ir pušu pilsoņi, tad viens no tiesas locekļiem.

Ja abas puses ir 1965. gada 18. martā Vašingtonā parakstītās Konvencijas par ieguldījumu strīdu izskatīšanu starp valsti un citas valsts pilsoni dalībnieces, tad strīdu var izskatīt Konvencijas 27. pantā noteiktajā kārtībā.

Līguma ar Šveici 9. pants nosaka strīdu izskatīšanas kārtību starp līgumslēdzēju pusi un ieguldītāju konsultācijās un arbitrāžā. Ja puses nevar vienoties par arbitrāžas priekšsēdētāju, tad tās var uzaicināt Parīzes Starptautiskās tirdzniecības palātas arbitrāžas tiesas prezidentu "iecelt attiecīgos arbitrus". Var piemērot ari 1965. gada Vašingtonas konvencijas noteikumus. Arbitrāža pati nosaka savu procedūru. Puses līgumā atsakās arbitrāžas laikā atteikties no šīs procedūras un pāriet pie strīda izskatīšanas diplomātiskā ceļā.

Līguma ar Šveici 10. pants nosaka izskatīt strīdus starp līgumslēdzējām pusēm un arī par līguma tulkošanu diplomātiskā cejāvai "arbitrāžas tiesā", kuras priekšsēdētāju, ja puses nevar vienoties, ieceļ ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs pēc jebkuras puses lūguma. Arbitrāžas lēmumi ir galīgi un nav pārsūdzami.

Līdzīga strīda izskatīšanas kārtība kā līgumā ar Sveici noteikta ari līgumā ar Izraēlu. Abos pēdējos un arī līgumā ar Vāciju noteikts, ka līgumslēdzēja valsts, kura ir viena no strīdā iesaistītajām pusēm, nevar arbitrāžas vai sprieduma izpildes laikā aizbildināties ar to, ka ieguldītājs saskaņā ar apdrošināšanas līgumu ir saņēmis kompensāciju, kas sedz visu nodarīto kaitējumu vai tā daļu,[705]

Par strīda starp Latviju un Nordic Investment Bank izskatīšanas institūciju attiecībā uz līguma interpretāciju vai pielietošanu noteikta arbitrāža pēc līdzīgiem komplektācijas noteikumiem kā iepriekš minētajā līgumā ar Vāciju. Arbitrāžas vietai jābūt Parīzē, ja puses nevienojas par citu vietu. Līgumā noteikts, ka "trešajam arbitram ir absolūtas tiesības izlemt visus jautājumus, kad abas puses ir nesaskaņā".

Pusēm jāpielieto ICSID Vašingtonas noteikumi.[706]

Šie LR noslēgtie investīciju aizsardzības līgumi nosaka strīdu izskatīšanas kārtību starp ieguldītāju un dalībvalsti, kā arī starp dalībvalstīm. Tā līgumos ar Skandināvijas valstīm par pirmo minēto strīdu izskatīšanas institūciju ir noteikts Starptautiskais ieguldījumu strīdu izskatīšanas centrs, kas darbojas saskaņā ar 1965. gada 18. martā Vašingtonā parakstīto Konvenciju par ieguldījumu strīdu izskatīšanu starp valsti un citas valsts pilsoni, vai ad hoc arbitrāžas tiesa, kas izveidota saskaņā ar ANO Starptautiskās tirdzniecības tiesību komisijas arbitrāžas noteikumiem.

1981. GADA LĪGUMS PAR DAUDZPUSĒJAS INVESTĪCIJU GARANTIJAS AĢENTŪRAS IZVEIDOŠANU

Saskaņā ar šo līgumu garantiju turētāju strīdi ar aģentūru notiek arbitrāžā. Strīdi starp dalībvalsti un aģentūru saskaņā ar Konvencijas 57. pantu un II pielikumu (Annex 11) tiek izlemti sarunu, samierināšanāsprocedūrās un labas gribas garā (negotia-tions, conciliation in good faith). Pēdējā gadījumā samierināšanās procedūras dalībniekam savs viedoklis rakstiski jāizklāsta ziņojumā 180 dienu laikā. Pretējai strīdā iesaistītajai pusei, kas saņem šādu ziņojumu, uz to jāatbild 60 dienu laikā. Puses nav tiesīgas atteikties no samierināšanās procedūras, ja minētās procesuālo darbību laika normas ir izturētas. Procesuālie izdevumi (fees) pusēm jānes solidāri.

Puses var izvēlēties ari arbitrāžu (sk. Konvencijas II pielikuma 4. p. (Annex 11 ,Art. 4), piesūtot notu otrai pusei (notice). Otra puse 30 dienu laikā paziņo par sava arbitra izvēli. 30 dienas no otrā arbitra izvēles pusēm jāvienojas par šķīrējtiesas (arbitraltribu-nal) prezidentu. Ja 60 dienu laikā puses nespēj vienoties par prezidenta kandidatūru, tad to iecel Starptautiskā investīciju strīdu izlemšanas centra prezidents (International Center for the Settlement of Investment Disputēs /ICSID/). Ja arī viņam tas neizdodas, tad prezidentu ieceļ ANO Starptautiskās tiesas priekšsēdētājs.

Ja arbitri izvēlēti, no tiem atteikties nevar. Procesa laiku un vietu nosaka arbitrāžas prezidents. Arbitrāža pati nosaka savas procesuālās normas, bet vadās no arbitrāžas procesa, kas noteikts saskaņā ar šo Konvenciju.

Lemjot arbitrāža vadās no šīs Konvencijas, aģentūras papildnoteikumiem, pielietojamām starptautisko tiesību normām, dalībvalstu likumiem un investīciju kontrakta.

Šķīrējtiesa var lietu izlemt pec principa ex aequo et bono^707, ja aģentūra un attiecīgā strīdā iesaistītā puse tam piekrīt. Arbitrāža nedrīkst pieņemt non liquet^708 lēmumu, pateicoties normu trūkumam vai ierobežotajam raksturam dotajā jautājumā (silence or obscurity of the law).

Šķīrējtiesai godīgi jāuzklausa abas puses. Visi lēmumi (awards) jāpiepem ar balsu vairākumu, tie irjāpamato, jānoformē rakstiski, tie jāparaksta vismaz diviem arbitriem, nododot kopiju katrai pusei. Lēmums ir galīgs, saistošs (final, binding) un nav pārsūdzams, atceļams vai pārskatāms.

Ja pušu starpā izraisās diskusija par lēmuma jēgu, tad katra no pusēm sešdesmit dienu laikā no tā pieņemšanas var no arbitrāžas prezidenta rakstiski pieprasīt izskaidrojumu. Prezidents sešdesmit dienu laikā no jauna sasauc to pašu šķīrējtiesas sastāvu. Ja tas nav iespējams, iepriekšminētajā kārtībā izveido jaunu arbitrāžu, kas var lēmumu papildināt (may stay enforcement of the award) interpretācijas garā.

Arbitrāžas lēmums atzīstams un īstenojams piespiedu kārtā katras dalībvalsts teritorijā līdzīgi vietējās tiesas spriedumam saskaņā ar vietējām procesuālajām normām.

Arbitriem honorārus maksā pēc ICSID likmēm, puses tos sedz solidāri.[709]

1966. gada 17. oktobrī pēc Pasaules bankas iniciatīvas tika noslēgta Konvencija par investīciju strīdu izlemšanu starp valstīm un citu valstu pilsoņiem,[710] Saskaņā ar Konvencijas 1. pantu izveidots Starptautiskais investīciju strīdu izlemšanas centrs (International Centrē for Settlement of Investment Disputēs (ICSID)), kas atrodas Pasaules bankā un darbojas ar samierinātāju un arbitru kamerām (Panei of Conciliators and Panei of Arbitrators). Arbitrus četru cilvēku sastāvā iecel katra no Konvencijas dalībvalstīm. Pasaules bankas prezidents, būdams vienlaicīgi Centra administratīvās padomes priekšsēdētājs (Chair), var iecelt 10 papildu locekļus katrā no kamerām. Kameru locekļi strādā 6 gadus un ir atjaunojami savos amatos.

Saskaņā ar līgumu Centrs var uzņemties jurisdikciju jebkurā strīdā starp dalībvalsti un personu (plašā nozīmē), kurai ir citas valsts piederība (national), gadījumos, kad puses rakstiski "vienošanās formā" (agreement) nodod strīdu Centram.

Puses ir tiesīgas izdarīt izvēli starp samierināšanās procedūru (conciliation) un arbitrāžu. Samierināšanās kameru veido samierinātājs (conciliator) un kameras locekļu nepāra skaits pēc pušu vienošanās. Ja puses nevar vienoties par skaitu, tad to ir trīs un priekšsēdētājs (Chair) pēc konsultācijām ar pusēm tās iecel pats.

Pēc tāda paša principa veido arī arbitrāžu, kura izvēlas savas darbības procesuālās normas pati. Ja puses nevar vienoties par likuma izvēli, tad izvēlas vienas strīdā iesaistītās puses likumu kā kolīziju, tā materiālajām normām un nepieciešamās starptautisko tiesību normas (nav teikts, kuras, it kā domātas vietējās [host]) — J.B.).

Arbitrāžas lēmumi (award) ir saistoši, pusēm tie jāatzīst un precīzi jāizpilda sava teritorijā līdzīgi nacionālās tiesas lēmumiem.

Vienā no pēdējiem lēmumiem Francijas Kasācijas tiesa, atceļot Parīzes Apelācijas tiesas lēmumu, garantēja ICSID lēmuma atzīšanu, neskatoties uz tā zināmajām pretrunām ar Francijas likumu. ICSID strīdu iziršanas procedūra patlaban kļuvusi par dominējošo, un tā iekļautajau vairāk nekā 300 investīcijas līgumu arbitrāžas noteikumos. ICSID noteikumus var ietvert arī nacionālajā likumdošanā, kā tas noteikts jau vairāk nekā 100 šīs Konvencijas dalībvalstīs. Latīņamerikas valstis Konvencijai nepievienojās.[711]

XVI NODAĻA

Daudzas starptautisko strīdu noregulēšanas metodes zināmas jau sen. Tomēr tikai neilgi pirms Pirmā pasaules kara tika ieviestas starptautisko tiesību normas, kuras nosoda spēka pielietošanu. Līdz tam starptautiskajās attiecībās darbojās Makjavelli princips — LA FORZA FA GIUSTIZIA^1, kas konkurēja ar seno romiešu maksimu — EX INIURIAIUS NON ORIRUR^712 [713] .

Patiesībā pasaulē līdz XX gadsimta sākumam neierobežoti valdīja okupācijas jeb sagrābšanas tiesības (the right of conquest), pēc kurām, ja viena valsts sagrāba otras valsts teritoriju, tas pats par sevi vēl nebija iemesls citu valstu protestiem, ja vien šāda teritorijas sagrābšana neizjauca starptautisko līdzsvaru, kas varēja radīt citu valstu

neapmierinātību.

Līdz reformācijai un Trfsdesmitgadu karam (1618-1648) tiesības iegūt kādu teritoriju vai monarha titulu sankcionēja Romas katoļu baznīca. Bet, kad Eiropā sāka izveidoties stipras personālās monarhijas, tās sāka noraidīt baznīcas virsvadību. Līdz ar to radās suverenitātes koncepcija, kas sākotnēji reducējās uz monarhu.

Monarhi savukārt sāka pieprasīt, lai vienas valsts teritorijas piederības (title) izmaiņas sankcionētu citi monarhi. Tomēr pirmo reizi lielākā mērogā tas notika vienīgi 1648. gada Vestfālenes miera noslēgšanas laikā Minsteres (Munster) un Osnabrikas (Osnabrūck) līgumos, kad Vācu tautas Svētā Romas impērija, Zviedrija un Francija atzina un garantēja Šveices Federācijas teritoriālo integritāti, kuras pirmais dumpis pret impēriju notika jau 1291. gadā.

Vestfālenes miera ietvaros vienlaicīgi starptautiski atzina Holandi pēc tās atbrīvošanās no Spānijas 1581. gadā. Vestfālenē tika iedibināts līdzsvars Eiropā uz 150 gadiem. Tikai pēc savstarpēju konsultāciju sērijas Austrija, Krievija un Prūsija 1772., 1793. un 1795. gadā trīskārt sadalīja un pārdalīja Polijas—Lietuvas valsti.

Vestfālenes sistēmu izjauca Napoleona kari, kuru laikā viņš gan ieguva teritorijas ar spēku, taču allaž tiecās panākt šo teritoriālo izmaiņu starptautisko atzīšanu. Napoleona ēra beidzās ar Vīnes kongresu 1815. gadā. Kongresā pieņēma Nobeiguma aktu, kuru parakstīja Austrija, Francija, Lielbritānija, Prūsija, Krievija, Spānija, Portugāle un Zviedrija. Kongresa laikā iedibināja "Svēto savienību ”, kas pilnībā reorganizēja Eiropu.

Līdz ar Lielo franču buržuāzisko (pilsonisko) revolūciju dzima arī tautu pašnoteikšanās princips, kad teritorijas likteni dažkārt noteicaplebiscīta rezultāti.

Šādu kārtību iedibināja saskaņā ar Francijas nacionālā konventa 1792. gada lēmumu, ar kuru franču valdība teicās palīdzēt visām tautām iegūt brīvību. Bet tālāko citu valstu teritoriālo aneksiju, tādu kā Holande, Flandrija, Pjemonta un Pāvesta valstis, Francija jau attaisnoja ar "atkalapvienošanos, kas balstījās uz tautas brīvas gribas izpausmi", gluži kā PSRS anektēja Baltijas valstis 1940. gadā.

Kaut ari Francijas aneksijas atcēla Vīnes kongresā, tomēr plebiscītus teritoriālo izmaiņu legalizācijai bieži pielietoja arī turpmāk. Piemēram, Slēsvigas—Holšteinas pievienošana Prūsijai 1866. gadā notika ar plebiscītu prūšu karaspēka klātbūtnē. Krievu-turku kara laikā (1878) panāktās izmaiņas atzina vienīgi Berlīnes kongresā, kad atzina Rumānijas, Bulgārijas, Serbijas un Melnkalnes neatkarību.

Amerikas valstu organizācijas konferencē Santjago(Cīle) 1856. gadā noslēdza "Amerikas valstu savienības līgumu", kas deklarēja spēka pielietošanas rezultātā panākto teritoriālo izmaiņu neatzīšanu. Taču praksē šis princips nekur Amerikā tā ari netika ievērots. 1883. gada Simona Bolivara svinību laikā Karakasā, Venecuēlā, pieņēma Karakasasprotokolu,kas noliedza okupācijas tiesības. Tomēr okupācijas tiesības atzina attiecībā uz tā saucamo terra nullus, kad, iegūstot kolonijas, lielvalstis nesteidzās tūdaļ iegūt šo okupāciju atzinumu. Tās vienkārši informēja par protektorātu nodibināšanu pār kolonijām, kā to darīja Vācija un Anglija. Tā XIX gadsimta otrajā pusē Krievija iekaroja Ķīnas Āzijas teritorijas gar Amūru, Buharas, Hivas un Kokandas hanistes, kā arī Turkmēniju. Ķīna iekaroja Tibetu (1909), Japāna — Koreju (1910), Itālija — tolaik Otomaņu impērijai piederošo Tripoli un Kirenaiku (1912), ASV — Filipīnas un Puertoriko. Vēlāk lielvalstis ieviesa Pekinā tā saucamo kapitulācijas režīmu.

MIERA NODROŠINĀŠANAS PASĀKUMU MĒĢINĀJUMI

9

PIRMS OTRĀ PASAULES KARA

1917. gada aprīlī pēc cara atteikšanās no troņa Krievijas premjers kņazs Lvovs deklarēja, ka Krievija atsakās no dominēšanas pār citām tautām, pasludināja Polijas autonomiju un aicināja uz stingru mieru, kas balstās uz tautu pašnoteikšanās tiesībām. Taču kņazs LVOVS bija pie varas tikai dažus mēnešus.

1917. gada 28. oktobrī (7. novembrī) boļševiki pasludināja tā saucamo Ļeņina Dekrētu par mieru, kas noraidīja gan imperiālismu, gan agresīvu karu kā valsts politikas metodi un ietvēra šādu savam laikam demokrātisku un izvērstu aneksijas definīciju:

"Par aneksiju jeb svešu zemju sagrābšanu saskaņā ar strādājošo šķiru demokrātijas tiesību apziņu Valdība uzskata jebkuru vājas vai mazas tautas pievienošanu lielai vai stiprai valstij bez precīzi, skaidri un brīvprātīgi izteiktas piekrišanas un šīs tautas vēlēšanās, neskatoties uz to, kad šī pievienošanās notikusi..."[714]

Pēc tā paša Dekrēta par mieru brīvu velēšanu tiesiskuma kritērijs pašnoteikšanas vai valstiskas pievienošanas gadījumā ir "pievienojušās vai vispār stiprākās valsts karaspēka pilna izvešana". Lieta jāizlemj "bez mazākās piespiešanasjautājumāpar valsts formu, pretējā gadījumā šī pievienošana ir aneksija, respektīvi, sagrābšana un vardarbība". Tātad, pēc pašiem padomju tiesību klasikas kritērijiem, Baltijas valstu pievienošana bija aneksija un vardarbība un 1940. gada Saeimas vēlēšanas nebija spēkā.

1917. gada 15. novembri boļševiki pieņēma Deklarāciju par Krievijas tautu tiesībām, kuru parakstīja Krievijas Tautas komisāru padomes priekšsēdētājs Ļeņins, kas pasludināja Krievijas tautu vienlīdzību un suverenitāti, kā arī to tiesības uz pašnoteikšanos līdz pilnīgai atdalīšanai.

1918. gadā prezidents Vudro Vilsons deklarēja savu 14punktuprogrammu, kas balstījās uz 1890. gada Pirmās Amerikas valstu organizācijas konferences Vašingtonā rezultātiem, kas noliedz teritorijas iegūšanu ar spēku. 14 punktu vidū bija pasludinātas ari Otomaņu, Austroungārijas un Krievijas impēriju tautu tiesības uz pašnoteikšanos, Balkānu valstu teritoriālā integritāte un Polijas neatkarības atjaunošana.

Latvijas atbrīvošanās cīņu rezultātā 1920. gada 11. augustā Rīgā tika noslēgts ."Miera līgums starp Latviju un Krieviju", kuru joprojām nav denonsējusi neviena no pusēm, tātad tas joprojām ir spēkā. Tā II pantā ir noteikts:

"Izejot no Krievijas Sociālistiskās Federatīvās Padomju Republikas pasludinātām visu tautu tiesībām uz brīvu pašnoteikšanos, neizņemot pat pilnīgu atdalīšanos no valsts, kuras sastāvā viņas ietilpst, un ievērojot Latvijas tautas noteikti izsacīto gribu uz pastāvīgu valsts dzīvi, Krievija bez ierunām atzīst Latvijas valsts neatkarību, patstāvību un suverenitāti un labprātīgi un uz mūžīgiem laikiem atsakās no visām suverēnām tiesībām, kuras piederēja Krievijai attiecībā uz Latvijas tautu un zemi, kā uz bijušās valsts — tiesiskās iekārtas, tā arī uz starptautisko līgumu pamata, kuri še aprādītā nozīmē zaudē savu spēku uz nākošiem laikiem. No agrākās piederības pie Krievijas Latvijas tautai un zemei neizceļas nekādas saistības attiecībā uz Krieviju."[715]

Salīdzinot šo līgumu ar 1994. gada Latvijas—Krievijas līgumu paketi, kura tuvāk tiks analizēta turpmāk, visbūtiskākā atšķirība ir tā, ka Miera līguma noslēgšanu tādā redakcijā Latvija panāca, pateicoties latviešu uzvarai bruņotā nacionālās un politiskās atbrīvošanās cīņā divās frontēs. Līdz ar to nekādus noteikumus par savu demobilizēto virsnieku un karavīru vai cita veida piektās kolonnas atstāšanu Latvijā un tās tiesiskajām garantijām, kas, bez šaubām, lielā mērā apdraudētu Latvijas drošību, nevienam no trim toreizējiem Latvijas bruņotajiem pretiniekiem (krievu baltgvardi, Vācija un Padomju Krievija) pat nenāca prātā izvirzīt. Latvijai toreiz veiksmīgi izdevās izmantot Krievijas impērijas sabrukumu.

1920. gadā tika izveidota Tautu Savienība (League of Nations), par kuras mērķi Statūtos pasludināja starptautisko mieru un drošību. Savienības Statūtu 10. pantā

bija noteikts "respektēt un aizsargāt pret agresiju visu Savienības locekļu teritoriālo neaizskaramību un politisko neatkarību".[716] 1921. gada 26. janvārī Tautu Savienība atzina Latvijas neatkarību un tā tika uzņemta Savienībā. Līdz ar to visu Savienības dalībvalstu, tajā skaitā arī Krievijas, pienākums bija attiecināt 10. panta principu arī uz Latviju.

1923. gadā Latvija un Igaunija noslēdza Līgumu par miermīlīgu politiku pret citām tautām, kuram 1924. gadā pievienojās arī Lietuva.

Tomēr Baltijas valstu drošību pastāvīgi apdraudēja revolūcijas eksports no PSRS. Tā 1924. gadā tika inspirēts boļševistiska apvērsuma mēģinājums Tallinā. Tāpēc Baltijas valstis sāka strādāt pie Baltijas Antantes izveidošanas. 1924. gadā Lietuva piekrita pievienoties divām pārējām Baltijas valstīm, lai veidotu kopēju ārpolitiku. Taču vienotu "sanitāro kordonu" pret varbūtējo PSRS agresiju tā arī neizdevās izveidot, jo Lietuva nebija ar mieru piedalīties nekādās aliansēs ar Poliju, kamēr tā neatbrīvo Viļņas apgabalu, ko Polija līdz tās kārtējai sadalīšanai starp Vāciju un PSRS tā arī neizdarīja.

1924. gadā Tautu Savienība vienbalsīgi nobalsoja par Zenēvasprotokolu par starptautisko strīdu mierīgu izlīdzināšanu. Saskaņā ar to visi juridiskie strīdi bija jānodod Pastāvīgajai šķīrējtiesas palātai, bet nejuridiskie — Tautu Savienības Padomei vai arbitru komitejai, kuru izveido Padome, vai arī strīds bija jāizlemj, vienojoties iesaistītajām pusēm. Pakts noteica, ka ikviena valsts, kas atsakās pakļauties arbitrāžai vai izpildīt arbitrāžas lēmumu (refusing to submit to arbitration or to carry out an arbitral award), tiek uzskatīta par agresora, bet agresijas upurim bija jāsaņem palīdzība no citām dalībvalstīm. Taču protokolu noraidīja Lielbritānija, un tas netika pielietots.[717] [718]

1926. gadā PSRS noslēdza ar Lietuvu neuzbrukšanas līgumu.

1928. gada 27. augustā tika noslēgts Parīzes Visvārēiaidieums par atteikšanos no kara kā nacionālās politikas līdzekļa (General Treaty for the Renunciation of War as a Mean of N ational Policy) vai tā saucamais Briāna—KelogcPpakts, kurā piedalījās 48 valstis, tajā skaitā ASV, Francija, Lielbritānija, Vācija, Itālija, Polija, Čehoslovakija, Japāna un PSRS. Pakta 1. pantā valstis nosodīja kara pielietošanu starptautisko pretišķību atrisināšanai un atteicās no kara kā nacionālās politikas metodes (condemned recourse to war for the sollution of international controversies). Pakta 2. pants noteica, ka konflikti jāatrisina vienīgi mierīgā ceļā. Pakts tomēr neaizhedza spēka pielietošanu pašaizsardzības nolūkos.[719] Paktā nebija noteikumu par nepieciešamību nodot strīdu samierināšanas procedūrai vai justīcijai, kā ari nekādu noteikumu par piespiedu pasākumiem pret pakta principu pārkāpēju valsti.

Tajā paša gada Tautu Savienības ietvaros tika izdarīts visizvērstākais mēģinājums starpkaru periodā iedibināt vispārēju strīdu mierīgas izlīdzināšanas sistēmu, noslēdzot Ženēvas ģenerālo aktu par starptautisko strīdu mierīgu iztīdzināšanu (General Act of Pacific Settlement of International Disputēs). Akts balstījās uz virkni parauglīgumu, kurus bija izstrādājusi Tautu Savienības Arbitrāžas un drošības komiteja (Committee on Arbitration and Security), kas bija izveidota 1927. gada atbruņošanās konferences sagatavošanai. Akta I nodaļā bija ieteikta samierināšanas procedūra pusēm, kas tai piekrita. Ja puses nepiekrīt vai samierināšana neizdodas, tad II dala rekomendēja strīdu nodot Starptautiskās šķīrējtiesas pastāvīgajai palātai. Nejuridiski strīdi bija jānodod samierināšanas procedūrai I nodalās ietvaros. Ja arī tad samierināšanu neizdevās panākt, tad strīds bija jānodod arbitrāžas tribunālam saskaņā ar III nodalās noteikumiem. Ja attiecīgā starptautisko tiesību norma strīda izlīdzināšanai nebija atrodama, tad arbitrāža varēja lemt, balstoties uz principa ex equo et bono. Aktam pievienojās 22 valstis, taču dažas to vēlāk denonsēja. ASV nebija Akta dalībniece.

1949. gadā ANO Ģenerālā asambleja Aktu pārskatīja, bet visumā tas juridiski joprojām ir spēkā pirmajai līdzīgā redakcijā.[720]

Briāna—Keloga pakts stājās spēkā 1929. gada 24. jūlijā. PSRS jau konferences laikā ierosināja Polijai, Lietuvai, Somijai, Igaunijai, Latvijai un Rumānijai parakstīt Protokolu par tā spēkā stāšanos savstarpējās attiecībās, kas ari vēlāk tika izdarīts 1929. gada 9. novembrī Maskavā ar tā saucamo Maskavas protokolu.[721]

Kā zināms, Tautu Savienība tā arī netika galā ar miera nodrošināšanu un spēka pielietošanas teritoriāliem ieguvumiem izslēgšanu pasaulē. Jau 3 gadus pēc Briāna— Keloga pakta parakstīšanas Japāna okupēja Mandžūriju. Protestējot pret to, ASV valsts sekretārs Henrijs Stimsons 1932. gada 7. janvārī nosūtīja Japānai notu, kas vēlāk ieguva Stimsona doktrīnas nosaukumu un kurā viņš paziņoja, ka Savienoto Valstu valdība nevar atzīt nekādu Ķīnas teritorijā izveidojušos de facto situāciju, ne līgumus, kas noslēgti pretēji 1928. gada Parīzes pakta noteikumiem.

Stimsona doktrīnas starptautiskās atzīšanas kārtībā 1932. gada 11. janvārī Tautu Savienības Asambleja pieņēma rezolūciju, kurā tā deklarēja, ka nekāda Tautu Savienības locekļa teritoriālās integritātes aizskaršana un pārmaiņas tā politiskajā neatkarībā, kas notikušas pretēji Tautu Savienības Statūtu 10. panta vai Parīzes pakta noteikumiem, nav atzīstamas par spēkā esošām ,u

Līdz ar to Tautu Savienībā aktuāls kļuva jautājums par to, kas ir agresija. Šajā sakarā 3.—5. jūlijā Londonā 1933. gadā pieņēma Londonas konvencijas par agresiju definīciju, kurā par agresoru tiek kvalificēta ikviena valsts, kas pirmā piesaka karu citai valstij; veic bruņotu iebrukumu svešā teritorijā ar vai bez kara pieteikšanas,

juras blokādi un atbalsta svešas valsts teritorija iebrukušas bruņotas bandas (II p.). Nekādi politiski, ekonomiski un citi apsvērumi nevar kalpot par attaisnojumu agresijai (Ш p.). III panta pielikumā noteikts, ka šos agresijas konstatēšanas noteikumus nedrīkst ierobežot.

Tālāk detalizēts, ka par agresijas attaisnojumu nevar kalpot "A. dalībvalsts politiskā, ekonomiskā vai sociālā struktūra;pieņēmumi par tās pārvaldes nepilnībām; nemieri, kas notikuši streiku, revolūciju, kontrrevolūciju vai pilsoņkaru rezultātā".

B. punktā noteikts, ka agresiju nedrīkst attaisnot ar otras līgumslēdzējas puses vai tās pilsoņu materiālo vai morālo tiesību pārkāpšanu,[722]

1933. gadāPSRS ar kaimiņvalstīm —Afganistānu, Igauniju, Latviju, Poliju, Rumāniju un Turciju — noslēdza līdzīgas, tā saucamās Ļitvinova konvencijas, kuru īstais nosaukums bija — Konvencijas par agresijas definīciju.

Saskaņā ar Konvencijas II pantu par agresoru tika kvalificēta ikviena valsts, kas pirmā veic šādas darbības:

1) piesaka karu otrai pusei;

2) iebrūk otras valsts teritorijā ar saviem bruņotajiem spēkiem ar vai bez kara

pieteikšanas;

3) uzbrūk ar saviem sauszemes, jūras vai gaisa spēkiem, kuģiem vai lidmašīnām otras līgumslēdzējas puses teritorijai ar vai bez kara pieteikšanas;

4) uzsāk otras puses jūras kara blokādi.

III pantā noteikts, ka nekādi militāri, ekonomiski vai citi apsvērumi nevar kalpot par izskaidrojumu vai attaisnojumu agresijai, kas definēta II pantā.

III panta pielikumā proklamēts, ka tā noteikumi nevar tikt ierobežoti tikai ar agresijas konstatēšanu. Kā minēts pielikumā, agresiju nevar attaisnot ar

A. valsts iekšējo politisko situāciju: respektīvi, tās politisko, ekonomisko un sociālo uzbūvi; varbūtējiem trūkumiem tās pārvaldē; nekārtībām, kas izriet no streikiem, revolūcijām, kontrrevolūcijām vai pilsoņkara;

B. valsts iekšējo darbību: otras līgumslēdzējas puses vai tās pilsoņu materiālo vai morālo tiesību pārkāpšanu; diplomātisko vai ekonomisko attiecību pārtraukšanu; ekonomisko vai finansiālo boikotu; domstarpībām par ekonomiskajām vai finansiālajām saistībām pret otru līgumslēdzēju pusi; robežu incidentiem, kas neveido II pantā noteiktos pārkāpumus.

Augstās līgumslēdzējas puses vienojās atzīt, ka šī Konvencija nekādi nevar attaisnot nevienu starptautisko tiesību pārkāpumu, kas saistīts ar iepriekš minētajiem

apstākļiem.

Kā redzams, visus šos principus PSRS 1940. gadā Baltijā pārkāpa. Arī šobrīd Krievija īpaši bieži draud lietot spēku tieši savu pilsoņu vai pat vēl vairāk juridiski neizprotamas kategorijas — "etnisko krievzemiešu" aizsardzībai.

Londonas konvenciju iniciators bija PSRS ārlietu tautas komisārs Maksims Litvinovs, tāpēc tās dēvē arī par Ļitvinova konvencijām.

Stimsona doktrīna ieguva konvencionālu raksturu ar 1933. gada 10. oktobrī pieņemto Riodežaneiro konvenciju par agresijas noliegumu un strīdu izlemšanu, kas aizliedza jebkur as teritoriālaspārmaiņas, kas nav panāktas miera ceļā, un pasludināja par spēkā neesošu jebkuru okupāciju vai teritorijas iegūšanu ar militāra spēka palīdzību. Konvencijai tūliņ pievienojās 27 valstis, tajā skaitā 15 no Latīņamerikas, kā arī ASV, Bulgārija, Cehoslovakija, Somija, Grieķija, Norvēģija, Itālija, Rumānija, Spānija, Turcija un Dienvidslāvija.[723]

Tātad varam uzskatīt, ka ar šo Konvenciju spēka pielietojuma noliegums un ar spēku iegūto teritoriālo pārmaiņu neatzīšana bija jau kļuvusi par atzītu starptautisko tiesību normu un imperatīvo jus cogens principu. Diemžēl pretēji tam 1935. gadā PSRS atzina Japānas izveidoto Mandžūrijas marionešu režīmu. Toties, kad tā paša gada oktobrī Musolīni režīms uzsāka agresīvu karu pret Abesīniju, Maksims Litvinovs PSRS vārdā Tautu Savienībā paziņoja: "Jābūt skaidrībai par to, ka Tautu Savienība netaisās mainīt savu attieksmi kā pret tiešu citu tautu teritoriju sagrābšanu un aneksiju, tā iepretim tiem gadījumiem, kad šāda aneksija tiek maskēta ar marionešu "nacionālo" valdību izveidošanu, kas formāli ir neatkarīgas, bet īstenībā kalpo vienīgi par ārvalstu agresora aizsegu un aģentu."[724] [725]

Tieši tādas marionešu "nacionālās" valdības, "kas īstenībā kalpo vienīgi par ārvalstu agresora aizsegu un aģentu", PSRS arī 1940. gadā izveidoja Baltijas valstīs pēc to aneksijas, neskatoties uz to, ka spēka nepielietošanas principi savstarpējās attiecībās tika noteikti gan Krievijas daudzpusējos līgumos, kuru dalībnieces bija Baltijas valstis, gan arī Baltijas valstu ar Krieviju, bet vēlāk ar PSRS savstarpēji noslēgtajos divpusējos līgumos.

1932. gada 5. februārī Latvija ar PSRS noslēdza neuzbrukšanas līgumu, kura 1. pantā puses apņēmās atturēties no jebkura pret otru līgumslēdzēju pusi vērsta agresijas akta un jebkura vardarbības akta, kas būtu vērsts pret otras līgumslēdzējas puses teritoriālo integritāti un politiskās neatkarības neaizskaramību, vienalga, vai šāda agresija un akti ir pastrādāti atsevišķi vai kopā ar citām valstīm, ar vai bez kara pieteikšanas.

2. pantā dalībvalstis apņēmās nepiedalīties nekādos militāros, ne politiskos līgumos, konvencijās vai vienošanās, kas vērstas pret otras puses neatkarību, teritoriālo integritāti vai politisko drošību^5

4. pantā līgumslēdzējas puses apņēmās visus strīdus izlemt diplomātiskā izlīguma ceļā vai arī ar jebkuras izlīgšanas komisijas palīdzību.

Kā redzams, arī šo līgumu PSRS pārkāpa. Patiesībā šī dokumenta kopā ar 1933. gada Londonas konvencijām par agresijas definīciju jau pilnīgi pietiek, lai kvalificētu PSRS militāro iebrukumu 1940. gadā Baltijas valstīs kā agresiju un, balstoties uz

Riodežaneiro konvencija ietverto Stimsona doktrinu, kuru 1935. gadā Tautu Savienība atbalstīja ari PSRS, neatzītu šos Padomju Savienības spēka politikas pielietošanas rezultātā sagrābtos teritoriālos ieguvumus.

1934. gada 4. aprīlī Latvija ar PSRS parakstīja Protokolu par1932. gada 5. februārī noslēgtā Latvijas un PSRS neuzbrukšanas līguma termiņa pagarināšanu līdz 1945. gada 31. decembrim^16, tātad pagarinājums nosedza tieši PSRS agresijas gadus.

1934. gada 12. septembri tika noslēgts Līgums par savstarpējo sadarbību un saprašanos (tā saucamais Baltijas Antantes līgums), kas izveidoja savstarpējas ekonomiskas atkarības un vienotas absolūtas neitralitātes ārpolitikas sistēmu. Tomēr līgums pilnīgu Baltijas valstu savienību neizveidoja. Neskatoties uz to, Baltijas valstis no jauna apstiprināja savu uzticību Tautu Savienībai, pieprasīja visu Eiropas valstu vienādu drošību un ierosināja sadarbību vispārējas drošības sistēmas izveidošanai.

Etiopijas krīze atkārtojās 1938. gadā, kad Vācija anektēja Austriju, ko stingri nosodīja padomju un Meksikas valdība. Un no jauna kā Anglija, tā Francija atzina šo aneksiju. Tā iedrošināta, Vācija nolēma spert nākamo soli Versalas sistēmas pārkāpšanā, pieprasot Sudetu vācu apgabalu "pašnoteikšanos", izmantojot kā dūmu aizsegu Sudetu vāciešu Hitlera inspirētās "sūdzības". Kā redzams, "krieviski runājošo sūdzības" par "cilvēka tiesību pārkāpumiem Baltijas valstīs" un Krievijas draudi par to aizsardzību pārlieku atgādina šo pirmskara sižetu.

Toreiz Hitlers šantažēja: ja sabiedrotie nepiespiedīs Cehoslovakijupiekāpties, tiks lietots spēks. 1938. gada 29. septembrī sabiedrotie piespieda Cehoslovakiju parakstīt Minhenes vienošanos un Vācija anektēja "vāciski runājošos" Čehoslovakijas rajonus, respektīvi, Sudetus.

Taču arto Vācijai, protams, bija par maz. Nepagāja ne 4 mēneši, kad Vācija okupēja pārējo Cehoslovakiju, kaut gan tā bija labi bruņota un spēja pretoties. Tomēr čehiem nebija tās drosmes cīnīties kas somiem.

1938. gada 30. septembrī Polija pieprasīja un anektēja Čehoslovakijas Teščenas apgabalu, bet 2. novembrī Ungārija pieprasīja un anektēja ievērojamus apgabalus Slovākijā un Rutēnijā, ieskaitot Košici un Užgorodu.

1944. gadā PSRS anektēja Čehoslovakijas Rutēniju un Mukačevu, bet 1945. gadā Staļins informēja, ka "PSRS nevarot un neesot aizliegusi Aizkarpatu Ukrainas iedzīvotājiem pievienoties Padomju Savienībai".

1939. gada 7. aprīlī Itālija bez kara pieteikšanas okupēja Tautu Savienības locekli Albānijas karalisti. Šo jautājumu Tautu Savienība ne reizi tā arī neizskatīja, tomēr ASV šo aneksiju neatzina.

1939. gada 29. martā PSRS ārlietu tautas komisāra Litvinova paziņojumā Latvijas sūtnim PSRS F. Kociņam rakstīts: "Kā Padomju—Latvijas 1920. g. 11. augusta miera līgums, tāpat arī 1932. g. 5. februāra neuzbrukšanas līgums izgāja no prezumpcijas, ka Latvijas tautai ir dota iespēja (!?) saņemt un saglabāt tiesības uz pilnīgu, patstāvīgu [726] un neatkarīgu valstiskumu, kas atbilst Latvijas tautas gribai... Jebkādi nolīgumi, lai tie būtu brīvprātīgi vai zem ārējā spiediena noslēgti un kuru rezultāts būtu Latvijas Republikas neatkarības ierobežošana..., to visu Padomju valdība atzītu par nepieļaujamu un nesavienojamu ar Latvijas noslēgto minēto līgumu un vienošanās garu."[727]

PSRS un Vācijas 1938. gada 23. augusta Neuzbrukšanas pakts ar tā slepeno papildu protokolu un tā paša gada 28. septembra Līgums par draudzībām robežām starp PSRS un Vāciju ar tā slepeno papildu protokolu sadalīt Poliju, Somiju un Baltijas valstis tādējādi rupji pārkāpj visus iepriekš minētos, kopš 1917. gada deklarētos starptautisko tiesību principus un līgumus kā Tautu Savienības ietvaros, tā arī līgumus ar attiecīgajām, tajā skaitā arī Baltijas valstīm.

īstenojot slepenos protokolus, Vācija 1939. gada 1. septembrī iebruka Polijā, uzsākot Otro pasaules karu. Okupējot sev slepenajos protokolos noteikto Polijas apgabalu, 17. septembrī Padomju Savienība iebruka tās austrumu daļā un anektēja teritoriju ar 13 miljoniem iedzīvotāju un 77 866 kvadrātjūdzēm zemes.

1939. gada 18. septembrī Staļins sāka diplomātisko ofensīvu pret Igauniju, pieprasot savstarpējās palīdzības pakta noslēgšanu, pēc kuras Igaunijai bija jāatdod PSRS jūras un avio bāzes un jāielaiž Igaunijā 25 000 vīru liels karaspēks. 25. septembrī Staļins informēja Berlīni, ka ar vācu piekrišanu viņš turpinās Baltijas jautājuma atrisināšanu.

23. septembrī lielas PSRS karaspēka masas bija sakoncentrētas pie Igaunijas robežas. 27. septembrī Igaunijas ārlietu ministru izsauca uz Maskavu, kur 28. septembrī viņu piespieda parakstīt Savstarpējās palīdzības paktu.

Tūlīt pēc tam PSRS ķērās pie Latvijas un 1939. gada 5. oktobri piespieda Latvijas ārlietu ministru Munteru parakstīt Latvijas un PSRS Savstarpējāspalidzībaipaktu,[728]kas Latvijas nomierināšanai preambulā "pamatojās uz otras puses valstiskās neatkarības atzīšanu un neiejaukšanos tās iekšējās lietās" un kura IV pantā "puses apņēmās nenoslēgt nekādas savienības un nepiedalīties nekādās koalīcijās, kas vērstas pret vienu no līdzējām pusēm".

Kā zināms, PSRS jau bija paspējusi piedalīties pret Latviju vērstā koalīcijā ar Vāciju.

Saskaņā ar Pakta III pantu "Latvijas Republika nolūkā nodrošināt Padomju Savienības drošību un savas pašas neatkarības nostiprināšanai" apņēmās ielaist "stingri ierobežotu padomju bruņoto sauszemes un gaisa spēku daudzumu", kas tika ievests nekavējoties un izrādījās 30 tūkstošus vīru liels, respektīvi, lielāks par tā laika Latvijas armiju.

10. oktobrī analogu paktu PSRS piespieda parakstīt arī Lietuvu.

5. oktobrī Staļins ultimātā pieprasīja Somijai izīrēt Hanko ostu, atdot dalu no Petsaama rajona pie Ziemeļu Ledus okeāna, 5 salas Somu jūras līcī un 2761 kvadrātkilometru lielu teritoriju Karēlijā, kā ari pieprasīja demilitarizēt robežu ar Padomju Savienību. 26. novembri Molotovs paziņoja, ka Somija esot aizskārusi PSRS

pielietojot speķu, vai bruņotu bandu iesūtīšana citas valsts teritorija un virkne citu prettiesisku darbību.

5. panta 1. daļā noteikts, ka "nekādi jebkura rakstura apsvērumi, lai tie būtu politiska, ekonomiska, militāra vai cita rakstura, nevar kalpot par agresijas attaisnojumu".

Tātad, pielietojot 1974. gada Agresijas definīciju un ņemot vērā tālāk teikto, PSRS, bez šaubām, okupēja Latviju ar militāru spēku.

Somija līdzīgos apstākļos nolēma pretoties un saglabāja neatkarību. Baltijas valstis nepretojās un neatkarību zaudēja. Nepretojoties Latvija tikai ar abās armijās kritušajiem vien zaudēja daudz vairāk nekā somi aizstāvoties. Somu zaudējumi bija tikai 25 tūkstoši. 1939. gada 12. decembrī Tautu Savienības Asambleja nosodīja padomju iebrukumu Somijā, bet Padome Tautu Savienības Statūtu 16. panta 4. paragrāfa kārtībā PSRS no Tautu Savienības izslēdza.

Arī pēc 1969. gada Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgumtiesībām 52. panta līgums ir spēkā neesošs,ja tā noslēgšana notikusi spēka vai spēka draudu pielietošanas rezultātā pretēji starptautisko tiesību normām. Tātad nav uzskatāms par brīvprātīgu un nebija spēkā ab initio^729 neviens no Latvijas—PSRS līgumiem par padomju karaspēka ievešanu un arī pats "brīvprātīgās pievienošanās" akts.

Baltijas valstu "brīvprātīgo pievienošanu" Padomju Savienībai tūlīt atzīt atteicās ASV. Lielbritānija 1941. gadā gatavoja līgumu pievienošanas atzīšanai, tomēr ass ASV protests britus atturēja. Taču 1968. gadā, piekāpjoties Padomju Savienības baltiešu zelta jautājumā, angli faktiski slepeni atzina pievienošanu. Pievienošanu kara laikā atzina Zviedrija. Baltijas pievienošanu pēc kara atteicās atzīt Vācija, Īrija, Kanāda, Austrālija, Dānija, Beļģija, Spānija, Portugāle, Vatikāns, Malta, Grieķija, Itālija, Luk-semburga, Šveice, Turcija, Norvēģija, Nīderlande un Somija. Pat Мао Ķīna 1964. gadā kvalificēja Baltijas valstu pievienošanu kā aneksiju.

1951. gada 29. jūlijā Josifs Brozs Tito paziņoja: "Krievu valsts rīcībai pret nekrievu tautām ir bijušas briesmīgas sekas. Dažas no šīm nācijām bija neatkarīgas valstis, un tās ir pilnīgi novāktas no zemes virsas ar tādu nežēlību, ka pats Hitlers būtu to apskaudis. Kur ir simti tūkstoši igauņu, latviešu un lietuviešu? To vairs nav — tie ir aizsūtīti uz Sibīriju. Kas tādā gadījumā ir noziedznieks? Kas īsteno genocīdu? Kas iznīcina veselas tautas un pastrādā masu slepkavības? "[730]

Bez šaubām, noslēgt 1994. gada līgumus ar Latviju un Igauniju esošajās redakcijās Krievijai izdevās arī, pateicoties Baltijas valstu sašķeltībai deokupācijas sarunu laikā. Lietuva noslēdza savu līgumu ar Krieviju 1993. gadā, balstoties uz savu labvēlīgo demogrāfisko situāciju, pilnīgi nerēķinoties, kā tas ietekmēs Latvijas un Igaunijas iespējas to stipri atšķirīgajā stāvoklī. Lietuvas vienošanās ar Krieviju deva iespēju Krievijai pieprasīt, lai arī Latvija atļauj demobilizētajiem virsniekiem palikt pie mums.

Latvijas puses juridiski vāji izstrādātajā, demogrāfiski un politiski loti neizdevīgajā līgumā Latvija faktiski piekrita dot plašas tiesiskās garantijas savai bijušajai, esošajai

un nākamajai piektajai kolonnai. Okupācijas armijas demobilizēšana anektetaja valstī ir Makjavelliaprakstīta seno romiešu metode.[731] Bez tam Latvija noslēdza savu līgumu, nerēķinoties ar Igauniju un pametot to vienatnē ar Krieviju. Neskatoties uz to, Igaunija izcīnīja sev labākus noteikumus par Latviju. Protams, līgumi ar Krieviju būtu pavisam citādi, ja Baltijas valstis vai nu būtu vedušas sarunas ar Krieviju trīs pret vienu, vai vispirms būtu vienojušās par vienotiem principiem, no kuriem neviena nedrīkstētu atkāpties. Krievija tad būtu bijusi spiesta ieņemt piekāpīgāku nostāju.

Šajā situācijājāuzskata, ka līgumu slēgšanā ar Baltijas valstīm ieguvusi Krievija. Nevar uzskatīt, ka Krievijas karaspēka izvākšana no Austrumeiropas ir "kompromiss", kā to apgalvo krievi un šīs līgumu paketes aizstāvji no bijušās Birkava valdības puses. Krievijas karaspēka izvākšana no Austrumeiropas bija laikmeta Conditio sine qua non^732 un absolūtais imperatīvs, nevis kompromiss.

Ja Krievija tobrīd būtu varējusi, tā noteikti paturētu savu karaspēku gan Vācijā, gan citās bijušajās sociālistiskajās, gan Baltijas valstīs. Taču Krievija to vairs nespēja ne ekonomiski, ne politiski. Rietumu pasaule ultimatīvi pateica krieviem, ka karš beidzies 49 gadus atpakaļ un laiks aizvākties, nosakot deokupāciju kā ekonomiskās palīdzības priekšnoteikumu.

Žēlabaini raksti par "krievu minoritātes un virsnieku" stāvokli Latvijā un Igaunijā bieži tiek publicēti Skandināvijas valstīs, īpaši Norvēģijā un Dānijā, kur pēc kara netika atstāts neviens vācu kareivis. Vēl vairāk. Dāņi tūlīt pēc okupācijas beigām deportēja visus etniskos vāciešus no saviem dienvidu apgabaliem. Vāciešus masveidā deportēja arī no bijušajām sociālistiskajām valstīm, joprojām nelaiž atpakaļ un atsakās viņiem atdot agrākos īpašumus.

Krievijai vienalga būtu jāizvāc sava armija no Latvijas un Igaunijas drīzāk agri nekā vēlu, pat ja mēs nepiekāptos. Kopromiss varēja būt sīkumos, bet ne jautājumā par armijas un demobilizēto virsnieku izvākšanos vai neizvākšanos.

STRĪDU MIERĪGAS IZLĪDZINĀŠANAS UN MIERA NODROŠINĀŠANAS SISTĒMA PĒC OTRĀ PASAULES KARA

Kā jau iepriekš redzējām, pirmskara strīdu mierīgas izlīdzināšanas un miera nodrošināšanas mehānisms neizpildīja uz to liktās cerības. Tomēr galvenokārt tas notika ne tik daudz starptautiskā miera nodrošināšanas mehānisma nepilnību, kā četru totalitāro režīmu agresīvās politikas dēļ. Japāna sāka savu agresīvo politiku ilgi pirms Otrā pasaules kara. Hitleriskā Vācija pati pameta Tautu Savienību, nevēlēdamās tai pakļauties, bet PSRS no tās izslēdza. Šīs divas valstis bija galvenās Otrā pasaules kara vaininieces un izraisītājas, jo tieši to savstarpējās slepenās vienošanās par Versaļas

sistēmas sagraušanu dēļ ari sakas pasaules karš. Turklāt viens no kara galvenajiem iemesliem bija pasaules sabiedrības pastāvīgā piekāpšanās agresora katra nākamā agresijas akta ekskalācijas priekšā.

Tāpēc iepriekš minētais ANO dibināšanas iemesls — "glābt nākamās paaudzes no kara šausmām" — bija pamatots un attaisnots. Arī ANO lielā mērā ir sevi attaisnojusi. Ja ari tai nav izdevies panākt globālu mieru, tad no jauna, trešā pasaules kara tai cilvēci pagaidām izdevies pasargāt.

Pēckara strīdu mierīgas izlīdzināšanas un miera nodrošināšanas sistēma šajā nodaļā tiks analizēta pēc attiecīgo procedūru politisko, juridisko un materiālo AN О un EDS A pasākumu ietvaros izklāsta, pievēršot mazāku uzmanību citiem reģionāliem mehānismiem. Tomērjāatzīmē, ka strīdu mierīgas izlīdzināšanas noteikumi ietverti ari ļoti daudzos divpusējos starptautiskajos līgumos. Tā, piemēram, jau 1976. gadā ANO sekretariātā bija deponēti ap 17 tūkstoši līgumu un no tiem 4 tūkstošos bija inkorporēti strīdu izlīdzināšanas noteikumi.[733] Taču šeit tiks izskatīti tikai daudzpusējo līgumu noteikumi un vispirms ANO miera nodrošināšanas sistēma.

ANO STATŪTOS NOTEIKTA STRĪDU MIERĪGAS IZLĪDZINĀŠANAS UN MIERA NODROŠINĀŠANAS KĀRTĪBA

Šajā nodaļā analizētās problēmas būtība daļēji atklāta jau nodaļā "Starptautiskās organizācijas", analizējot atsevišķu ANO institūciju kompetenci. Tāpēc šajā nodaļā vajadzēs mazliet atkārtoties.

ANO dalībvalstu Statūtu 2. panta 3. daļā noteikts, ka "visas dalībvalstis izlems savus savstarpējos starptautiskos strīdus tādā veidā, lai neapdraudētu starptautisko mieru, drošību un taisnīgumu".

Statūtu VI nodaļā dalībvalstis noteikušas astoņu veidu preventīvos pasākumus strīdu mierīgai izlīdzināšanai. Saskaņā ar Statūtu 33. pantu jebkurā strīdā, kura turpināšanās varētu apdraudēt starptautisko mieru un drošību, iejauktajām pusēm vispirms jāmeklē atrisinājums sarunu, izmeklēšanas, starpniecības, samierināšanas,justīcijas ceļā vai arī jāgriežas pie reģionālajām organizācijām (seek sollution by negotiation, enquiry, mediation, conciliation, arbitration, judicalsettlement, resort to regional agencies or arrangements) vai izkārtojuma to ietvaros, vai ar citu mierīgu pasākumu palīdzību pēc viņu pašu izvēles. Drošības padomei, kad tā uzskata par nepieciešamu, jāaicina puses izlīdzināt strīdu ar minēto pasākumu palīdzību.

Šeit nepieciešams nedaudz atkāpties no Statūtu teksta izgaismošanas, lai precizētu tajos noteikto strīdu izlīdzināšanas pasākumu būtību. Labos pakalpojumus, starpniecību un samierināšanas procedūras īsteno trešā puse, kas var būt gan valsts, gan starptautiska organizācija. Trešās puses iesaistīšanās nebūt nenozīmē, kātā izšķirs

strīdu tajā iejaukto pušu vieta. Trešā puse vienīgi sekmē pušu samierināšanas procedūru.

Šo pasākumu vidū dažkārt min ari 'labospakalpojumus" (good offices). Starp labajiem pakalpojumiem un starpniecību lielas starpības nav, tomēr starpniecība nozīmē lielāku trešās puses iesaistīšanos nekā labie pakalpojumi.

1899. gadaHāgas konvencijāpar starptautisko strīdu mierīgu izlīdzināšanu bija noteikts, ka pusēm, kas nav iejauktas strīdā, jāpiedāvā strīdā iejauktajām pusēm labie pakalpojumi un starpniecība, kurus nedrīkst uzskatīt par nedraudzīgu rīcību (unfriendly action).26 Tā, piemēram, par labajiem pakalpojumiem var uzskatīt to, ka trešā valsts uzaicina strīdā iesaistītās puses, kam pretišķību dēļ grūti uzsākt sarunas, uzsākt tās savā teritorijā un apņemas radīt šīm sarunām vislabvēlīgākos apstākļus. Tā Indijas un Pakistānas kara laikā 1966. gadā PSRS piedāvāja pusēm labos pakalpojumus, tās tikās un tika samierinātas Taškentā.

Starpniecība bieži notiek gadījumos, kad konflikts ir tik saasinātā stāvoklī, ka tajā iesaistītās puses nav iespējams nosēdināt pie viena sarunu galda. Šāds gadījums bija arābu un Izraēlas kara laikā, kad ASV valsts sekretārs Henrijs Kisindžers īstenoja tā saucamo "atspoles diplomātiju", nepārtraukti lidojot no Kairas uz Telavivu un atpakaļ.

Principiāls strīds ANO ir bijis par Ģenerālsekretāra pilnvarām Statūtu 97. un 99. panta izpratnē starpnieka kapacitātē. Koncepcija, ka Ģenerālsekretāram jādod visas pilnvaras vērst DP uzmanību uz jebkuru faktu un situāciju, kas var apdraudēt starptautisko mieru un drošību, un darboties vajadzības gadījumā kā starpniekam vai arī veikt izmeklēšanu, ir radusies kopš Trigves Lī sekmīgās darbības. Tomēr PSRS vienmēr ir uzstājusies pret Ģenerālsekretāra funkciju paplašināšanu uz DP kompetences rēķina. Šajā etapā Rietumu lielvalstis atbalstīja pretēju viedokli. Pēc agrākās Padomju Savienības uzskata, kas tika izteikts ĢA XV sesijā, Ģenerālsekretāram nevajadzēja iejaukties pretišķībās starp dalībvalstīm, lai viņam nebūtu jānostājas nevienā pusē.

Nosūtot apakškomisiju uz Laosu 1959. gadā un apgādājot to ar štatu un līdzekļiem, Ģenerālsekretārs pārkāpa savas funkcijas. Šādu rīcību varēja sankcionēt tikai DP, ko tā netika darījusi. Ģenerālsekretārs savukārt iebilda, ka viņam esot tiesības pašam izdibināt faktus konflikta vietā...27

Praksē tomēr ANO Ģenerālsekretāri īstenojuši labos pakalpojumus loti daudzos gadījumos: Afganistānā, Kambodžā, Centrālamerikā, Somālijā unāri Dienvidslāvijā. Vidējos Austrumos Ģenerālsekretārs ir bijis pilnvarots īstenot labos pakalpojumus kopš DP 1967. gada rezolūcijas 242.28 Ģenerālsekretāra speciālais pārstāvis Gunnars Jarrings šajā reģionā pildīja savas funkcijas 24 gadus. 1991. gadā viņu aizvietoja Eduards Brunners no Šveices. Taču viņu pūliņi nav vainagojušies ar lieliem panākumiem Izraēlas pozīcijas dēļ. Uz 1992. gada ASV un Krievijas atbalstīto miera konferenci Ģenerālsekretārs neaizbrauca, jo viņam tur bija paredzētas tikai protokola funkcijas. Pēc M. Franka domām, Ģenerālsekretāram neafišētu sarunu laikā izdevās iekustināt

26 Brierly, "The Law of Nations", 6th ed, Waldock (1963) p. 373.

27 International Law, Cases and Materiāls, p. 586.

28 SC Res. 242 ofNovember 1967, para 3.

procesu, kas noveda pie 1993. gada līguma parakstīšanas starp Palestīnas Atbrīvošanas organizāciju un Izraēlu,[734]

Dienvidslāvijā, sekojot Eiropas padomes priekšlikumam, DP uzaicināja Ģenerālsekretāru piedalīties Horvātijas krīzes izlīdzināšanā 1991. gadā. Šajā gadījumā Ģenerālsekretārs norīkoja kā savu personīgo sūtni uz Dienvidslāviju bijušo ASV valsts sekretāru Sairušu Vensu, kas piecas reizes apmeklēja Dienvidslāviju. 1992. gada februārī Ģenerālsekretārs uz šīs izpētes pamata bija gatavs rekomendēt ANO Aizsardzības spēku izveidošanu (UN Protection Force — UPROFOR), kas tika izvietoti Horvātijā serbu okupētajās vietās.

Vensa uzdevums bija arī izpētīt, vai Dienvidslāvijā būtu vēlams izvietot ANO Miera nodrošināšanas spēkus. Laikā, kad Eiropas lielvalstis nebija pieņēmušas nekādu lēmumu par to republiku atzīšanu, kas bija atdalījušās no Dienvidslāvijas, Venss paziņoja, ka Bosnijas un Hercegovinas atzīšana saasinās konfliktu un ka Dienvidslāvijā jāizvieto ANO spēki neatkarīgi no atdalījušos republiku atzīšanas. DP šajā gadījumā pilnvaroja Ģenerālsekretāru noteikt brīdi, kad šie spēki izvietojami.

Ģenerālsekretāra Vensa misijas stāvokli apgrūtināja arī tas, ka Dienvidslāvijā EP vārdā reģionālā līmenī atzīšanas jautājumā darbojās Lords Karingtons. Šajos apstākļos Ģenerālsekretāra misijas darbs tika koncentrēts uz uguns pārtraukšanas un humānās palīdzības pasākumiem.[735] Tomēr jāņem vērā, no vienas puses, ka militārās iejaukšanās pasākumi ir ļoti dārgi un bīstami, nerunājot jau par neapbruņotajiem vai viegli apbruņotajiem humānās palīdzības pasākumu īstenotājiem un pamiera ievērošanas novērotājiem (humanitāriem relief forcetruce observers).

No otras puses, spēka lietošana pilsoņkarā samierināšanas sarunu organizācijas nolūkos nebija reālistiska un ANO nebija gatava ilgstošiem demokrātijas celtniecības nodrošināšanas pasākumiem ar spēka palīdzību.

Jebkurā gadījumā jāņem vērā, ka Ģenerālsekretāra starpnieka pilnvaru avots ir vai nu DP, vai ĢA rezolūcija, vai pušu uzaicinājums. Dažādos gadījumos šīs pilnvaras devušas dažādas ANO institūcijas. Piemēram, sankciju labajiem pakalpojumiem Kiprā, Lībijā un Dienvidslāvijā deva DP, bet viņa darbību Afganistānā un Rietumsahārā sankcionēja ĢA. Pats pēc savas iniciatīvas, bet vienlaicīgi ar rezolūciju pieņemšanu viņš iruzņēmies konfliktu izlīdzināšanu Kambodžā, Folklendas salās, Irānas un Irākas strīdā, Irākas un Kuveitas strīdā un Somālijā. Pilnīgi vienpersoniski viņš rīkojies Centrālamerikā, un šo rīcību ĢA sankcionēja tikai stipri vēlāk^736.

Ģenerālsekretāra pilnvaru robežas strīdu mierīgā izlīdzināšanā nosaka Statūti un nepieciešamība būt neitrālam. Ģenerālsekretāra lomu katra konkrēta konflikta izlīdzināšanā ir grūti novērtēt, jo viņš ir tikai viena no personām, kas darbojas katrā strīdā. Taču dažos gadījumos panākumi ir bijuši ievērojami. Tomēr pēdējā laikā DP vairāk nosliecas izmantot Ģenerālsekretāru kā savu "vēstuļu nesēju", kas samazina viņa autoritāti valstu priekšā. "Vēstuļu nesēja" lomu labāk piešķirt DP priekšsēdētājam, ja tā ir vēstules autors. Savā "Dienaskārtībā mieram" B.B. Gali izteicās, ka labo

pakalpojumu gadījumos Ģenerālsekretārs dažkārt var rīkoties efektīvāk, ja viņš to dara pēc paša iniciatīvas, bet nevis pēc attiecīgo ANO institūciju pieprasījuma.32

Kā atzīmēts ANO Speciālās komitejas ziņojumā par starptautisko tiesību principiem sakarā ar draudzīgām attiecībām un sadarbību starp tautām, "sarunām jāpievērš īpaša juridiska uzmanība salīdzinājumā ar citām strīdu mierīgās izlīdzināšanas procedūrām".

Par samierināšanas procedūras avotu uzskata 1914. gada Anglijas un ASV tā saucamos Briāna līgumus. Saskaņā ar tiem strīdā iejauktajām pusēm bija jāizveido pastāvīgā "Miera komisija" izpētei un ziņojumam, neuzsākot karu, iekams ziņojums, kurš bija jāsagatavo gada laikā, nav saņemts. Komisija sastāvēja no viena katras puses norīkota pilsoņa un viena nepilsoņa, kā arī trešā pārstāvja, kas nebija nevienas puses pilsonis, kuru izvēlējās saskaņā ar līgumu. Visi strīdi bija jāpakļauj šiem līgumu principiem. Briāna līgumu koncepcija vēlāk tika nosaukta par samierināšanas procedūru.

Tātad šī samierināšanas procedūra no arbitrāžas lēmuma, kura izpildīšana pusēm ir obligāta, atšķiras ar to, ka samierināšanas procedūra vairāk ir priekšlikums. ASV noslēgušas 48 līgumus ar līdzīgiem noteikumiem. Saskaņā ar tiem, ja puses nepakļāvās samierināšanās procedūrai, tad lietu nodeva arbitrāžai, ja ari arbitrāžai neizdevās izlīdzināt konfliktu, tad — Starptautiskās šķīrējtiesas Pastāvīgajai palātai. Starpkaru laikā tika izveidots ap 200 iepriekšminēto komisiju, taču labuma no tām bija samērā maz, jo tikai kādas 10 lietas tika sekmīgi izlemtas.33

Tomēr samierināšanas procedūra tika ietverta vēlāk kā ANO Statūtos, tā ari daudzos citos līgumos, piemēram, Starptautiskā pakta par civilajām un politiskajām tiesībām 42. pantā un 1982. gada Jūras tiesību konvencijā.

Līdzīgi noteikumi tika ieslēgti arī 1925. gada tā saucamajos Lokāmo līgumos.

1907. gada Hāgas konvencijas par strīdu mierīgu izlīdzināšanu paredzēja ari starptautisko izmeklēšanas komisiju (commissions on inquiry) izveidošanu, kuru uzdevums bija noskaidrot starptautisko strīdu faktus. Šis mehānisms ietverts daudzos starptautiskajos līgumos.34

Zināmu neskaidrību izraisa arī jautājums, vai strīds ir vai nav juridisks, jo dažos līgumos noteikts, ka nejuridiskie strīdi tiek izlīdzināti diplomātiskā ceļā samierināšanas, izmeklēšanas vai starpniecības procedūru ietvaros. Parastā pieeja ir tāda, ka Starptautiskā tiesa izlemj strīdus, ja tas iespējams, balstoties uz starptautiskajām tiesībām, vai, ja attiecīgo normu nav un puses tam piekrīt, pēc principa ex aequo et bono.

Starptautiskā tiesa var kvalificēt arī "fakta" esamību, "kas, ja konstatēts, var veidot starptautisko tiesību pārkāpumu" (36. p. 2. d.). Strīdi, kas skar starptautisko tiesību skaidrojumu un pielietojumu, pēc savas būtības tiek uzskatīti par juridiskiem, neskatoties uz to, ka tie var rasties politiskā kontekstā. Tā 1980. gada ASV diplomātu sagrābšana Teherānā^35 un 1984. gada precedents par Nikaragvas ostas minēšanu, ko

32 An Agenda for Peace, A/277, S/24111, 17 June 1992, p.ll.

33 Brierly, ibid., p. 376.

34 Report of the U.N. Secretary-General on Methods of Fact-Finding, UN Doc. A/5694 (1965).

35 Par šo tuvāk sk. nodalu "Starptautiskās organizācijas".

izdarīja ASV,[737] neskatoties uz to, ka pati abu strīdu būtība bija politiska, Starptautiska tiesa abus strīdus izlēma no juridiskā viedokļa.

Praktiski ANO Statūtu 33. pantā minēti visi iespējamie un praksē pielietotie strīda izlīdzināšanas varianti. Drošības padome var izmeklēt (34. p.) jebkuru strīdu vai situāciju, kas var novest pie starptautiskajām pretišķībām (fricfion) vai pie strīda, lai noteiktu, vai strīda vai situācijas turpinājums nevar apdraudēt miera un starptautiskās drošības saglabāšanu (34. p.).

Taču tiesības šajos gadījumos ir ne tikai DP, bet arī ANO dalībvalstīm. Saskaņā ar 35. panta 1. dalu tām ir tiesības vērst DP un ĢA uzmanību (bring to the attention of) uz jebkuru 34. pantā norādītā rakstura strīdu vai situāciju.

Tādas pašas tiesības ir ari valstīm, kas nav ANO dalībnieces, ja tās jau iepriekš apņemas pakļauties Statūtos noteiktajai strīdu izlīdzināšanas procedūrai (35. p. 2. d.). Taču ĢA šādos gadījumos var rīkoties vienīgi Statūtu 11. un 12. pantā noteiktās kompetences ietvaros (3. d.).

Jebkurā 33. pantā definēta rakstura situācijas vai strīda (disputē) brīdī Drošības padome var rekomendēt pienācīgu samierināšanas (adjustment) procedūru (36. p. 1. d.). DP jāņem vērā jebkura strīda izlīdzināšanas procedūra, kuru puses jau piemērojušas (adopted) [2. d.].

Kā jau iepriekš minēts, jautājums par to, kas ir "strīds" un kas "situācija", Statūtos nav definēts. Vispirms jāsaprot, ka dažādi viedokli starp valstīm vēl nebūt nenozīmē, ka pastāv strīds. Lai varētu pastāvēt strīds, nepieciešama pietiekama "situācijas" eska-lacija. Та sūdzība par Francijas atomizmeginajumu, kuru iesniedza Klusa okeānā dienvidu puslodes valstis, Starptautiskā tiesa konstatēja, ka pastāv "strīds".[738]

Dodot rekomendācijas saskaņā ar 36. panta noteikumiem, DP jāņem vērā, kāpēc vispārīgajiem noteikumiem juridiski strīdi pusēm jānodod Starptautiskajai tiesai saskaņā ar tās Statūtiem (3. d.).

Ja pusēm neizdodas izlīdzināt strīdu ar 33. pantā noteikto pasākumu palīdzību, tām šis strīds jānodod DP (37. p. 1. d.). Ja DP nāk pie secinājuma, ka strīda turpināšanās var apdraudēt starptautiskā miera un drošības saglabāšanu, tām jāizlemj, vai DP jārīkojas saskaņā ar 36. panta noteikumiem vai jārekomendē tādi strīda izlīdzināšanas noteikumi, kādus tās uzskatīs par piemērotiem (2. d.).

Tātad Statūti dod gan strīdā iejauktajām pusēm, gan DP pietiekami plašu pasākumu klāstu, kā to izlīdzināt. Tomēr svarīgākā šajā gadījumā ir pušu politiskā griba izlīdzināt strīdu ar mierīgiem līdzekļiem. Ja tā ir, tad konflikta attīstību iespējams novērst viena vai divu iespējamo pasākumu ietvaros. Ja tādas nav un kāda no pusēm ir pārākuma apziņas vai agresīva noskaņojuma pārņemta, tad strīdu nav iespējams novērst mierīgiem līdzekļiem pat tad, ja iespējami pat astoņu veidu pasākumi, kā tas noteikts Statūtu VI nodaļā, respektīvi: sarunas, starpniecība, izmeklēšanas vai samierināšanas procedūras, arbitrāža, tiesa vai reģionālo organizāciju, kā ari Drošības padomes noteiktie samierināšanas pasākumi.

Statūtu VHnodala noteikti piespiedu pasākumi, ka rīkoties tad Ja valstis atsakās pielietot, nepielieto VInodaļā noteiktos pasākumus vai arī tie ir izrādījušies neefektīvi.

Nodala sākas ar tēzi, kas dod Drošības padomei tiesības noteikt, vai pastāv apdraudējums mieram, miera pārkāpums vai agresijas akts, dot rekomendācijas vai izlemt, kādi pasākumi jāveic saskaņā ar Statūtu 41. un 42. pantu, lai atjaunotu starptautisko mieru un drošību (39. p.).

Šajā sakarā, kaut arī šis jautājums tika iztirzāts arī Statūtu sagatavošanas laikā, īpaši aktuāla tagad kļuvusi tēma par cilvēka tiesību pārkāpumiem kā starptautiskā miera apdraudējumu. Taču kopējais viedoklis ir tāds, ka starptautiskā iejaukšanās šajos gadījumos attaisnota vienīgi tad, ja šiem pārkāpumiem piemīt ārējo seku elements (transboundary element).38

Šāds ārējais elements, kad starptautiskā sabiedrība vairs nevarēja palikt vienaldzīga, piemita agrākajam Dienvidāfrikas rasistiskajam režīmam, un tas izpaudās kā agresija pret kaimiņvalstīm, masveida vardarbība un melnādaino iedzīvotāju slepkavības. Tāpēc DP 1977. gadā pieņēma rezolūciju Nr. 418 Statūtu 39. pantā noteiktajā kārtībā, ieviešot pret Dienvidāfriku ieroču embargo.

ANO iesaistīšanās starptautiskā strīda izlīdzināšanā var notikt dažādu iemeslu dēļ. Somālijas gadījumā, ieviešot piespiedu pasākumus, DP ar rezolūciju 814 (1993) atsaucās uz to, ka kara rezultātā milzīgas iedzīvotāju masas pamet šo valsti kā bēgli, kas apdraud starptautisko mieru un drošību.

Turpretim Haiti gadījumā DP, nosakot sankcijas, atsaucās uz demokrātijas un cilvēka tiesību pārkāpumiem.39 Taču DP uzskata, ka tikai rupji cilvēka tiesību pārkāpumi ir tās kompetencē.

Kolektīvās sankcijas cilvēka tiesību pārkāpumu gadījumos ir loti sarežģīti un atbildīgi pasākumi. Viena pieeja ir, ka visi demokrātijas pārkāpumi automātiski piekrīt starptautiskajai jurisdikcijai. Tā ietverta 1991. gada EDSA Maskavas sagaitas^40 dokumentā, kur deklarēts, ka "jautājumi, kas attiecas uz cilvēka tiesībām, pamatbrīvībām, demokrātiju un likuma darbību, ir starptautiskās ieinteresētības jautājumi, jo cieņa pret šīm tiesībām un brīvībām veido vienu no pasaules starptautiskās kārtības pamatiem..." Dalībvalstis "kategoriski pasludina, ka EDSA pasākumi cilvēka tiesību jautājumos ir visu dalībvalstu tiešās likumiskās ieinteresētības jautājumi un tie nepieder tikai pie attiecīgās valsts iekšējiem jautājumiem".41

EDSA Maskavas dokumenta 3.—16. punkts praktiski atļauj iejaukšanos citas valsts iekšējās lietās aiz "cilvēka tiesību" aizsardzības aizsega. Tā, ja viena EDSA valsts izvirza jautājumu par otras dalībvalsts cilvēka tiesību stāvokli un tā pati neuzaicina izpētes komisiju, tad prasītāja valsts kopā ar piecām citām var uzsākt procesu, kurā piedalās trīs personu komisija, kuru atlasa no ekspertu saraksta, kuru dod prasītāja valsts. Vienu ekspertu norīko prasītāja valsts pati, otru — otrā puse, bet par trešo tās

38 C. Tomushat, ibid., p. 336.

39 Res. 814, 16 June (1993).

^ Moscow Meeting of the Conference on the Human Dimension of the CSCE.

41 CSCE Doc. ofthe Moscow Meeting ofthe Human Dimension ofthe CSCE, 3 October 1991, Preamble.

vienojas vai ari to ieceļ kāda augsti stāvoša EDSA amatpersona. Šiem ziņotajiem (raporteurs) jānoskaidro fakti un jāziņo par tiem, viņi var arī dot padomus par iespējamiem jautājuma risinājumiem.

Nav ne mazāko šaubu, ka Krievija plānoja šo dokumentu kā iejaukšanās instrumentu agrāk PSRS sastāvā ietilpušo valstu iekšējās lietās, taču izrādījās, ka Krievijas pašas situācija cilvēka tiesību jautājumos nebija apmierinoša, tāpēc tai 1994. un 1995. gadā atteica uzņemšanu Eiropas padomē.

Lai novērstu situācijas saasināšanos, Drošības padome pēc ANO Statūtiem var pirms savu rekomendāciju sniegšanas aicināt puses saskaņot savu darbību ar preventīvajiem pasākumiem, kā tā uzskata par nepieciešamu vai vēlamu. Šādiem preventīvajiem pasākumiem jānotiek, neignorējot pušu tiesības un prasības vai pozīciju (40. p.).

Drošības padome var izlemt, kādi pasākumi, izņemot bruņoto spēku pielietošanu, ir izmantojami tās lēmumu īstenošanai, un aicināt ANO dalībvalstis tos likt lietā. Šie pasākumi var ietvert daļēju vai pilnīgu ekonomisko attiecību pārtraukšanu un dzelzceļa, jūras, gaisa pasta, telegrāfa, radio un citu, kā arī diplomātisko sakaru pārtraukšanu (41. p.).

Bet, ja DP secina, ka 41. panta noteiktie pasākumi nav pietiekami, ta var ķerties pie tādiem gaisa,jūras vai sauszemes karaspēka pasākumiem, kādi var būt nepieciešami, lai uzturētu vai atjaunotu starptautisko mieru un drošību. Tie var iekļaut demonstrācijas, blokādi un citus minētos ANO dalībvalstu spēku pasākumus (42. p.).

Šie militārie palīgspēki un nodrošinājums dalībvalstīm jāizdala pēc DP pieprasījuma un tās rīcībā uz speciālu līgumu pamata. Dalībvalstīm jāatļauj šo spēku tranzīts (rights of passage) miera un drošības uzturēšanai (43. p. 1. d.).

Šajos līgumos nosaka bruņoto spēku skaitlisko sastāvu un tipu, gatavības pakāpi un izvietojumu, kā arī ekipējumu un nodrošinājumu (2. d.).

Līguma vai līgumu noslēgšanas sarunas pēc DP iniciatīvas notiek iespējami ātrāk, un tie noslēdzami starp DP un dalībvalstīm vai DP un to grupām. Šādi līgumi ir ratificējami saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts konstitūcijā noteikto procedūru (3. d.).

Ja DP nolemj iesaistīt savos pasākumos tādas valsts bruņotos spēkus, kas nav pārstāvēta DP, tad tās pārstāvi uzaicināja viņa to vēlas, uz DP sēdi, kurā tiek pieņemts lēmums par šīs valsts bruņoto spēku kontingentu iesaistīšanu (44. p.).

Lai dotu ANO iespēju veikt steidzamus militārus pasākumus, dalībvalstīm jātur gatavībā (immediately available) nacionālo gaisa spēku kontingentijaukto starptautisko piespiedu pasākumu īstenošanai. Šo kontingentu spēks un gatavības pakāpe, kā arī plāni to kombinētai lietošanai (combined action) jānosaka 43. pantā minēto līgumu ietvaros ar Militārā štāba komitejas (Military Staff Committee) palīdzību (45. p.).

Šo kontingentu lietošanas plānus tāpat nosaka DP ar Militārā štāba komitejas palīdzību (46. p.).

Militārā štāba komiteja izveidota, lai dotu padomus un palīdzētu DP visos jautājumos, kas skar tās militāros pasākumus starptautiskā miera un drošības nodrošināšanai, kā arī spēku lietošanai un komandēšanai, kas nodoti DP rīcībā, to bruņojuma regulēšanai un iespējamai atbruņošanai (46. p. 1. d.).

Militārā štāba komiteja sastāv no DP pastāvīgo locekļu štābu priekšniekiem vai to pārstāvjiem. Jebkuras tādas dalībvalsts pārstāvis, kas nav pastāvīgi iekļauta šīs Komitejas sastāvā, tiek uzaicināts uz tās sēdi un iesaistīts tās darbā, kad viņa līdzdalība nepieciešama Komitejas rīcības efektīvai īstenošanai (2. d.).

Militārā štāba komiteja atbildīga Drošības padomei par jebkuru DP pārziņā nodotu militāro spēku stratēģisko vadību (3. d.).

Saskaņā ar DP pilnvarojumu (authorisation) un pēc konsultācijām ar attiecīgajām reģionālajām organizācijām Militārā štāba komiteja var izveidot reģionālas apakškomitejas (regional sub-committies) [4. d.].

Vērtējot Statūtos noteikto miera nodrošināšanas pasākumu iespējas, Džordžs Bušs izteicās, ka to potenciāls nav izmantots gadu desmitiem ilgi, jo to aizvietoja fundamentālas pretišķības starp Austrumiem un Rietumiem, PSRS un ASV. Tikai Persijas līča karš radīja pirmo eiforiju par jaunas pasaules kārtības iespējamību.[739]

ANO pasākumu pieticīgais efekts bijušajā Dienvidslāvijā liek no jauna ANO piespiedu pasākumu iespējas vērtēt saprātīgāk. Pēc ANO Ģenerālsekretāra B.B. Gali atzinuma, lietas būtība ir tā, ka DP efektīvu pasākumu īstenošanai nepieciešama valstu palīdzība. Taču to panākt nav viegli, jo dalībvalstu valdības ir atkarīgas no saviem vēlētājiem.[740]

B.B. Gali šeit ir neapšaubāma taisnība, jo, piemēram, Krievija bieži nepieļauj pasākumus, kas varētu būtiski vājināt serbus. Līdz ar to neefektīvs izrādījies ieroču embargo, ko jau pašā Dienvidslāvijas krīzes sākumā 1991. gadā DP noteica ar rezolūciju 713, atsaucoties uz smagiem cilvēku upuriem un postījumiem.[741]

Diemžēl DP darbā gadās ari precedenti, kad tā pārkāpj savu Statūtos noteikto kompetenci. Tā DP ar rezolūciju 554 1984. gada 17. augustā pasludināja par spēkā neesošu (null and void) Dienvidāfrikas 1984. gada konstitūciju, kas vispār pirmo reizi afrikāņiem deva kaut kādas minimālas tiesības. Šādas kompetences DP, protams, nebija.

Kaut arī Irākas iebrukums Kuveitā tika efektīvi likvidēts, tomēr DP rezolūcija šajājautājumā izgāja ārpus tās ANO Statūtu VI nodaļā noteiktās kompetences. Tā DP apsolīja pārtraukt uguni pret Irāku ar noteikumiem, kas ierobežoja tās valdības suverenitāti, kas, protams, bija Statūtu 2. panta 7. d. pārkāpums. Miera vārdā Irākai tika uzspiesti noteikumi, kas ir līdzīgi Versaļas mieram.[742]

Jāņem arī vērā, ka valstis var ķerties pie kolektīvās vai individuālās pašaizsardzības pasākumiem saskaņā ar AN О Statūtu 51. pantu arī bez DP pilnvarojuma. Tā, piemēram, valstu kolektīvā rīcība pret Irākas agresiju Kuveitā arī bija kolektīvā pašaizsardzība, kas izriet no DP rezolūcijas 661,[743]

ANO darbība Dienvidslāvijas konflikta pārtraukšanas asākajā etapa beidzas ar

1996. gada Deitonas (ASV) miera līgumu, kur aktīva samierinātāja loma bija ASV. Tomēr ANO spēku pasākumi Dienvidslāvijā turpinājās vēl ilgi pēc tam.

REĢIONĀLIE PASĀKUMI

DP starptautiskā miera un drošības nodrošināšanas pasākumu īstenošanā tieši vai ar reģionālo organizāciju starpniecību piedalās visas ANO dalībvalstis vai arī dažas no tām pēc DP nolēmuma (48. p. 1., 2. d.). Tā Somālijas kara laikā ANO rīkojās kopā ar Arābu valstu līgu un Islama konferenci. Parīzes konferencē par Kambodžu ANO palīdzēja Dienvidaustrumu Āzijas Nāciju asociācija.[744]

ANO Statūti nosaka, ka nekas tajos noteiktais neizslēdz reģionālo organizāciju tādus starptautiskā miera un drošības nodrošināšanas, reģionālai rīcībai piemērotus pasākumus, ja vien tie atbilst ANO mērķiem un principiem (52. p. 1. d.).

ANO dalībvalstīm, kas iesaistās šādos pasākumos vai izveido šādas reģionālas organizācijas, jādara viss, lai panāktu vietējo strīdu mierīgu izlīdzināšanu ar šo lokālo pasākumu vai organizāciju palīdzību pirms griešanās pie DP (2. d.). DP sekmē šādu 1. un 2. d. aprakstīto pasākumu īstenošanu (3. d.). Taču šis pants nekādā veidā neierobežo DP rīcību 34. un 35. pantā noteiktajā kārtībā (4. d.).

DP piemērotos gadījumos izmanto vietējos pasākumus vai organizācijas piespiedu pasākumus savā vadībā. Taču nekādi vietējie vai reģionālu organizāciju piespiedu pasākumi nedrīkst notikt bez DP pilnvarām (authorisation), izņemot pasākumus pret ienaidnieku valsti saskaņā ar 53. p. 2. dalās un 107. panta noteikumiem, kas tiekīstenoti kara rezultātā pēc to valdību pilnvarojuma, kas nesa par šādām akcijām atbildību, un izņemot reģionālus pasākumus, kas vērsti pret jebkuras ienaidnieku valsts agresīvās politikas atjaunošanu līdz tam brīdim, kad pēc attiecīgo valdību prasības šīm reģionālajām organizācijām tiks uzlikta atbildība par šādas valsts agresijas novēršanu (53. p. 1. d.).

Izteiciens "ienaidnieka valsts" ši panta 1. daļas izpratne tiek lietots attiecība uz jebkuru valsti, kas Otrā pasaules kara laikā ir bijusi jebkuras ANO Statūtu dalībvalsts ienaidnieks (2. d.).

MIERA UN STARPTAUTISKĀS DROŠĪBAS NODROŠINĀŠANA EIROPAS SAVIENĪBAS IETVAROS

Eiropas Savienības ietvaros, kas an ir reģionāla organizācija, institūcija, kas vienīgā pilnvarota konstatēt miera un drošības apdraudējumu un lietot pasākumus tā novēršanai, pastāv Komisija (Commission). Saskaņā ar ES Līguma 169. pantu Komisija pēc tam, kad tā nesekmīgi aicinājusi valsti, kas pārkāpusi Savienības saistības, šos pārkāpumus

pārtraukt, var griezties Eiropas Savienības Tiesa. Ja Tiesa pieņem lēmumu, ka pārkāpums tiešām noticis, tad atbildētājai (defendant) valstij ir pienākums darīt visu nepieciešamo, lai pakļautos spriedumam (to abide by the judgment) saskaņā ar ES Līguma 171. pantu. Ja atbildētāja valsts atsakās pildīt Tiesas spriedumu vai vilcinās to darīt, tad sāk darboties sistēmas ārkārtējie pasākumi. Pirms tagad spēkā esošā 1992. gada Māstrihtas līgumā izdarītā 171. panta labojuma Komisijai bija vēlreiz jāuzsāk tā pati procedūra. Saskaņā ar tagadējo 171. panta redakciju ES Tiesai (Court of Justice) iespējams pārkāpējam noteikt finansu sankcijas (lump sum or penalty payments).

Līdz šim ES tiesību sistēmai izdevies saskaņot dalībvalstu darbību. Taču 169. panta iedarbīgumu nevar pārvērtēt. Politiskā prakse liecina par to, ka patiesi lielas pretrunas starp dalībvalstīm nekad nav izdevies atrisināt ar tiesas mehānismu, īpaši, kad 1965.— 1966. gadā sešus mēnešus praktizēja "tukšā krēsla" politiku, tad pret to nevis tika ierosināta lieta tiesā, bet gan pretrunas tika atrisinātas sarunu ceļā.[745]

Par reģionālajiem pasākumiem EDSO ietvaros tiks runāts nodaļā "Starptautiskā drošība un atbruņošanās".

XVII nodaļa

Starptautiskas tiesības nekad nav aizliegušas speķa pielietošanu un neaizliedz to arī tagad. Mūsdienās spēka pielietošanas kritērijs ir darbības saskaņošana ar ANO Statūtu 51. pantu, kas atļauj lietot spēku pašaizsardzības nolūkos. Tomēr bez tam spēka pielietošanu reglamentē vēl arī tā saucamās "humanitārās tiesības".

Humanitārās tiesības pirmajā acu uzmetienā varētu reducēt uz principu jus ad bel-lum, respektīvi, tiesībām uz kara vešanu vai spēka pielietošanu. Taču mūsdienu starptautiskās tiesības noliedz nesankcionētu spēka pielietošanu. ANO Statūtu 2. panta 2. dala nosaka, ka valstīm to savstarpējie strīdi jāatrisina ar mierīgu līdzekļu palīdzību. Statūtu 2. panta 2. dala deklarē, ka "valstīm jāatturas no spēka pielietošanas savstarpējās attiecībās pret citu valstu teritoriālo integritāti un politisko neatkarību, kā arī jebkurā citā veidā, kas ir pretrunā ar Apvienoto Nāciju mērķiem".

Mūsdienu starptautiskās tiesības pieļauj spēka pielietošanu starptautiskajās attiecībās vienīgi pašaizsardzības nolūkos, kas noteikts ANO Statūtu 51. pantā. Spēku var tiesiski pielietot arī Drošības padomes miera un starptautiskās drošības nodrošināšanas pasākumu ietvaros. Tāpēc mūsdienu humanitārās tiesības ir vienīgi jus in bellum, respektīvi, humanitārās tiesības ir juridisku principu un normu sistēma, kas reglamentē attiecības starp karojošajām valstīm, to tiesības un pienākumus, neitrālo valstu tiesības un pienākumus militāro konfliktu laikā, kā arī attiecības starp karojošajām un neitrālajām valstīm.

Starptautiskās humanitārās tiesības ir starptautisko tiesību nozare, kas reglamentē arī karojošo pušu kara vešanas metožu izvēli, civiliedzīvotāju un to īpašuma, kom-batantu un nekombatantu, kā arī slimo un ievainoto statusu militāra konflikta laikā.

Svarcenbergers uzskata, ka starp karu un mieru stingras robežas nav.1

Daudzi senatnes autori mēģinājuši risināt jautājumu par to, kas ir taisnīgs un kas netaisnīgs karš. Par to rakstījuši arī vairāki teologi. Tā sv. Augustīns C354—430) par taisnīgu uzskatīja tādu karu, kad uzbrucējam tika atmaksāts par viņa pāridarījumiem vai arī atņemts tā laupījums.

Pirmo mēģinājumu kodificēt starptautiskās humanitārās tiesības izdarīja Hugo Gro-cijs (Huig Cornet de Groot), latīniski pazīstams kā Hugo Grotius (1583-1645). Hugo Grocijs laikabiedrus ar savu zinātnieka talantu pārsteidza jau 14 gadu vecumā. 15 gadu vecumā viņš Orleānas universitātē ieguva tiesību zinību doktora zinātnisko grādu.

G. Schwarzenberger, "A Manual of International Law”, p. 76.

Grocija zinātniskas pētniecības darbs sakas ar precedentu, kad kara laika ar Spāniju Holandiešu Austrumindijas kompānijas kuģi 1601. gadā sagrāba Portugāles kuģi, jo Portugāle tajā laikā bija pakļauta Spānijai. Grocijs par šo precedentu uzrakstīja eseju "Komentāri par prīžu un kara laupījuma tiesībām"[746] [747] . Grocijs iejaucās reliģiski politiskā strīdā starp divām Holandes partijām vājākās partijas pusē un bija notiesāts ar mūža ieslodzījumu Levenšteinas cietumā, kur viņš nosēdēja divus gadus un izglābās, tikai pateicoties savai sievai, kas organizēja viņa iznešanu no cietuma lādē ar grāmatām.

1625. gadā Grocijs emigrācijā Francijā Trīsdesmitgadu kara laikā publicēja savu slavenāko darbu 'Trīgrāmataspar kara un miera tiesībām"1 . Grāmatai bija milzīgi panākumi, un to vēl autora dzīves laikā vairākkārt pārpublicēja. 1624. gadā Romas pāvests šo darbu iekļāva aizliegto grāmatu sarakstā, kur tā atradās līdz 1900. gadam.

Šajā grāmatā Grocijs rakstīja, ka "domstarpības starp valstīm vienmēr risināja ar spēka palīdzību..., taču karš nav savietojams ar tiesībām".[748]

Tomēr viņš arī pareizi apgalvoja, ka "tiesības negūst savu ārējo īstenojumu, ja nav spēka to iedzīvināšanai".[749]

Grocijs bija pārliecināts, ka jāpastāv tiesību normām, kas reglamentē valstu savstarpējās attiecības un kara vešanas principus arī kara laikā. Viņš rakstīja: "Ne tikai nevar piekrist tam, ka ar kara sākšanos izzūd visas tiesiskās saistības, bet pat nav vēlams ne uzsākt karu citādi kā taisnīguma īstenošanai, ne turpināt uzsākto karu citādi, kā vien ievērojot tiesību un taisnīguma noteiktās robežas."[750]

Grocijs uzskatīja, ka dabiskās tiesības nebūt nebija pretrunā ar kara ideju, pat otrādi — "pats kara mērķis ir dzīvības saglabāšana". Kara tiesiskumu viņš saistīja ar tiesībām uz pašaizsardzību. Viņš iestājās pret laupīšanas karu un šajā sakarā citēja šādu Cicerona domu: "Daba necieš, ka mēs palielinām savas iespējas, līdzekļus un bagātības, aplaupot citus." Tomēr, pēc F. Mertensa domām, Cicerons uzskatīja, ka romiešu jus civile bija visnotaļ spēka tiesības.[751]

Grocijs jau trīs gadsimtus atpakaļ pamatoja tagad vispāratzīto starptautisko tiesību principu par strīdu izšķiršanu mierīgiem līdzekļiem, rakstot, ka strīdi jāizšķir nevis līdzīgi zvēriem, izmantojot spēku, bet gan bez tā pielietošanas, mierīgu sarunu ceļā, kas raksturīga cilvēkam.[752]

Grocijs citēja Bībeles 1. Valdnieku grāmatas ideju, ka "tautām dažkārt jāatbild par savu valdnieku apgrēcībām. Tas notiek ne tāpēc, ka tauta nenosoda un nesoda savus valdniekus, bet gan tāpēc, ka tā, kaut ari slepeni, tomēr atbalsta viņu ļaundarības."[753]

Saprotot, ka pilnīgi izvairīties no kara nav iespējams, Grocijs, liekot pamatus humanitārajām tiesībām, ieteica karot humāni.

Mūsdienu starptautisko tiesību speciāliste Rebeka Vollesa secina: "Mūsdienu starptautiskās tiesības var aizliegtspēka pielietošanu, bet starptautiskās tiesības nav spējīgas izslēgt spēka pielietošanu lielākā mērā, kā valstu iekšējās krimināltiesības var novērst slepkavības."10

Humanitāro tiesību kodifikācij as sākums mūsdienu tiesībās datējams artā saucamo Lībera kodeksu (Lieber Code), kurš nosaukts tā autora, profesora Frensisa Lībera vārdā. Šis kodekss ieguva spēku ar ASV prezidenta dekrētu pilsoņkara (American Civil War) laikā, un ASV to tālāk pielietoja vismaz 50 gadus. Kodekss kalpoja par paraugu Briseles konferencē, kur izskatīja sauszemes kara reglamentācijas jautājumus. Šīs konferences 1899. gadā pieņemto deklarāciju neviena valsts tā arī netika ratificējusi. Taču deklarācija savukārt kalpoja par pamatu Hāgas 1899. gada Starptautiskajai konvencijaipar sauszemes kara likumiem unparažāmn un tai sekojošajai 1907. gada Hāgas konvencijai par sauszemes kara likumiem un paražām^12 ar to pielikumiem (Regulations). Šie noteikumi arī patlaban veido sauszemes kara pamatprincipus.

Abu konvenciju būtība ierobežo pretinieka karavīru ievainošanas veidus, aizliedzot mērķtiecīgi ieplānotu nevajadzīgu mocību radīšanu pretiniekam ar ieroču, ložu un citu kara materiālu palīdzību. 1899. gada Hāgas konferences laikā pieņēma divas konvencijas (I un П), kas reglamentēja kara vešanu un noteica aizliegto ieroču veidus.13 Vienlaicīgi tika pieņemtas vairākas deklarācijas, kas aizliedza bombardēšanu no gaisa baloniem, smacējošas gāzes un sprāgstošās lodes.

1906. gadā pieņēma Hāgas konvenciju par karojošo armiju ievainoto un slimo stāvokļa uzlabošanu,14 1907. gada Hāgas konferences laikā pieņēma vēl 13 konvencijas, kas reglamentēja kara sākšanas noteikumus, neitrālo valstu tiesības un pienākumus, tirdzniecības kuģu pārvēršanu karakuģos, jūras zemūdens kontakta mīnu izlikšanas kārtību un bombardēšanu no karakuģiem kara laikā,15 Vienīgā no Hāgas konvencijām, kas netika ratificēta, bija XII par prīžu tiesu izveidošanu.

Šīs Hāgas konvencijas būtībā kodificēja tajā laikā pastāvošās paražu tiesības.16

KARADARBĪBAS UZSĀKŠANA

Parasti pirms naidīgo attiecību eskalācijas līdz kara vai karadarbības sākumam valstis viena otras nedraudzīgās vai naidīgās politikas pārtraukšanai pielieto dažādas brīdināšanas (warning) metodes. Tās var būt brīdinājums ar diplomātiskās notas

10 Rebecca M.M. Wallace, "International Law", Sec. ed., London, Sweet & Maxwell (1992).

11 International Convention with Respect to the Laws and Customs of War on Land. The Hague, July 29, 1899; T. S. 11 (1901); Cd. 800.

12 Convention Concerning the Laws and Customs of War on Land. The Hague, October 18,1907; T.S. 9 (1910); Cd. 5530.

13 Hague Conventions I and II.

14 Latvija pirms kara pievienojās šai konvencijai.

15 Hague Conventions III, V, VII, VIII, and IX.

16 G. Von Glahn, op. cit., p. 610.

palīdzību, muitas tarifu paaugstināšana, nedraudzīgas ārvalsts diplomātu vai pilsoņu režīma pasliktināšana, ekonomiskais embargo, mobilizācija u.c. Šos pasākumus, kas ir starptautisko tiesību ietvaros, sauc par retorsijām.

Atbildei uz otras puses prettiesisku spēka pielietošanu var tikt organizētas ari re-presālijas (reprisals), kas citādi būtu starptautisko tiesību pārkāpums, bet, ja tās notiek kā atbilde uz otras valsts tiesībpārkāpumu un domātas tās prettiesiskās rīcības pārtraukšanai, tad šis pasākums notiek saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. Represālijas var ietvert spēka pielietošanu pret otras valsts pilsoņiem, juridiskajām personām, īpašumu, kuģiem vai pat teritoriju, un tās ir tiesiskas, ja notiek pašaizsardzības (self-help) kārtībā.17

Represālijām jābūt atbilstošām pirms tam notikušajam otras puses tiesībpārkāpumam. Kā prettiesisku represāliju piemēru var minēt 1914. gada Verakrusas (Vera-Cruz) precedentu, kad ASV jūras spēki izsēdās šajā Meksikas ostā un okupēja to atbildei uz meksikāņu varas institūciju atteikumu salutēt amerikāņu karogam. ASV prezidents un Kongress attaisnoja šo akciju, bet Meksika atbildes pasākuma kārtībā izraidīja ASV pilnvaroto lietvedi un kvalificēja šo amerikāņu desantu kā kara inspirēšanu ar Meksiku.18

Pretēji šim precedentam Ķīnas pazīstamie boikoti (boycotts) pret Japānu pirms un pēc tās uzbrukuma 1931. gada 18. septembrī Tautu Savienības Izpētes komisijā sākotnēji tika kvalificēti kā prettiesiski, bet vēlāk kā tiesiskas represālijas, pēc 19 locekļu komisijas viedokļa.19

Hāgas 1907. gada III konvencijas I pants deklarē: "Dalībvalstis atzīst, ka naidīgas akcijas starp tām nedrīkst sākties bez iepriekšēja skaidra brīdinājuma vai nu pamatotas kara pasludināšanas (declaration), vai ultimāta veidā..."20 Tomēr praksē šī norma nebūt ne vienmēr tiek ievērota.

Starptautiskās paražu tiesības pirms Pirmā pasaules kara neaizliedza valstīm jebkurā laikā uzsākt karu.21 Tomēr Hāgas 1907. gada Konvencija par karadarbības atklāšanu reglamentē kara pieteikšanas kārtību. Kara pieteikšana pat tad, ja tā nav saistīta ar karadarbību, juridiski nozīmē mierīgo attiecību pārtraukšanu, diplomātisko un konsulāro attiecību pārtraukšanu un kara sākumu. Uzsākot karu, pretinieka diplomātiskais un konsulārais personāls tiek atsaukts vai apmainīts caur trešajām valstīm.

1961. gada Vīnes konvencijas 44. pants par diplomātiskajiem sakariem rekomendē dalībvalstīm izdalīt transporta līdzekļus šī personāla un tā iedzīves izvešanai. Pēc tam karojošās puses interešu pārstāvība, vēstniecību un konsulātu ēku un īpašuma pārņemšana otras karojošās puses teritorijā tiek uzticēta kādai trešajai valstij.

Faktiskās karadarbības sākums nebūt ne vienmēr ir saistīts ar karastāvokļa iestāšanos. Tā Otrais pasaules karš iesākās ar negaidītu Vācijas uzbrukumu Polijai bez kara 17W. Bishop, op. cit., pp. 901—902.

18 Hackworth, "International Law", N.Y. (1943) p. 153. 19LeagueofNationsDoc.No. 1933. VII. 2, pp. 17—18.

20 Moore, "International Law", Washington (1906) p. 171.

21 G. Schwarzenberger, op. cit., p. 610.

pieteikšanas. Ari pret Padomju Savienību Vācija uzsaka karadarbību bez kara pieteikšanas. Karadarbības sākuma vai kara pieteikšanas tiesiskās sekas ir visu normālo mierīgo attiecību pārtraukšana starp pusēm. Karojošo pušu pilsoņu tiesību pārstāvību un diplomātisko vai konsulāro pārstāvniecību ēku aizsardzību var uzņemties kāda trešā valsts. Pretinieka valsts un pilsoņu īpašumu var konfiscēt. Tā 1812. gada Brauna pret ASV precedentā tika konfiscēti angļu firmai piederošie kokmateriāli. Tiesa nosprieda: "Karš dod suverēnam visas tiesības sagrābt personas un konfiscēt ienaidniekaīpašumu.'122

Saskaņā ar starptautiskajām tiesībām internēšana (latiņ, iekšējs — internus) ir īpašs brīvības ierobežošanas piespiedu režīms, kuru viena karojošā puse pielieto pret otras karojošās puses pilsoņiem - civilpersonām vai neitrāla valsts pret tās teritorijā nokļuvušajām karojošo pušu militārajām personām.

Saskaņā ar 1949. gada Ženēvas konvenciju par civiliedzīvotāju aizsardzību kara laikā^23 karojošās puses var internēt ārvalstniekus, ja tas nepieciešams valsts drošības garantēšanai. Tāpēc Pirlharborasuzbrukuma ASV internēja Savienotajās Valstīs dzīvojošos japāņus.

Valstij nekavējoties jāatbrīvo internētie līdz ar intemēšanu izraisījušo apstākļu izzušanu. Karadarbībai izbeidzoties, internētajāmpersonāmjāļauj atgriezties iepriekšējā dzīvesvietā.

KARADARBĪBAS arena

Karadarbības arēna ir karojošo pušu sauszemes un jūras teritorija un gaisa telpa virs tās, kā arī atklātājāra un gaisa telpa virs tās, kur vienīgi karojošās puses ir tiesīgas veikt karadarbību.

Karadarbības arēnu nedrīkst izplatīt uz neitrālo valstu sauszemes un jūras teritoriju un gaisa telpu virs tās, tāpat arī uz neitralizētu teritoriju, kuras režīms noteikts īpašā starptautiskā līgumā. Piemēram, saskaņā ar 1888. gada Konstantinopoles konvenciju karadarbība aizliegta Suecas kanāla zonā.

NEITRALITĀTE

Neitralitāte kara laikā ir tiesiskais statuss, kam raksturīga atteikšanās piedalīties militāros blokos miera laikā un karadarbībā kara laikā. Izšķir neitralitāti kara laikājeb tā saucamo eventuālo neitralitāti un pastāvīgo neitralitāti.

Eventuālās neitralitātes gadījumā valsts nepiedalās kādā atsevišķā karā ne patstāvīgi, ne arī kādas valsts pusē.

Karojošo pušu pienākums ir ievērot neitrālās valsts suverenitāti un atturēties no jebkādiem naidīgiem aktiem pret to. [754] [755]

Neitrālas valsts statusu kara laika nosaka 1907. gada Hagas V konvencija par neitrālo valstu un personu tiesībām un pienākumiem sauszemes karāu, XIII konvencija par neitrālo valstu tiesībām un pienākumiem jūras karā^25 un 1949. gada Londonas deklarācija par jūras kara tiesībām. Saskaņā ar šiem aktiem karojošās puses nedrīkst izplatīt karadarbību uz neitrālas valsts teritoriju, transportēt caur to savu karaspēku, kara tehniku un kara materiālus, formēt tur karaspēka vienības. Neitrālas valsts pienākums ir internēt savā teritorijā nokļuvušās karojošo pušu karaspēka vienības, karakuģus un lidaparātus.

Ar pastāvīgo neitralitāti saprot atteikšanos piedatīties jebkuros militāros konfliktos un blokos un izvietot savā teritorijā ārvalstu militārās bāzes.

Izšķir garantētu un negarantētu pastāvīgo neitralitāti.

Garantēta ir Šveices neitralitāte, kuru nosaka Vīnes 1815. gada kongresa lēmumi un 7975. gada Parīzes Akts par Šveices pastāvīgās neitralitātes garantēšanu un tās teritorijas neaizskaramību.

Austrijas pastāvīgo neitralitāti garantē arī 1955. gada Valsts līgums par neatkarīgas un demokrātiskas Austrijas atjaunošanu.

Maltas pastāvīgo neitralitāti nosaka tās valdības 1981. gada deklarācija, kas ņemta vērā EDSA Madrides tikšanās laikā.

Zviedrija savā ārpolitikā līdz pēdējam laikam ievēroja tā saucamo "tradicionālo neitralitāti". ar kuru saprata nepievienošanos militāriem blokiem miera laikā un neitralitāti kara laikā. Taču mūsdienu realitātes un atsevišķas nelielas valsts nespēja nosargāt savu neitralitāti liela daudznacionāla militāra konflikta laikā, kā arī Zviedrijas iestāšanās Eiropas Savienībā ir likusi tai pārskatīt savu agrāko koncepciju.

Pēckara laikā par neitrālu valsti sevi uzskatīja arī Somija. PSRS šo neitralitāti neatzina, jo uzskatīja, ka Somija kopš pēckara gadiem bija saistīta ar PSRS ar atkarības līgumiem. Šo atkarības stāvokli kā fenomenu dēvēja par "finlandizāciju".

Šveice, Zviedrija un Somija balstīja savu neitralitāti uz spēcīgu un efektīvu aizsardzību un samērā lieliem militāriem izdevumiem.

īpatnējs irtā saucamais "nekarojošais statuss" (non-belligerency), kuru Otrā pasaules kara laikā iepretim karojošajām valstīm 1939. gada 1. septembrī pasludināja Itālija, it kā "nespējusi panākt kara sākšanos". Pie tam Itālija apzināti atturējās no neitralitātes pasludināšanas, būdama naidīga vienai, bet draudzīga pret otru karojošo pusi.26

KARĀ DARBOJOŠĀS PERSONAS UN TO TIESISKAIS STATUSS

Ikvienā karā ir noteiktas darbojošās personas, kuru juridiskās definīcijas dotas humanitārajās tiesībās. Vienas no svarīgākajām personām sekmīga kara vešanai ir spiegi, izlūki un diversanti. Visiem zināms ir Napoleona Bonaparta teiciens, ka viens labs spiegs ir vairāk vērts nekā vesela divīzija.

24 Convention V with respect to the rights and duties of neutral powers and persons in war on land.

25 Convention XIII concerning the rights and duties of neutral powers in naval war.

26 Oppenheim's "International Law", 6 ed., by Lauterpacht (1940) p. 515.

Pēc 1907. gada IVIlugas konvencijas par sauszemes kara tiesībām un paražām^11 pielikuma XXIX panta kara spiegs ir "tāda persona, kura, darbojoties slepeni vai aiz maldinoša aizsega, vāc vai tiecas vāktzinas vienas karojošās puses teritorijā ar mērķi paziņot tās otrai karojošajai pusei".

Konvencijas I papildu protokols precizē — ja karojošās puses rokās krīt otras karojošās puses kara spiegs, kas nodarbojas ar ziņu vākšanu, tad viņš nebauda šīs Konvencijas aizsardzību kā karagūsteknis un ar viņu var apieties kā ar spiegu.

Karalauka militārie izlūki, kas atšķirībā no spiegiem valkā savas armijas formu, nepielieto slepenas metodes, krītot pretinieka rokās, netiek uzskatīti par spiegiem un bauda karagūstekņu statusu (46. p.).

Algotni (mercenaries) ir ārvalstu pilsoņi, kas brīvprātīgi iestājas koloniālu, rasistisku un citu antidemokrātisku, noziedzīgu režīmu karadienestā, lai par samaksu cīnītos pret tautu politisko vai nacionālo pašnoteikšanos.

Saskaņā ar ANO ĢA 1979. gada 14. decembra rezolūciju algotņi apdraud starptautisko mieru un drošību, to darbība pielīdzināma slepkavībām, pirātismam, genocīdam un ir noziegums pret cilvēci.

1977. gada Ipapildu protokola pie 1949. gada Ženēvas konvencijām par kara upuru aizsardzību^756 [757] 47. p. paredz, ka algotņi patiesībā piedalās karadarbībā ar mērķi iegūt no tā materiālu atalgojumu, kurš ir būtiski lielāks par to, ko saņem attiecīgajā armijā karojošie šīs valsts pilsoņi.

Algotnis nav nevienas karojošās puses pilsonis, ne arī pastāvīgais iedzīvotājs. Viņu nav arī savas pilsonības valsts komandējusi uz karojošās puses militārajiem spēkiem kā militāro padomnieku, un viņš neietilpst to personālsastāvā. Algotņiem nav tiesību uz kombatantu vai karagūstekņu statusu, respektīvi, tie nav starptautisko humanitāro tiesību aizsardzībā.

ANO ĢA 1969. gada 20. decembra un 1973. gada 12. decembra rezolūcija 3103 (XXVIIIjkvalificē algotņus par kriminālnoziedzniekiem. Francija algotņus izmantoja nacionālās atbrīvošanas karu laikā Vjetnamā un Alžirijā. Krievijas algotņi šo rindu sarakstīšanas laikā karoja Dienvidslāvijā.

Atšķirība no algotņiem brīvorātīgieivolunteers! karo citas valsts armija aiz pārliecības. Brīvprātīgie par to nesaņem samaksu, bet vienīgi uztura naudu. Brīvprātīgo institūts bijaīpaši izplatīts Spānijas pilsoņu kara laikā. Brīvprātīgie no citām musulmaņu valstīm, Kaukāza republikām un pat Ukrainas Čečenijas pusē karoja arī 1994.—

1996. gadā. Brīvprātīgo citas valsts pilsoņu precedenti bija Spānijas pilsoņu karā un Korejas karā, kur piedalījās ķīniešu un padomju brīvprātīgie (1953. g.).

Ķīlnieki (hostagest ir personas, kuras tiek sagrābtas vai aizturētas, piedraudot viņām ar nāvi vai citu kaitējumu, lai piespiestu trešo pusi — valsti, fizisku vai juridisku personu — rīkoties kādā noteiktā veidā, samaksāt naudu, izdot kādas personas vai atturēties no noteiktas darbības, apsolot par to ķīlniekus atbrīvot. Otrā pasaules kara laikā ķīlniekus masveidā sagrāba Vācija. Vēlāk ar ķīlnieku sagrābšanu sāka nodarboties bandīti un teroristi.

Ķīlnieku nemšanu aizliedz

•/—IV1949. gada Zenēvas konvencijas^29 m to 1977. gadaП protokola 3. panta (b) punkts;30

* 1970. gada Konvencija par pretlikumīgu gaisa kuģu sagrābšanu;

* 1971. gada Konvencija par cīņu ar pretlikumīgiem aktiem, kas vērsti pret civilās aviācijas drošību;

Ф 1973. gada Konvencija par noziegumu novēršanu un sodu par tiem noziegumiem, kas vērsti pret personām, kuras bauda starptautisko aizsardzību;31

» 1979. gada ANO Starptautiskā konvencija par cīņu ar ķīlnieku sagrābšanu. Šī Konvencija kvalificē šo prettiesisko darbību kā noziegumu un uzliek dalībvalstīm par pienākumu nodot tiesai jeb kuru personu, kas vainīga šajā nodarījumā, ja tā netiek izdota citai valstij. Konvencija pieļauj neizdot šādus noziedzniekus vienīgi tad, ja ķīlnieku sagrābšana notikusi aiz politiskiem motīviem.

IEVAINOTIE UN SLIMIE

Tā kā arī Otrā pasaules kara laikā humanitāro tiesību normas tika rupji pārkāptas, tad to attīstības gaitā pēckara periodā 1949. gadā pieņēma Zenēvas konvencijas par kara upuru aizsardzību. Šīs tā saucamās "Zenēvas humanitārās konvencijas" ir četras. Pirmā ir Konvencija par aktīvajās armijās ievainoto un slimo likteņa uzlabošanu, bet otrā Konvencija par ievainoto, slimo un personu, kas cietušas kuģu katastrofas bruņoto spēku sastāvā uzjūras, likteņa uzlabošanu?2 Abas konvencijas uzliek dalībvalstīm par pienākumu vienādi rūpēties par visiem ievainotajiem, slimajiem un kuģu katastrofās cietušajiem, neskatoties uz to ādas krāsu, reliģiju, dzimumu, nacionālo vai sociālo izcelsmi, politisko un citu pārliecību. Vēl vairāk, I konvencijas 1977. gada II protokola 3. pants lika pret nacionālo atbrīvošanās kustību pārstāvjiem vai "dumpiniekiem" (rebels) izturēties tāpat kā pret jebkuriem kombatantiem.

Attiecībā uz visiem slimajiem un ievainotajiem, neskatoties uz to, kurai karojošajai pusei tie pieder, aizliegts

• izdarīt ar tiem medicīniskus un zinātniskus eksperimentus;

29 Visas četras konvencijas Latvijai spēkā no 24.06.92. Sk — Valdības Vēstnesis. — 1991. — 4. dec.

30 3. panta tekstu sk.— G. von Glahn, op. cit., pp. 615—616.

31 Latvija pievienojās 29.08.91. Latvijai spēkā no 13.05.92. Sk. — Valdības Vēstnesis. — 1992. — 23. martā.

32 Geneva Convention for the Amelioration of the Condition of Wounded, Sick and Shipwrecked Members of Armed Forces at Sea.

* ņemt no viņiem audus vai orgānus pārstādīšanai;

* slepkavot, sakropļot, nežēlīgi apieties, spīdzināt vai mocīt, ņemt tos par ķīlniekiem, apdraudēt cilvēcisko cieņu, tajā skaitā apieties pazemojoši vai apvainojoši;

* tiesāt un pielietot sodus bez iepriekšēja tiesas sprieduma, kuru pieņēmusi pienācīgā kārtā izveidota tiesa, ievērojot visas procesuālās garantijas.

Ievainoto un slimo režīms attiecas airī uz personām, kas seko karaspēkam, bet neietilpst tā sastāvā, respektīvi, uz kara korespondentiem, darba komandu personālsastāvu, kuriem uzlikta par pienākumu bruņoto spēku sadzīves apkalpošana, uz tirdzniecības flotes ekipāžām un neokupētās teritorijas civiliedzīvotājiem, kuri, ienaidniekam tuvojoties, stihiski ķeras pie ieročiem cīņai ar iebrucēju karaspēku, ja tie atklāti nēsā ieročus un ievēro kara likumus un paražas.

Pēc katras kaujas pusēm nepieciešams veikt pasākumus slimo un ievainoto meklēšanai, to aizsargāšanai pret aplaupīšanu un sliktu apiešanos. Sanitārās iestādes, to personāls un transports bauda aizsardzību un nedrīkst kļūt par uzbrukuma objektiem. Diemžēl Otrā pasaules kara laikā Vācija neievēroja šo normu. Arī Krievijas armija

1994.—1995. gadā Čečenijā bombardēja slimnīcas Groznijā.

Sanitārās dajas,kas nokļuvušas pretinieka varā, saskaņā ar humanitārajām tiesībām saglabā savu materiālo dalu un personālsastāvu.

KARAGŪSTEKŅU REŽĪMS

Karagūstekņu (prisoners of war) režīms noteikts

* 1907. gada VI Hāgas konvencijas pielikumā— "Nolikumspamuszemes kara likumiem un paražām";

* 1949. gada Ženēvas konvencijā par apiešanos ar karagūstekņiem',

* 1949. gada Ženēvas konvencijāpar kara upuru aizsardzību un tās 1977. gada papildu protokolosP

Saskaņā ar šo Konvenciju karagūstekniir kombatanti un nekombatanti, kurus kara laikā saņēmis gūsta pretinieks un kuru statusu nosaka starptautiskās humanitārās tiesības.

Šis režīms neattiecas uz gūstā kritušajiem algotņiem, kas nav starptautisko humanitāro tiesību aizsardzībā.

Saskaņā ar šiem aktiem ar karagūstekņiem vienmēr jāapietas humāni, bez diskriminācijas pēc rases, etniskām, nacionālām, reliģiskām, politiskām, sociālām vai citām pazīmēm.

Karagūstekņus nedrīkst nogalināt, spīdzināt, sakropļot, izdarīt ar viņiem medicīniskus un zinātniskus eksperimentus, iebiedēt vai pazemot to cilvēcisko cieņu, kā arī konfiscēt to personiskajā lietošanā esošos priekšmetus.

Karagūstekņiem ir tiesības uz to personības un goda cienīšanu, viņi atrodas pretinieka valdības varā, un tā sedz izdevumus par viņu uzturēšanu. Karagūstekni jāizvieto [758] nometnes, kuras apstākli nav sliktāki ka pašu karaspēkam tajā paša rajona. Ierindas karagūstekņus var iesaistīt darbā, kam nav sakara ar militārajām akcijām. Parasti šis darbs ir saistīts ar lauksaimniecību, transportu, savas nometnes iekārtošanu, uzturēšanu kārtībā un pārvaldīšanu.

Karagūstekniem jāievēro vietējā likumdošana, kas ir spēkā gūstā turētājas valsts armijā. Karojošās valstīs jānodibina speciāli biroji karagūstekņu sarakstu nodošanai pretiniekam. Karagūstekniem jāatļauj sarakste ar ģimeni un paciņu saņemšana. Par tiesībpārkāpumiem karagūstekņus var sodīt tikai kara tiesa. Kolektīvie sodi viņiem nav piemērojami.

CIVILIEDZĪVOTĀJU STATUSS

Civiliedzīvotāju statuss reglamentēts 1907. gada IVHāgaJconvencijā unŽenēvas IV konvencijā par apiešanos ar civiliedzīvotājiem kara laikā.

Saskaņā ar šiem dokumentiem civiliedzīvotāji ir personas, kas nepieder ne pie kombatantiem, ne arīpie nekombatantiem. Konvencija nosaka, ka karojošajām pusēm jāaizsargā civiliedzīvotāji no kara briesmām, tie nedrīkst kļūt par uzbrukuma objektiem tikmēr, kamēr tie paši nepiedalās karadarbībā.

Civiliedzīvotājiem jebkuros apstākļos ir tiesības uz cieņu pret to personību, godu, ģimenes tiesības, tiesības netraucēti īstenot savu reliģisko pārliecību, rituālus un paražas. Viņiem ir tiesības uz vienādi humānu apiešanos bez diskriminācijas pēc rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas vai reliģiskās piederības, politiskajiem vai citiem uzskatiem, nacionālās vai sociālās izcelsmes vai mantiskā stāvokļa.

Aizliegti jebkuri uzbrukumi, kuros bez izšķirības cieš kā militārie, tā arī civilie objekti (kā, piemēram, tas notika Groznijā 1994.—1995. gadā), uzbrukumi civiliedzīvotājiem represāliju veidā, uzbrukumi objektiem, kas nepieciešami civiliedzīvotāju izdzīvošanai (piemēram, pārtikas krājumiem, lopiem, sējumiem), būvēm, kas satur bīstamus spēkus (piemēram, dambji, ķimikāliju rezervuāri, kodolspēkstacijas), kā arī neaizsargātām apdzīvotām vietām.

Civiliedzīvotājus nedrīkst iznīcināt, deportēt, aizdzīt verdzībā un piespiest tos piedalīties pretinieka militāro objektu celtniecībā, nedrīkst ekspropriēt to īpašumu un bez vajadzības to iznīcināt.

KOMBATANTI

Kombatanti (franc, combattant, angl. belligerent — karotājs) saskaņā ar Hāgas 1899. gada un 1907. gada konvencijām ir personas, kuras pieder pie karojošo pušu bruņotajiem spēkiem un kurām ir tiesības tieši piedalīties karadarbībā.

Pie kombatantiem tiek pieskaitīti arī bruņoto pašaizsardzības vienību, brīvprātīgo nodaļu un iedzīvotāju grupu locekli (private enemy citizens), kas stihiski ķērušies pie ieročiem, lai cīnītos pret iebrukušo ienaidnieku. Viņu statusu reglamentē 1907. gada Hāgas konvencijas un 1947. gada Zenēvas konvencija par karagūstekņiem.

Ja kombatanti noklust ienaidnieka karaspēka vara, tiem saskaņa ar kara likumiem un paražām jāpiešķir karagūstekņu statuss.

Strīdīgsir nacionālās atbrīvošanās vai pilsoņu karu pretošanās kustības dalībnieku statuss. Kā zināms, koloniālo impēriju sabrukuma laikā PSRS tos atbalstīja gan politiski, gan ar ieročiem un iestājās par kombatantu statusa piešķiršanu tiem. Šādu atbalstu Rietumvalstis uzskatījapar iejaukšanos attiecīgo valstu iekšējās lietās. Turpretim čečenu pretošanās kustības dalībniekus Krievija tagad dēvē par bandītiem un teroristiem. Mūsdienu starptautiskās tiesības uzskata, ka atzītu pretošanās kustību dalībniekiemjāpiešķir kombatantu statuss.[759]

Karadarbības noteikumi un kombatantu statuss ir reglamentēti 1907. gada Hāgas konvencijas noteikumos par sauszemes kara likumiem un paražām.[760] [761] [762]

Saskaņā ar 1949. gada Zenēvas konvencijas 1977. gada 8. jūnija Ipapildu protokolu par starptautisko militāro konfliktu upuru aizsardzību^36 kombatantu režīmu attiecina arī uz nacionālās atbrīvošanas kustību dalībniekiem, kas cīnās pret koloniālo varu un ārvalstu okupāciju, kā arī pret rasistiskajiem režīmiem. Kombatantiem jābūt ārēji redzamām pazīmēm, kas tos atšķir no mierīgajiem iedzīvotājiem. Tiem atklāti jānēsā militārā forma un ieroči.

Zenēvas papildu protokolos paplašinātas sanitāro vienību tiesības, aizliegts nelikumīgi izmantot Sarkanā Krusta, ANO simbolus un neitrālas valsts formas tērpus.

1977. gada 8. jūnijā tika pieņemts ari II papildu protokols par ne starptautisku militāru konfliktu upuru aizsardzību?1

Protokoli aizliedz

* pielietot ieročus, lādiņus, vielas un kara metodes, kas var radīt pārliekus bojājumus un nevajadzīgas ciešanas;

* pavēlēt neatstāt dzīvu nevienu pretinieku, neņemt gūstekņus un piedraudēt pretiniekam karot uz šādu principu pamata;

» izmantojot pretinieka uzticību, ka tas atrodas starptautisko tiesību aizsardzībā, nogalināt, ievainot vai sagūstīt to; taču pielietot tā saucamo "kara viltību", lai maldinātu un pamudinātu pretinieku rīkoties neuzmanīgi, nav aizliegts.

Protokoli nosaka, ka arī gadījumos, kas nav starptautiskajos līgumos paredzēti, kombatanti, nekombatanti un civiliedzīvotāji atrodas starptautisko tiesību principu, normu un paražu aizsardzībā, kuras balstās uz humānu sabiedrības saprātu. Protokoli ir saistoši ne tikai kara, bet ari jebkura militāra konflikta un militāras okupācijas laikā, kas nav saistīti ar bruņotu pretestību.

Pie kombatantiem pieder arī tautas milicija, brīvprātīgie partizāni (militia and volunteer corps), ja viņi atbilst šādām prasībām:

• viņiem ir komandieris, kas atbild par saviem padotajiem;

• viņi atklāti nēsā ieročus, un tiem ir atšķirības zīme;

• tie ievēro kara likumus un paražas.

Minētie principi noteikti 1907. gada Hāgas IV konvencijas par sauszemes kara likumiem un paražām pielikumā38 un precizēti 1949. gada Zenēvas konvenciju I papildu protokolā.

Nekombatantiir karojošo pušu bruņotajos spēkos ietilpstošās personas, kas tieši nepiedalās karadarbībā, bet sniedz šiem bruņotajiem spēkiem palīdzību. Tie ir kara juristi, kara korespondenti, aizmugures intendantu dienests un karaspēka mācītāji. Visi viņi valkā militāro formu.

OKUPĀCIJAS REŽĪMS

Hāgas 1907. gada IV konvencijas pielikumu 42. pants un Zenēvas 1949. gada 12. augusta IV Konvencijas par civiliedzīvotāju aizsardzību kara laikā III nodaļā detalizēti reglamentēts ari okupāciiasrežims (belligerent occupation). Hāgas IV konvencijas pielikuma 42. pants definē, ka "teritorija tiek uzskatīta par okupētu, kad tā nonāk ienaidnieka armijas varā".39 Zenēvas konvencijā noteikts, ka "Konvencijas aizsargājamām personām, kas atrodas okupējamā teritorijā, nekādā gadījumā un veidā neatņems šīs Konvencijas sniegtās priekšrocības..., ne sakarā ar šīs teritorijas okupāciju..., ne sakarā arto, ka okupējusī valsts anektējusi visu vai dalu okupētās teritorijas" (47. p.). Okupējošā valsts nedrīkst piespiest okupētās teritorijas iedzīvotājus zvērēt sev uzticību, kā to lika 1808. gadā cars Aleksandrs I pēc Somijas okupācijas un jau pirms oficiālās Somijas cesijas.40

Zenēvas konvencijas 49. pantā noteikts, ka "pēc jebkuriem motīviem aizliegta aizsargājamo personu izdzīšana no okupētās teritorijas, kā arī deportācija no okupētās teritorijas uz okupējušās valsts teritoriju vai uz jebkuras citas valsts teritoriju, neskatoties uz to, vai tās ir okupētas vai ne". Okupējošā valsts nedrīkst aizturēt aizsargājamās personas rajonā, kas sevišķi pakļauts kara briesmām.

"Okupējošā valsts nedrīkstēs deportēt un pārvietot savu civiliedzīvotāju dalu uz okupēto teritoriju" (49. p.).

Okupējošajai valstij jāsekmē bērnu iestāžu darbs, bērnu personības noskaidrošana. Nedrīkst piespiest aizsargājamās personas dienēt savos bruņotajos vai palīgspēkos. Šajā virzienā aizliegts jebkurš spiediens un propaganda. Okupējošajai varai ir tiesības nosūtīt uz piespiedu darbiem tikai personas, kas vecākas par 18 gadiem.

Šie piespiedu darbi pieļaujami vienīgi okupācijas armijas vajadzībām vai darbos, kas saistīti ar okupētās teritorijas komunālajiem uzņēmumiem, pārtiku, dzīvesvietām,

38 Annex to the Convention. Regulations Respecting the Laws and Customs of War on Land. Tekstu sk. — W. Bishop, Jr, op. cit., pp. 966—967.

39 Ibid., pp. 981—982.

40 G. von Olahn, op. cit., p. 681.

apģērbu, transportu vai veselības aizsardzību. Aizsargājamas personas nedrīkst piespiest izpildīt jebkādu darbu, kas saistīts ar līdzdalību militārajās operācijās. Šīs personas nedrīkst arī mobilizēt vai iesaistīt pusmilitāros darbos (52. p.).

Okupējošajai valstij aizliegts iznīcināt okupētās teritorijas iedzīvotāju privāto, sabiedrisko, kooperatīvo vai valsts īpašumu, ja tas nav saistīts ar absolūtu militāro nepieciešamību.

Okupējošajai varai visiem iespējamiem līdzekļiem jāapgādā civiliedzīvotāji ar pārtiku un sanitārajiem materiāliem (55. p.) un jāgarantē slimnīcu, sanitāro un sabiedriskās higiēnas iestāžu darbs, ja okupētās teritorijas resursi nav pietiekami.

Okupētās teritorijas krimināllikumi paliek spēkā ari okupācijas laikā, ja tie neapdraud okupējošās valsts drošību. Okupējošās valsts soda normas stājas spēkā tikai pēc to publikācijas vietējā valodā un novadīšanas līdz vietējo iedzīvotāju apziņai. Tiem nav atpakaļejoša spēka (64., 65. p.).

Okupējošā valsts nedrīkst pakļaut arestam, vajāšanai vai tiesai par rīcību, kas izdarīta, vai viedokli, kas izteikts pirms okupācijas vai tās īslaicīgas pārtraukšanas brīdī, izņemot kara likumu un paražu pārkāpšanu (70. p.).

Okupācijas teritorijā apsūdzētajiem jāatļauj visu parasto procesuālo tiesību aizsardzības izmantošana ( 70.—77. p.).

JŪRAS KARŠ

Jūras karš ir karojošo pušu jūras karaspēka jebkura veida militāra operācija.

Starptautiskajās tiesībās jūras karu reglamentē kā paražu tiesības, tā ari starptautiskie līgumi. Vairums vispāratzīto jūras kara tiesību normu reglamentētas šādos dokumentos:

• 1856. gada Parīzes deklarācijā par jūras karu;

• 1899. gada Hāgas konvencijās;

• 1907. gada Hāgas konvencijā par Ženēvas konvencijas principu piemērošanu jūras karam;[763]

• 1907. gada Hāgas konvencijās Par karadarbības atklāšanu,

Par ienaidnieka tirdzniecības kuģu statusu karadarbības sākumā,

Par tirdzniecības kuģu pārvēršanu par karakuģiem,

Par piekrastes bombardēšanu ar jūras karaspēka palīdzību;

« 1909. gada Londonas deklarācijā par jūras kara tiesībām;

• 1930. gada Londonas protokolā par zemūdeņu darbību pret tirdzniecības kuģiem kara laikā;

• 1949. gada Ženēvas konvencijā par ievainoto un slimo personu no bruņoto spēku sastāva, kas cietušas kuģa bojāejā, likteņa uzlabošanu;

» 1971. gada Līgumā par aizliegumu izvietot kodolieročus un citus masu iznīcināšanas ieročus jūru un okeānu dibenā;[764]

• 1983. gadaANO ĢA rezolūcija 38/188par juras kara bruņojuma ierobežošanu un jūras teritorijas izslēgšanu no bruņošanās sacensības sfēras.

Saskaņā ar minēto konvenciju normām jūras karu drīkst vest tikai karojošās puses un vienīgi jūras kara teātra robežās, kas aptver atklāto jūru un karojošo pušu teritoriālos un iekšējos ūdeņus, un gaisa telpu virs tiem. No šī teātra jāizslēdz neitrālo valstu teritoriālie ūdeņi, starptautiskie šaurumi, starptautiskie kanāli un starptautiskās upes.

Saskaņā ar 1930. gada Londonas līguma 22. pantu ne zemūdene, ne virsūdens karakuģis nedrīkst nogremdēt vai bojāt pretinieka civilo transporta kuģi pirms tā pasažieru, komandas un dokumentu "nogādāšanas drošībā" uz tā glābšanas laivām, ja tur viņu drošību garantē laika apstākli un zemes tuvums.[765]

Jūras spēkiem aizliegts bombardēt neaizsargātas ostas, pilsētas un apdzīvotas vietas, bet ne nocietinājumus, noliktavas un citus objektus, kurus var izmantot pretinieka armijas un flotes vajadzībām.

Aizliegts pielietot ar enkuru nenostiprinātas jūras mīnas. Slimās, ievainotās un kuģa bojāejā cietušās personas, kā arī hospitāļu kuģi bauda starptautisko aizsardzību. Grimstošo kuģu personāls, kombatantus ieskaitot, pretinieka kuģiemjāglābj. Karojošo pušu tirdzniecības un pasažieru kuģiem, ja tie netiek izmantoti militāriem mērķiem un tos nepavada apsardze, nedrīkst uzbrukt un gremdēt tos bez brīdinājuma.

Neitrālo valstu kuģus drīkst sagrābt vienīgi tad, ja tie pārkāpj jūras blokādes noteikumus vai ved kara kontrabandu.

JURAS BLOKĀDE

Jūras blokāde (no angl. "norobežošana" — blockade) ir karojošās valsts jūras karaspēka īstenota visas pretinieka piekrastes, atsevišķu tās zonu, līču vai ostu izolācija, kuras mērķis ir pārtraukt bloķētās valstsjūras sakarus un aizšķērsot tās flotes izkļūšanu ārpus bloķējamā rajona.

Jūras blokādes jautājumi reglamentēti

* 1856. gada 16. aprīļa Parīzes deklarācijā par jūras karu;

• 1909. gada Londonas deklarācijā par jūras kara tiesībām, kura nav stājusies spēkā, bet tomēr tiek uzskatīta par galveno dokumentu kara likumos un paražās. Saskaņā ar Londonas deklarāciju jūras blokādi var pielietot tikai attiecībā uz pretinieka piekrasti un ostām, bet tā nedrīkst aizšķērsot ceļu uz neitrālu valstu piekrasti un ostām.

Jūras blokāde iegūst obligātu raksturu, ja savlaicīgi paziņots par tās sākumu, ģeogrāfisko rajonu un darbības termiņu, kādā neitrālo valstu kuģiem jāatstāj blokādes rajons. Blokādes pārkāpšanas sekas ir pārkāpēja kuģa un kravas konfiskācija.[766]

Mūsdienās blokādes tiesiskuma kritērijs ir tās saskaņa ar vispārpieņemtajām starptautisko tiesību normām, pirmām kārtām ar ANO Statūtiem. Atbilstoši Statūtu 42. un 51. pantam juras blokāde var būt tiesiska vienīgi tad, kad tā nepieciešama starptautiska miera vai drošības atjaunošanai saskaņā ar ANO Drošības padomes rezolūciju, un gadījumos, kad tas saistīts ārvalstu neatņemamo tiesību īstenošanu uz kolektīvo un individuālo pašaizsardzību. Līdz ar to ASV organizētā jūras blokāde pret Nikaragvu bija prettiesiska un bija kvalificējama kā agresijas akts.

PRĪŽU TIESĪBAS

Prīžu tiesības (no fr. "sagrābšana") reglamentē prīžu sagrābšanu jūras karā, to iegūšanas likumības pārbaudi īpaši šim nolūkam radītās prīžu tiesās, kā arī atsevišķas karojošo un neitrālo valstu tiesības jūras karā.

Prīze ir karojošās puses vai neitrālās valsts kuģis vai krava, kas atrodas uz tā un ko jūras kara laikā sagrābusi puse, atsaucoties uz to, ka šis kuģis pārkāpis starptautisko tiesību, kā arī jūras kara tiesību normas par jūras kravu, tajā skaitā arī kara kontrabandas pārvadāšanu.

Par prīzi var kvalificēt ari kuģi, kas pārkāpis jūras blokādi. Ja prize sagrābta saskaņā ar pastāvošajām normām, tad kā kuģis, tā krava kļūst par kara trofejām un pāriet tās valsts īpašumā, kas prīzi sagrābusi, bet kuģa ekipāža kļūst par karagūstekņiem. Prīžu tiesības reglamentētas

* 1856. gada Parīzes deklarācijā par jūras karu;

* 1907. gada Hāgas konvencijā;

* 1909. gada Londonas deklarācijā par jūras kara tiesībām.

Lielbritānijā un daudzās citās valstīs (Vācijā, ASV, Itālijā) ir uzkrāta plaša prīžu tiesu (Prize Court) prakse.45

GAISA karš

Gaisa karš ir karadarbība, izmantojot jebkura tipa lidaparātus gaisa telpā pret sauszemes, gaisa mērķiem vai mērķiem, kas atrodas uz ūdens.

Gaisa karu reglamentē vispārējās humanitāro tiesību normas. Speciāli gaisa karu reglamentējoši līgumi pagaidām nav izstrādāti.46 1907. gada Hāgas IV konvencija aizliedz bombardēt neaizsargātas pilsētas, ciematus un nemilitāra rakstura celtnes. No šī viedokļa tas, ka Otrā pasaules kara laikā amerikāņi paklājveidābombardēja un pilnīgi iznīcināja nemilitāru pilsētu ar milzīgu kultūrvēsturisku mantojumu, kurā atradās pasaulslavenais muzejs — Cvingers, bija rupjš starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums.

1949. gada Ženēvas konvencija par kara upuru aizsardzību aizliedz iznīcināt ievainotos, slimos, medicīnisko personālu un medicīniskās iestādes, hospitāļus, kuģus [767] [768] un citu sanitāro transportu, personas, kas cietušas juras katastrofas, un civiliedzīvotājus. Tātad tas, ka Krievijas bruņotie spēki 1994.—1995. gada kara laikā Groznijā un citās pilsētās Čečenijā no gaisa bombardēja hospitāļus, ar tankiem šāva uz sanitārajām automašīnām, bombardēja un apšaudīja ar smago artilēriju dzīvojamos kvartālus un iznīcināja tūkstošiem civiliedzīvotāju Krievijas Federācijas teritorijā, bija minētās Konvencijas un starptautisko humanitāro tiesību rupjš un masveida pārkāpums.

Hāgas 1954. gada Konvencija par kultūras vērtību aizsardzību militāra konflikta laikā nosaka kultūras vērtībām imunitātes režīmu. Šie noteikumi, bez šaubām, jāievēro jebkura, kā gaisa, tā arī sauszemes kara operācijās. Tāpat nav ne mazāko šaubu, ka gaisa kara laikājāievēro arī 1971. gada Konvencija par cīņu ar prettiesiskiem aktiem, kas vērsti pret civilās aviācijas drošību.

Kara gaisa spēkiem, protams, jāievēro arī 1981. gada Konvencijas par konkrētu parasto ieroču veidu, kurus var uzskatītpar tādiem, kas rada pārmērīgus bojājumus vai kuriem ir neizmeklējoša iedarbība un trīs tai pievienoto protokolu noteikumi.

Iprotokols aizliedz lietot jebkurus ieročus, kam ir tādas šķembas, kuras nevar atrast ar rentgenu, īpaši, ja šādas bumbas pielieto pret civiliedzīvotājiem vai civiliedzīvotāju bieži apdzīvotos rajonos. Pie šādiem ieročiem piederēja kasešu - plastmasas lodīšu bumbas, kuras ASV lietoja Vjetnamā. Kasešu bumbas krievi izmantoja arī Afganistānā un Čečenijā. Krievu armija tur pielietoja arī granātmetējus, kuru granātas eksplodējot izsviež tūkstošiem sīku adatu, kas ieduras cilvēka organismā un praktiski nav izoperējamas.

Šīs Konvencijas II protokols $tarp citu, aizhedz Uetot arī tā saucamās "pārsteiguma mīnas" sadzīves priekšmetu vai rotaļlietu veidā, kuras izmantoja gan vācieši Otrā pasaules kara laikā, gan amerikāņi Vjetnamā, gan krievi Afganistānā.

II/ protokols aizliedz pielietot aizdedzinošus līdzekļus pret civiliedzīvotājiem. ASV plaši pielietoja fosfora un napalma bumbas pret civiliedzīvotājiem Vjetnamā un, pārkāpjot Hāgas IV konvencijas noteikumus, 1986. gadā bombardēja dzīvojamos kvartālus Lībijā valstī, ar kuru tā tobrīd nebija kara stāvoklī.

CITAS AIZLIEGTAS KARA METODES UN LĪDZEKLI

9

Jebkura kara leģitīmais mērķis, protams, ir iznīcināt pretinieka kombatantu dzīvo spēku un kara resursus. Taču, kā jau agrāk minēts, karojošajām pusēm nav tiesību izmantot jebkurus līdzekļus, nav tiesību karot ar mērķi iznīcināt civiliedzīvotājus, ne-kombatantus, medicīnisko personālu, kultūras vērtības un citus nemilitārus objektus, it īpaši tādus, kas sevī ietver Uelus spēkus (dambji, spēkstacijas). Vēl vairāk, karojošajām pusēm vispār jāizvairās arī no minēto personu un objektu pakārtotas vai gadījuma rakstura iznīcināšanas. Līdz ar to daudzas aizliegtas kara vešanas metodes jau iepriekš noskaidrotas.

Bez tam karojošajām pusēm aizliegts izmantot arī masu iznīcināšanas līdzekļus, piemēram, ķīmiskos un bakterioloģiskos kaujas līdzekļus. Šis jautājums pirmo reizi tika apspriests jau 1899. gada Hāgas konferencē, kā arī vēlāk Versaļas miera līguma

171. panta, Senžermēnas līguma 135. panta, Neijī līguma 82. panta, Trianonas līguma 119, pantā un Sevras līguma 176. pantā.

Jāatzīmē, ka Pirmā pasaules kara laikā karojošās puses, vispirms Vācija, rupji pārkāpa Hāgas konvencijas. Tā pielietoja gan indīgās gāzes, arī Rīgas frontē Nāves salā, gan arī sprāgstošās lodes. Tāpēc 1925. gada Zenēvasprotokols attiecībā uz smacējošo, indīgo un tamlīdzīgu gāzu un bakterioloģisko līdzekļu lietošanas noliegumu kara laikā^47 no jauna aizliedza smacējošu, indīgu un citu gāzu, kā arī bakterioloģisko ieroču pielietošanu karā.48

Princips, pēc kura karojošo pušu savu kara metožu izvēle ir ierobežota, tika noteikts jau 7907. gada Hāgas konvencijas par sauszemes kara likumiem un

paražām pielikuma 22. pantā. Šis princips tika atkārtots arī vairākos vēlākajos dokumentos,49

Otrā pasaules kara laikā japāņi izstrādāja un izmēģināja uz karagūstekņiem bakterioloģiskos un toksīnu ieročus. Vēlāk šos ieročus izstrādāja gan PSRS, gan ari citas lielvalstis. 7972. gada 10. aprīļa Konvencija par bakterioloģisko un toksīnu ieroču izstrādāšanas, ražošanas un uzkrāšanas aizliegumu un to krājumu iznīcināšanu ir pirmais starptautiskais līgums, kas garantēja pilnīgu praktisku atbruņošanos vienas ieroču šķiras ietvaros. Konvencija bez tās nosaukumā minētā aizliedz arī šo ieroču nodošanu citai valstij un nosaka dalībvalstīm saistību iznīcināt šos ieročus 9 mēnešu laikā no Konvencijas stāšanās spēkā. Konvencija stājās spēkā 1975. gada 26. martā. Tajā piedalās vairāk par 110 valstīm, tajā skaitā ASV un PSRS.

1977. gada 18. maijā tika parakstīta Konvencija par aizliegumu izmantot dabas vides ietekmēšanas līdzekļus militāros un jebkuros citos naidīgos nolūkos. Konvencijas 1. pants aizliedz izmantot šos līdzekļus, lai sagrautu citu dalībvalsti vai radītu tai kaitējumu. Saskaņāar šīs Konvencijas papildu protokola 36. pantu dalībvalstis apņemas, izgudrojot, izgatavojot, iegādājoties, izpētot un pieņemot bruņojumā jaunus ieroču veidus, noteikt, vai šie ieroči nav pakļaujami minētās Konvencijas noteiktajam aizliegumam.

Cīņa par kodoltermisko ieroču ierobežošanu un aizliegumu turpinās jau daudzus desmitus gadu. Taču pagaidām ir izdevies no tiem atbrīvot tikai dažas ģeogrāfiskās sfēras vai reģionus. Pie šo līgumu sērijas pieder

» 7959. gada Līgums par Antarktiku;

* 1967. gada Līgums par kodolieroču aizliegumu Latīņamerikā;

• 1968. gada 1. jūlija Līgums par kodolieroču neizplatīšanu^50. Pēdējais līgums ir spēkā kopš 1970. gada 5. marta. Latvija tam pievienojās 1992. gada 21. janvārī un deponēja savu ratifikācijas dokumentu ANO 1992. gada 31. janvārī, noslēdzot šajā sakarā Līgumu ar Starptautisko atomenerģijas aģentūru^51 ;

47 Latvija piedalās kopš pirmskara laikiem.

48 Geneva, June 17, 1925; T.S. 24 (1930); Cmnd. 3604.

49 Doc. UN, A/32/144, 15,08, 1977.

50 Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons.

51 Agreement between the Republic of Latvia and the International Atomic Energy Agency for the Application of Safeguards in Connection with the Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons.

* 1971. gada 11. februāra Līgums par aizliegumu izvietot kodolieročus un citus masu iznicināšanas ieročusjāru un okeānu dibenā.52 Šī Konvencija aizliedza izvietot minētos ieročusjāru un okeānu dibenā ārpus saviem teritoriālajiem ūdeņiem (I p.).53

Tā kā psihotropās vielas ari var izmantot kā kaujas līdzekļus, tad jāmin ari 1971. gada 21. februāra Vīnes konvencija par psihotropajām vielām.5* Latvija irtās dalībniece kopš 1993. gada 14. oktobra.

Pilnīgs kodolieroču aizliegums noteikts 1972. gada ANO Ģenerālās asamblejas rezolūcijā 2936 (XXVII), kurā valstis svinīgi atsacījās "no spēka pielietošanas starptautiskajās attiecībās jebkurā tā formā saskaņā ar ANO Statūtiem. Tās iestājās par aizliegumu uz visiem laikiem pielietot kodolieročus."

Līguma veidā kodolieroču pielietošanas aizliegums ietverts ASV un PSRS 1973. gada 22. jūnija Vienošanās par kodolkara novēršanu. Taču tajā kodolieroču nepielietošanas noteikums nav absolūts, jo puses saskaņā ar 6. pantu ir tiesīgas tos pielietot pašaizsardzības nolūkos.

Hāgas 1954. gada 14. maija Konvencija par kultūras vērtību aizsardzību militāra konflikta laikā un tās papildu protokoli nosaka kultūras vērtību aizsardzību militāra konflikta laikā. Protokolos šīs kultūras vērtības definētas kā kustamās un nekustamās vērtības, kurām ir liela nozīme kā katras tautas kultūras mantojumam. To vidū minēti

* arhitektūras, mākslas un vēstures pieminekli, reliģiski vai civili arhitektūras ansambli, arheoloģijas atradumu vietas;

* ēkas, kuru galvenā nozīme ir kultūras vērtību saglabāšana un eksponēšana;

» centri, kuros koncentrētas ievērojamas kultūras vērtības.

Kultūras vērtību aizsardzība paredz cieņu pret tām un to apsargāšanu. Kultūras vērtību aizsardzība pret iespējamiem militāriem konfliktiem dalībvalstīm savā teritorijā jāsagatavo jau miera laikā.

Valstīm jāizslēdz jebkura kultūras vērtību rekvizīcija, zagšana, laupīšana un prettiesiska izmantošana vai piesavināšanās un jebkuri vandālisma akti pret tām.

Pret personālu, kas apsargā kultūras vērtības, jāizturas ar cieņu, tamjāatļauj turpināt savu funkciju pildīšanu pat tad, ja tas nokļūst pretinieku rokās.

Dalībvalstīm uzlikts par pienākumu ieviest savā kriminālajā likumdošanā normas par šo Konvencijā noteikto normu kriminālvajāšanu.

1981. gada Konvencijai par tādu konkrētu parasto ieroču veidu lietošanas aizliegšanu vai ierobežošanu, kurus var uzskatītpar ieročiem, kas nodara ārkārtīgus postījumus vai kam ir neselektīva darbība^55, Latvija pievienojās 1992. gada

52 Latvija pievienojas šai Konvencijai 1992. gada.

53 PSRS AP Ziņotājs. - 1972. - Nr. 30. - 257. p.

54 Latvija piedalās kopš 11.05.93. Sk. — Valdības Vēstnesis. — 1993. — 2. jūn. Latvijai spēkā no 14.10.93.

55 Convention on the Protection of Use of the Certain Conventional Weapons which may be Deemed to be Excessively Injurious or have Indiscriminate Effects. See — Yves Sandoz, "Prohibitions or Restrictions on the Use of Certain Conventional Weapons, United Nations Conference on Prohibitions or Restrictions on the Use of Certain Conventional Weapons, Geneva (1981). Tekstu latviešu vai. sk. — PSRS Augstākās Padomes Ziņotājs. — 1984. — Nr. 3. — 50. p.

16. septembri. 1995. gada 1. maija Konvenciju bija ratificējušas 49 valstis, ieskaitot ASV, Lielbritāniju, Krieviju, Franciju, Ķīnu un Vāciju.[769] [770] [771] [772]

IIprotokolā par mīnu, lamatu mīnu un citu ieroču lietošanas aizliegšanu vai ierobežošanu (spēkā kopš 2.12.83.)57 ar terminu "lamatu mīna" apzīmēta "jebkura ierīce vai materiāls, kas paredzēts, konstruēts vai pielāgots nonāvēšanai vai bojājumu nodarīšanai un kas eksplodē negaidīti, kad cilvēks pieskaras vai tuvojas šķietami nekaitīgam priekšmetam".

Ar terminu "citasierīces" protokolā apzīmētas "ar rokām uzstādāmas kaujas ierīces un ierīces, kas paredzētas nonāvēšanai, bojājumu vai kaitējuma nodarīšanai un ko iedarbina ar distances vadību vai automātiski pēc zināma laika".

Konvencijas 3. pants aizliedz šo ieroču lietošanu jebkādos apstākļos.

Konvencijas 7. pants noteica konfliktā esošajām pusēm reģistrēt savus mīnu laukus un pēc konflikta beigšanās informēt par tiem pretējo pusi un ANO Ģenerālsekretāru, lai aizsargātu pret tiem civiliedzīvotājus. Pēc konflikta puses aizvāc vai padara nekaitīgas mīnas un lamatu mīnas (8. p.).

IIIprotokolā par aizdedzinošo ieroču (incendiary weapons) lietošanas aizliegšanu vai ierobežošanu^58 ar terminu "aizdedzinošie ieroči" 1. pantā apzīmēti "jebkādi ieroči vai kaujas ierīces, kas pirmām kārtām paredzētas objekta aizdedzināšanai vai apdegumu radīšanai cilvēkiem ar liesmas, siltuma iedarbības palīdzību".

Protokola 1. panta a) daļā pie šādiem ieročiem min liesmu metējus, fugasus, šāviņus, raketes, granātas, mīnas, bumbas un citas tilpnes ar aizdedzinošām vielām. 2. pants aizliedz jebkādos apstākļos ar šiem ieročiem uzbrukt civiliedzīvotājiem, militārajiem objektiem civiliedzīvotāju koncentrācijas reģionos, mežiem un augu segai.

PSRS pievienojās šai Konvencijai 1981. gadā un ratificēja 1982. gada 10. jūnijā, bet Latvija — 1992. gada 16. septembrī.59

1993. gada 13. janvāra Konvencijas par ķīmisko ieroču radīšanas, ražošanas, uzkrāšanas un lietošanas aizliegumu un to krājumu iznlcināšanи^773 izstrādāšanu atbalstīja apmēram 145 valstis. Konvencijas īpatnība ir tā, ka saskaņā ar tās 1. pantu tā ir pielietojama situācijās, kas ir saistītas ar 1949. gada Zenēvas konvencijām. Konvencijai ir pievienoti trīs protokoli. Saskaņā ar Konvenciju dalībvalstis apņemas ķīmiskos ieročus nekad

* neattīstīt, neražot, citādi neiegūt, neuzkrāt un nesaglabāt;

* tieši vai netieši nevienam nenodot;

* nelietot un neiesaistīties militārā sagatavošanā to pielietošanai;

• ka arī neatbalstīt nevienu, kas gatavojas pārkāpt šo Konvenciju.

Saskaņā ar Konvenciju dalībvalstis apņemas

• iznīcināt ķīmiskos ieročus, kas ir to jurisdikcijā esošajā teritorijā vai kontrolē;

• iznīcināt visus ķīmiskos ieročus, ko tās atstājušas citu valstu teritorijās;

• iznīcināt visas ķīmisko ieroču ražošanas jaudas, kas ir dalībvalstu teritorijās vai to jurisdikcijā;

» nelietot dumpju kontroles līdzekļus (riot control aģents) kā kaujas līdzekļus. Latvija pievienojās šai Konvencijai 1993. gada 6. maijā.

KARA PĀRTRAUKŠANA

Karastāvokļa pārtraukšanajāatšķir no karadarbības pārtraukšanas, kuras parastākās formas ir kapitulācija un pamiers.

Pamiers ir karadarbības pārtraukšana uz laiku pēc pušu vienošanās. Izšķir lokālo

un vispārējo pamieru.

Lokālais pamiers var būt noteikts starp atsevišķām karaspēka dalām vai ari ierobežotā karadarbības teātrī. Pamiera mērķis var būt ievainoto un mirušo savākšana, parlamentāriešu nosūtīšana vai civiliedzīvotāju izvākšana no karadarbības teātra.

Vispārējā pamiera apstākļos karadarbība tiek pārtraukta ne tikai lokāli, bet vispār starp karojošajām pusēm. Šādu aktu parasti sankcionē nevis valsts militārie, bet gan politiskie vadītāji. Mūsdienās viena no starptautiskajām institūcijām, kas var būt pamiera iniciators, ir ANO Drošības padome, kā tas bija arābu un Izraēlas konflikta gadījumā.

Kapitulācija ir karojošās puses visu bruņoto spēku vai to dalās pretošanās pārtraukšana.

Kapitulācija parasti var būt saistīta ar kapitulējušās puses karaspēka ieroču nolikšanu un to, kā arī kara bāzu un cietokšņu pāriešanu uzvarējušās puses rokās. Atkarībā no kapitulācijas noteikumiem kombatanti var nokļūt pretinieka varā un pārtapt par kara-gūstekņiem. Vissmagākie kapitulācijas noteikumi — bezierunu kapitulācija — notiek pretinieka bruņoto spēku pilnīgas sagrāves gadījumā, kā tas bija ar hitleriskās ass valstīm Otrā pasaules kara beigās, kad tika parakstītas deklarācijas par bezierunu kapitulāciju.

Taču formāli pat beziemnu kapitulācija nepārtrauc karastāvokli. Karastāvokli starp karojošajām pusēm pārtrauc vai nu ar vienpusēju deklarāciju, vai ar miera līgumu. Pēckara prakse šajā koncepcijā ieviesa zināmas korektīvas, kad Korejā 1953. gadā karastāvoklis praktiski tika pārtraukts arpamiem. Tas pats 1954. gadā notika attiecībās starp Vjetnamu un Franciju, 1962. gadā—starp Alžīrijuun Franciju un 1973. gadā—starp Vjetnamu un ASV.

Karastāvoklis starp PSRS un Vāciju tika pārtraukts 1955. gadā ar vienpusēju PSRS Augstākās Padomes Dekrētu. Turpretim karastāvokli ar Japānu PSRS pārtrauca 1956. gadā ar Kopējo deklarāciju.

Karastāvoklis starp Latviju un Padomju Krieviju tika pārtraukts ar 1920. gada augusta Miera līgumu.[774]

XVIII nodaļa. STARPTAUTISKI TIESISKĀS ATBILDĪBAS JĒDZIENS UN BŪTĪBA

Starptautiski tiesiskā atbildība ir starptautisko tiesību subjektu pienākums atbildēt par to darbības vai bezdarbības rezultātā radīto kaitējumu.[775]

Par starptautisko atbildību var runāt arikā par starptautisko tiesību principu. Valstu atbildības jautājumi var tikt risināti diplomātiskā ceļā vai ar jebkuras starptautisko strīdu izlīdzināšanas procedūras starpniecību. Citos gadījumos cietusī valsts var ķerties pie atbildes pasākumiem.

Starptautiski tiesiskās atbildības pamats ir starptautisko tiesību subjektu darbība vai bezdarbība, kas pārkāpj citu starptautisko tiesību subjektu tiesības, ir pretrunā ar pārkāpēja starptautiskajām saistībām un veido starptautisko tiesību pārkāpumu.

Līdz XVIII gadsimtam starptautisko atbildību uzskatīja par valsts suverenitātes pārkāpumu. Pirmie starptautiskās atbildības kodifikācijas mēģinājumi notika XIX gadsimtā, bet tie skāra tikai valsts atbildību par tās teritorijā notikušajiem ārvalstnieku tiesību pārkāpumiem militāro konfliktu, nekārtību vai nacionalizācijas rezultātā. Arī tie kodifikācijas mēģinājumi, kas pēc Pirmā pasaules kara notika Tautu Savienības ietvaros, patiesībā skāra tikai ārvalstnieku tiesību pārkāpumus. Arī 1929. gadā Hārvarda universitātē izstrādāto projektu šajā sakarā sauc šādi: "Valstu starptautiski tiesiskā atbildība par kaitējumu, kas to teritorijā radīts ārvalstnieku personībai un to īpašumam".

Viens no pazīstamākajiem ANO Starptautiskās tiesas precedentiem, kas noteica starptautisko atbildību, ir Korfukanāla lieta^776 starp Lielbritāniju un Albāniju. Lieta tika ierosināta Lielbritānijas karakuģa un daudzu tā apkalpes locekļu bojāejas dēļ uz albāņu mīnām Albānijas teritoriālajos ūdeņos. Tiesa nolēma, ka Albānija ir vainīga smagā nolaidībā (gravē omission), respektīvi, tā nebija brīdinājusi par mīnām tās teritoriālajos ūdeņos tā saucamajā Korfu kanālā. Tiesa uzskatīja, ka šī smagā nolaidība ir saistīta ar Albānijas starptautisko atbildību saskaņā ar starptautiskajām tiesībām par

sprādzienu, ta izraisīto kaitējumu, cilvēku upuriem, un Albānijai uzlika par pienākumu izmaksāt kompensāciju Lielbritānijai.

Starptautisko tiesību komisijas 34. sesijas laikā 1982. gadā darbā pie tēmas "Starptautiskā atbildība" tika pieņemti vairāki projekta panti, kas kodificēja starptautisko tiesību normas. Tā 1. pantā bija noteikts, ka valsts starptautiski prettiesiska darbība izraisa šīs valsts pienākumus un citas valsts tiesības.

Tās tomēr nedrīkst būt savstarpēji nesamērīgas, salīdzinot ar tiesībpārkāpuma nopietnību (2. p.). Šie pienākumi un tiesības nedrīkst būt pretrunā ar vispārpieņemto starptautisko tiesību normām, un tiem jāsaskan ar ANO Statūtu principiem (5. p.).

Starptautisko tiesību pārkāpums, kas veido starptautisko noziegumu, ietverjebkuras citas valsts pienākumu

1. (a) neatzīt šāda akta rezultātus par tiesiskiem;

(b) nesniegt šādai valstij palīdzību;

2. mutatis mutandis pielietot ANO Statūtu noteikumus starptautiskā miera un drošības nodrošināšanai.[777]

Starptautisko tiesību pārkāpums jeb delikts (delictum)[778] ir gadījums, kad starptautisko tiesību subjekts pārkāpj valstu, to institūciju, starptautisko organizāciju, juridisko vai fizisko personu tiesības vai saistības saskaņā ar līdzdalību starptautiskā organizācijā. Tā sekas ir starptautisko tiesību subjekta atbildība, respektīvi, pienākums izlīdzināt radīto kaitējumu un kompensēt zaudējumus.

Starptautisko tiesību komisija uzskata, ka no starptautisko tiesību pārkāpumiem nepieciešams izdalīt īpaši smagos deliktus, kas apdraud pašu valstu un nāciju eksistenci, mieru, starptautisko drošību un draudzīgās attiecības starp tautām un veido starptautiskos noziegumus.[779]

Starptautisko tiesību pārkāpums jānošķir no nedraudzīga akta, kas varbūt atsevišķu otras valsts vai tās institūciju un pilsoņu tiesību un pilnvaru ignorēšana. Nedraudzīgs akts var arī nebūt tiešs starptautisko tiesību pārkāpums, bet tas tomēr var būtiski kaitēt tai valstij, pret kuru ir vērsts. Tāpēc nedraudzīga akta sekas var būt retorsijas, kas ir pārkāpējas valsts, tās institūciju vai pilsoņu tiesību atbildes ierobežojums.

Starptautisko tiesību komisija tēmas "Starptautiskā atbildība" kodeksa projektā ir fiksējusi vispāratzītu normu, ka atbildības jautājumos \alsts institūciju rīcība tiek uzskatīta par attiecīgās valsts rīcību (act of state), kas pakļauta starptautiskajām tiesībām (5. p.), neatkarīgi no šīs institūcijas līmeņa un kompetences (6. p.), vietējo varu ieskaitot (7. p.)[780].

STARPTAUTISKO TIESĪBU PĀRKĀPUMĀ JURIDISKAIS SASTĀVS

Delikta objekts var būt

* starptautisko līgumu un vispārpieņemto starptautisko tiesību principu ievērošana;

* ārvalsts tiesības, gods, cieņa un tās īpašuma tiesības;

* ārvalstnieku tiesības;

* ārvalsts diplomātisko un konsulāro pārstāvniecību un to personāla tiesības, privilēģijas un imunitāte.

Starptautiskā nozieguma objekts varbūt miers, valstu un tautu drošība, draudzīgas attiecības starp tautām, kā arī masveida un rupji cilvēka tiesību pārkāpumi (piem., genocīds).

Starptautiskā nozieguma objektīvāpuse. pēc Starptautisko tiesību komisijas viedokļa, ir darbība vai bezdarbība, kas irpretrunā ārvalstu tiesībām un pienākumiem.[781] [782] [783] [784]

Patlaban ir daudz starptautisko dokumentu, kas definē dažādus starptautisko tiesību pārkāpumus. Tā noteiktu deliktu sastāvs ir definēts, piemēram: 1926. gada Konvencijā par verdzību^8 , 1948. gada Konvencijā par genocīda nozieguma novēršanu un sodu par to^9, 1966. gada Starptautiskajā konvencijāpar visu formu rasu diskriminācijas izskaušanu^10, 1974. gada Agresijas definīcijā^785 u.c.

Starptautiskās atbildības pamats ir apstāklis, ka tiesībpārkāpējam jābūt starptautisko tiesību subjektam. Starptautiskās atbildības subjekts nevar būt fiziska persona. Parastos apstākļos fiziska persona pat par noziegumiem pret starptautiskajām tiesībām, tajā skaitā ari kara noziedznieki, atbild nozieguma pastrādāšanas vietā un saskaņā ar vietējām tiesībām. Šāda atbildība ir paredzēta arī Latvijas Kriminālkodeksa pirmajā — A nodaļā "Noziegumi pret cilvēci, genocīds, noziegumi pret mieru un kara noziegumi".

Turpretim valsts atbildība iestājas gadījumos, kad ir konstatējams tās nodoms, respektīvi, šī valsts ir apzināti, ar iniciatīvu pastrādājusi noziegumu vai arī pieļāvusi, ka tiek pārkāptas citas valsts tiesības, tādējādi kļūstot vainīga deliktuālā nolaidībā.

Starptautiski tiesisko pretenziju subjekts parasti ir valsts, pat tad, ja tiesībpārkāpumā konkrēti vainīgas valsts institūcijas, amatpersonas, piemēram, policisti, muitnieki, robežsargi vai pilsoņi.

Starptautiskā atbildība var iestāties gadījumā, ja nacionālās tiesībsargāšanas institūcijas atsaka tiesvedību (denial ofjustice) ārvalstu juridiskajām vai fiziskajām personām, ko uzskata par rupju starptautisko tiesību pārkāpumu. Tomēr šis tiesībpārkāpums tiek fiksēts, atbildība iestājas un attiecīgā valsts, kuras juridisko vai fizisko personu tiesības ir pārkāptas, ķeras pie viņu starptautiskās aizsardzības vienīgi tad, kad dotā persona dotajā valstī izsmēlusi visas iekšējās iespējas (remedies) savu tiesību īstenošanai.

Dažas valstīs kaitējuma izraisītu ārvalstnieku tiesību aizsardzībai izvirza vel arī citus priekšnoteikumus. Tā Savienoto Valstu Kodeksa 28. nodalās 1350. § teikts: "Apgabaltiesas piešķir oriģinālo jurisdikciju jebkura ārvalstnieka ierosinātajai civillietai vienīgi par kaitējumu, kas izdarīts, pārkāpjot starptautiskās tiesības vai Savienoto Valstu starptautisko līgumu."12

Normālos apstākļos katra valsts aizsargā savu pilsoņu tiesības ārvalstīs. Klasisks piemērs ir 1891. gada Itāliešu nolinčošanasJaunorleānālietan. Lietu izraisīja Jaun-orleānas (Luiziānā) policijas priekšnieka slepkavībā apsūdzēto, it kā ar mafiju saistīto 11 itāliešu noslepkavošana, ko izdarīja vietējo pilsoņu pūlis draudzes cietumā.

Pēc nolinčošanas itāliešu konsuls Jaunorleānā nekavējoties ziņoja par to Itālijas pastāvīgajam pārstāvim Vašingtonā baronam Favam, kuram Itālijas ārlietu ministrs marķīzs Rudīni deva rīkojumu nosodīt nolinčošanu un nekavējoties ķerties pie itāliešu tiesību aizstāvības, vienlaicīgi pieprasot vainīgo notiesāšanu. 1891. gada 15. maijā Fava šajā lietā ar minēto prasību griezās pie ASV valsts sekretāra Bleina.

Bleins tajā pašā dienā telegrafēja Luiziānas gubernatoram Nikholsam, atgādinot, ka noslepkavoto vidū bija trīs vai vairāki Itālijas pilsoņi, bet līgums starp ASV un Itāliju "garantēja viņiem un viņu īpašumam visstabilāko aizsardzību un drošību". Viņš izteica ASV prezidenta nožēlu par to, ka Jaunorleānas pilsoņi tik tālu ignorējuši savu tiesu atbilstību, ka atļāvuši tiesāt pūlim. Prezidents izsakot cerības, ka gubernators sadarbošoties ar viņu Savienoto Valstu saistību īstenošanā pret itāliešu pilsoņiem. Telegrammas kopiju nodeva baronam Favam. Tomēr Itālijas valdība pieprasīja nekavējošu reparāciju (tiesāt vainīgos un izmaksāt kompensāciju cietušo ģimenēm), bet, to nesaņēmusi, atsauca savu pastāvīgo pārstāvi (minister).

1891. gada 5. maijā Jaunorleānas lielā žūrija attaisnojapersonas, kas bija uzbrukušas cietumam. Savā gada ziņojumā Kongresam prezidents Harisons, atzīstot, ka viņam nav konstitucionālu tiesību ietekmēt tiesu, lika priekšā Kongresam uzskatīt, ka tādā gadījumā pretenzijas jāizlīdzina ASV valdībai. 1892. gada 6. decembrī viņš paziņoja, ka Savienoto Valstu valdība ir izmaksājusi Itālijas karalim kompensāciju (indemnify) 24 330,90 USD apjomā,14 ar ko konfliktu uzskatīja par izsmeltu.

Daudzi starptautiskie līgumi precīzi nosaka, kad, kāda un cik liela atbildība iestājas par konkrētu tiesībpārkāpumu. Tā tas noteikts, piemēram, 1967. gada Līgumā par valstu darbības principiem kosmiskās telpas izpētē un izmantošanā^15.

1949. gadā no ANO Starptautiskās tiesas tika pieprasīts konsultatīvais slēdziens jautājumā, vai starptautiskās atbildības subjekts var būt arī starptautiskā organizācija, sakarā ar to, ka Izraēlas ekstrēmisti Palestīnā nogalināja ANO starpnieku grāfu Bemadotu no Zviedrijas. 1949. gada 11. aprīļa konsultatīvajā slēdzienā visi tiesas locekli vienbalsīgi, izņemot tiesnesi no PSRS S.B. Krilovu, izlēma, ka starptautiskā organizācija ir tiesīga izvirzīt starptautiskās pretenzijas atbildētājai valstij par

12 Title 28, U.S.C. §1350.

13 Lynching Italians in New Orleans, 1891 6 Moore, Digest of International Law 837—841 (1906).

14 Cit. pēc Bishop, "International Law, Cases and Materiāls", pp. 777—780.

15 Международное право В документах, с. 551.

kompensācijas izmaksāšanu upura mantiniekiem. Vienīgi S.B. Krilovs sava blakusle-mumā izteica viedokli, ka šādi tiesa rada jaunu starptautisko tiesību normu, kas it kā konkurējot ar diplomātiskajām tiesībām, uz ko tiesai neesot tiesību.16

STARPTAUTISKA TIESĪBPĀRKĀPUMA

SUBJEKTĪVĀ puse

Starptautiskajam noziegumam vai deliktam, lai tas tiktu konstatēts, ir jāsatur vaina, tātad vai nu tiešs nodoms izraisīt kaitīgās sekas, vai apzināti šīs kaitīgās sekas jāpie]auj (eventuālais nodoms), vai jāpieļauj neuzmanība (negligence) vai arī noziedzīga pašpārliecinātība.

Starptautisko noziegumu subjektīvā puse ir noteikta daudzos starptautiskos dokumentos. Tā 1974. gada Agresijas definīcijcnoieikts, ka agresija ir

a) vienas valsts iebrukums vai uzbrukums otras valsts teritorijai vai jebkura militāra okupācija, kā arī citas valsts teritorijas pievienošana ar spēku;

b) citas valsts teritorijas bombardēšana ar bruņotajiem spēkiem vai jebkādu ieroču pielietošana pret citas valsts teritoriju;

c) citas valsts ostu vai piekrastes blokāde ar bruņotajiem spēkiem;

d) uzbrukums ar bruņotajiem spēkiem citas valsts sauszemes, jūras un gaisa spēkiem;

e) vienas valsts bruņoto spēku, kas atrodas otras valsts teritorijā saskaņā ar savstarpējo līgumu, darbība pret šo valsti pretēji līguma noteikumiem;

f) vienas valsts atļauja izmantot savu teritoriju otrai valstij agresijas izraisīšanai pret trešo valsti;

g) bruņotu bandu, grupu vai valsts regulāro bruņoto spēku un algotņu iesūtīšana bruņota spēka pielietošanai pret otru valsti (3. p.).

Definīcijas 4. pantā noteikts, ka minētais uzskaitījums nav izsmejošs. Nekādi politiski, militāri, ekonomiski vai citi apsvērumi nevar kalpot par attaisnojumu agresijai (5. p.).17

ĢA 1947. gada 3. novembra rezolūcijā ПО (II) ir norāde ne tikai uz tiešo, bet arī eventuālo vainu kara propagandas gadījumā.

STARPTAUTISKI TIESISKAS ATBILDĪBAS FORMAS VALSTU ATBILDĪBA

Valstu starptautiski tiesiskās atbildības formas ir izstrādātas valstu sadarbības gaitā starptautisko tiesību radīšanas procesā. Jau 1907. gada TV Hāgas konvencijā, kas reglamentēja sauszemes karu, bija noteikts: "Karojošajai puse, kas pārkāpj šos

16 Крылов С. В. Международный суд ООН. — M„ 1958. Par šo lēmumu sk. arī iepriekš — nodaļā "Starptautiskās organizācijas".

17 Международное право В документах, с. 674.

noteikumus, ja lieta to pieprasa, jāsamaksā kompensācija. Tā atbild par visam savus bruņotos spēkus veidojošo personu darbībām."18 Uzskata, ka šī norma ir nostiprināta

ari paražu tiesībās.

Saskaņā ar Versalaslīguma 231. pantu sabiedrotie apstiprināja un Vācija piekrita, ka tā nes atbildību par sabiedrotajiem radītajiem zaudējumiem Vācijas agresijas rezultātā. 232. pants uzlika Vācijai par pienākumu šos zaudējumus kompensēt. Šīs prasības formulēja Reparācijukomisijaun novadīja Jauktais arbitrāžas tribunāls (Mixed Arbitral Tribunal) starp katru sabiedroto valsti un Vāciju,19 kad laikā no 1922. līdz 1939. gadam tika izskatītas 20 433 individuālas prasības pret Vāciju par tās radītajiem zaudējumiemkaralaikā.20

Starptautisko tiesību komisijas speciālā ziņotāja ziņojumā jau 1956. gadā bija izteikts viedoklis par to valstu kriminālatbildību, kas bija pastrādājušas starptautiskos noziegumus.21 PSRS pārstāvji tolaik nepiekrita šim viedoklim, iebilstot, ka nevar runāt par valstu kriminālnoziegumiem, ja šie noziegumi patiesībā ir fizisku personu noziegumi, kuras pārvērtušas valsti par vissmagāko starptautisko noziegumu ieroci.

Politiskā atbildība. Ja tiek pazemota valsts, tās institūcijas, oficiālās personas vai pilsoņi un kaitējumam, kas tiem radīts, ir nemateriāls raksturs, tad vainīgajai valstij var uzlikt par pienākumu sniegt satisfakcijuTās formas var būt oficiāla atvainošanās, līdzjūtības izteikšana, salutēšana cietušās valsts karogam, vainīgo amatpersonu atcelšana no amata, krimināli sodāmu darbību gadījumā vainīgo nodošana tiesai, atteikšanās no imunitātes, kompensācijas izmaksāšana u. c.

Starptautisko noziegumu vai materiāla rakstura kaitējuma radīšanas gadījumā valstij var uzlikt par pienākumu izlīdzināt materiālos zaudējumus un pielietot pret vainīgo individuālas vai kolektīvas sankcijas.

Individuālas sankcijas atbildei uz otras valsts starptautiski prettiesisku rīcību ir represālijas (reprehendere)22, kuru mērķis ir piespiest tiesībpārkāpēju valsti pārtraukt šādu darbību vai ari likt izlīdzināt radīto kaitējumu. Represālijas nedrīkst būt militāra rakstura. Tām jābūt samērīgām ar izdalīto tiesībpārkāpumu. Cietusi valsts nedrīkst sagrābt valsts tiesībpārkāpējas teritoriju un tās kuģus atklātā jūrā vai teritoriālajos ūdeņos, bombardēt valsts teritoriju, bloķēt tās krastus, jo šīs darbības, kā jau minēts iepriekš, tiek kvalificētas kā agresija, ja tās nav pašaizsardzība saskaņā ar ANO Statūtu 51. pantu.

Pie tiesiskām represālijām var pieskaitīt priekšlikumu atsaukt savu vēstnieku, konsulu vai ģenerālkonsulu, diplomātisko vai konsulāro attiecību pārtraukšanu. Pēc prasību izpildīšanas represālijas nekavējoties jāpārtrauc.

Materiālā atbildība iespējama kā starptautiskā delikta, tā nozieguma gadījumā. Šīs atbildības pamats ir materiālā kaitējuma radīšana. Materiālā atbildība var izpausties

18 Art. 3. 36 Stāt. 2277, 2 Malloy, Treaties 2269.

19Bishop, op.cit.,pp. 798—799.

20 UN Doc. S/AC.26/195/4, 12. Oct. 1995, p. 7.

21 Annuarie de la Commission du droit International 1956, vol. II p. 184.

22 Latīn. — aizturēt, nosodīt.

ka nepieciešamība samaksāt reparacijas (reparatio^23 stricto) vai veikt restitūciju (restitutio in integrum)24.

Starptautiskās justīcijas pastāvīgā tiesa savā lēmumā Horzovasfabrikas lietā^25 nolēma: "Pastāv starptautisko tiesību princips, ka līguma laušana prezumē pienākumu samaksāt adekvātas formas reparacijas (reparation). Reparacijas tāpēc ir neizbēgama atbilde uz nespēju pielietot konvenciju, un nav nekādas nepieciešamības to noteikt pašā konvencijā (convention)."

Kontribūcija (contributio)26, kuru starptautisko attiecību praksē pielietoja līdz 1919. gadam, ir piespiedu nodeva, ko okupācijas vara uzlika kara laikā okupētās teritorijas iedzīvotājiem, kā an nauda vai citas materiālas vērtības, ko karā uzvarējusī valsts iekasēja no zaudējušās valsts savu kara izdevumu segšanai. Agrāk kontribūcijas plaši pielietoja kā līdzekļu atjaunošanu kara vajadzībām. Mūsdienās kontribūciju uzlikšanu okupēto teritoriju iedzīvotājiem aizliedz 1949. gada Ženēvas konvencija par mierīgo iedzīvotāju aizsardzību kara laikā.

Reparacijas cietušajai pusei var tikt samaksātas naudas ekvivalentā, rūpniecības iekārtās vai precēs, kas tiek piegādātas stingri noteiktos termiņos. Reparacijas var ieslēgt arī zaudēto pelņu.

Restitūcija ir iepriekšējā stāvokļa atjaunošana. Tā iespējama vienīgi gadījumā, kad tādu stāvokli atjaunot vispār ir iespējams. Reparāciju un restitūciju lielumu parasti nosaka miera līgumos.

. "Eiropas ass" valstu materiālā atbildība pēc Otrā pasaules kara bija noteikta saskaņā ar 1945. gada Potsdamas vienošanos un 1947. gadā noslēgtajos Parīzes miera līgumos. Tie tika noslēgti ar Itāliju, Somiju, Bulgāriju, Rumāniju un

Ungāriju.

Potsdamas līgumā Rietumvalstu reparāciju pretenzijas bija jākompensē no attiecīgajām okupācijas zonām iekārtās un precēs un no Vācijas aktīviem ārzemēs. ASV zonā tas notika saskaņā ar militārās pārvaldes 1947. gada 10. novembra Restitūciju likumu.27 Pēc šī likuma tika samaksāta restitūcija arī fiziskajām personām — agrākajiem īpašniekiem, kas bija to zaudējuši laikā no 1933. līdz 1945. gadam.

PSRS bija noteikts reparacijas iekasēt no Vācijas Austrumu zonas un uz Vācijas aktīvu rēķina Bulgārijā, Somijā, Ungārijā, Rumānijā un Austrijas austrumu daļā. No PSRS dalās bijajāizdala kompensācija arī Polijas reparāciju pretenzijām. PSRS papildus bija noteikts no Vācijas Rietumu okupācijas zonām ievest 15% derīgo rūpniecības iekārtu, īpaši metalurģijas, ķīmiskās rūpniecības un mašīnbūves nozarēs, "kas nebija vajadzīgas Vācijas miermīlīgajai tautsaimniecībai", apmaiņai pret ekvivalentas vērtības precēm un materiāliem. Bez tam 10% tādu pašu "nevajadzīgu iekārtu" bijajāizņem no Rietumu zonām par labu PSRS bez samaksas precēs.

23 Latin, — atgūt, atjaunot.

24 Latin, — izlabot, atjaunot agrākajā stāvoklī.

25 Chorzow Factory case (Jurisdiction) 1927 P.C.I.J. Ser. A, No. 9. p. 21.

26 Latin. — piespiedu nodevas.

27 U.S. Dep. of St. European and British Commonwealth Series, Germany 1947—49, p. 434 (1950).

1953. gadā PSRS, bet 1954. gada Polija pārstāja iekasēt reparācijas no VDR. Sakara ar Rietumeiropas Savienības izveidošanu 1954. gadā Rietumu sabiedrotie pārtrauca iekasēt reparacijas no VFR.[786]

Miera līgumā ar Itāliju bija noteikti samērā nelieli teritoriāli zaudējumi (Līguma I nodaļa). Robeža ar Franciju tika nedaudz labota par labu Francijai četros, pārsvarā kalnu rajonos. Dienvidslāvija ieguva no Itālijas Istras pussalu, dalu Jūlijas Krajinas, Fijumes pilsētas, Zaras komūnas arpiegulošajām salām un Pelagružas salu grupu. Triestu ar nelielu apgabalu izdalīja t.s. "brīvajā zonā". Dodekanesas salas nodeva Grieķijai.

Līguma politiskajos noteikumos (Līguma II nod.) Itālijai uzlika par pienākumu garantēt visiem bez rases, dzimuma vai reliģijas atšķirībām visas cilvēka pamattiesības un pamatbrīvības un nepieļaut fašistisko organizāciju atdzimšanu valstī. Itālija atzina Albānijas un Etiopijas, kuras tā bija okupējusi, neatkarību un suverenitāti un atteicās no visām savām tiesībām šajās valstīs.

Saskaņā ar līguma II nodalu "Kara noziedznieki" Itālija apņēmās veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai izdotu tiesai personas, kas bija vainīgas kara noziegumos, noziegumos pret mieru un cilvēcību.

Pēc līguma militārajiem noteikumiem (IV nod.) Itālijai bijajāiznīcina nocietinājumi uz Itālijas robežām ar Franciju un Dienvidslāviju, tai aizliedza celt jaunas jūras militārās bāzes, daļēji bija jādemilitarizē Sardīnija, Sicīlija un pilnīgi Pantelerijas, Pelagu un Pianozas salas. Itālijai aizliedza attīstīt un ražot jebkura veida atomieročus un dažus citu ieroču veidus. Visu veidu bruņotajiem spēkiem uzlika kvantitatīvus un kvalitatīvus ierobežojumus. Dalu jūras kara flotes nodeva sabiedrotajiem. Itālija apņēmās sadarboties ar sabiedroto valstīm Vācijas un Japānas militarizācijas novēršanā.

Itālijas reparāciju saistības bija šādas: PSRS — 100 miljonu USD, Albānijai — 5 miljonu USD, Etiopijai — 25 miljonu USD, Grieķijai — 105 miljonu USD, Dienvidslāvijai — 125 miljonu USD apjomā. Pretenzijas bija jāapmierina ar Itālijas ārvalstu aktīvu palīdzību dotajās valstīs, kā arī nododot rūpniecības uzņēmumus un iekārtas. Itālija apņēmās visīsākajā laikā atdot īpašumu, ko tā bija izvedusi no sabiedroto valstīm, un atjaunot visas šo valstu un to pilsoņu tiesības Itālijā, atdodot to īpašumu vai izmaksājot kompensāciju.

Itālija zaudēja savas tiesības uz visu savu īpašumu, kas atradās sabiedroto jurisdikcijā. To izmantoja pretenziju dzēšanai. Itālijas koloniju — Lībijas, Eritrejas, Itālijas Somālijas — liktenis Āfrikā Miera līgumā netika izlemts.

FIZISKO PERSONU ATBILDĪBA

Pēc Versalas miera līguma 227. panta sabiedrotie apsūdzēja bijušo Vācijas imperatoru Vilhelmu II "augstākajā noziegumā pret starptautisko morāli un līgumu neaizskaramību". Tika veikti sagatavošanas darbi viņa tiesāšanai īpašā tribunālā. Tomēr no tā nekas neiznāca, jo Vilhelms ieguva patvērumu Nīderlandē, kas viņu neizdeva.

Līguma 228. pants noteica, ka Vācijas valdība atzīst sabiedroto tiesības nodot kara tribunāliem personas, kas tiek apsūdzētas kara likumu un paražu pārkāpumos. Vācija apsolīja izdot sabiedrotajiem šīs personas. 1920. gada 3. februārī šie no tūkstoš apsūdzētajiem sastāvošie saraksti tika nodoti Vācijai, bet tā ierosināja pati viņus tiesāt Leipcigas Augstākajā tiesā. Sabiedrotie tam piekrita. Vācija no visa garā saraksta tiesāja tikai 12 personas, pusi attaisnoja, pārējos notiesāja ar nelieliem cietumsodiem.29

Sakarā ar Dienvidslāvijas karaļa Aleksandra I slepkavību 1934. gadā Marseļā 1937. gada 16. novembrī Zenēvā tika parakstīta Konvencija par terorisma novēršanu, sodu par to un Starptautiskās kriminālās tiesas radīšanu^10. Tomēr šī Konvencija tā arī nekad nestājās spēkā, jo tai pietrūka ratifikāciju. Patiesībā šajā laikā notika arī vairākas citas politiskas slepkavības, kā, piemēram, Francijas ārlietu ministra Bārtu nogalināšana, ko izdarīja fašisti.

Drīz vien arī sākās Otrais pasaules karš, pirms kura un kura laikā notika masveida starptautiskie noziegumi un rupji humanitāro, kā arī cilvēka tiesību pārkāpumi gan Padomju Savienībā, gan fašistiskajā Vācijā, Spānijā, Itālijāun Japānā un to okupētajās

teritorijās.

Princips, pēc kura noziedzīgo pavēļu un slepeno rīkojumu tiešie izpildītāji tiek saukti pie atbildības pēc to valstu likumiem, kuru teritorijās šie noziegumi ir pastrādāti, tika formulēts jau 1943. gada 30. oktobra Maskavas deklarācijāpar hitleriešu atbildību par pastrādātajām zvērībām?1

Saskaņā ar 1948. gada 8. augusta Apvienoto Nāciju Londonas vienošanos par Kara tribunāla izveidošanu^32 starp ASV, Franciju, Lielbritāniju un PSRS "Par Eiropas ass valstu galveno kara noziedznieku tiesas vajāšanu un sodīšanu"33 izveidoja Starptautisko kara tribunālu. Tas darbojās visu Apvienoto Nāciju interesēs un pielietoja Starptautiskā kara tribunāla Statūtus^34 — "neapstrīdamu un pietiekamu likumu, kas nosaka procesa pamatus un kārtību un galveno kara noziedznieku sodus".

Pēc Nimbergas Starptautiskā kara tribunāla Statūtu^35 galveno kara noziedznieku sodīšanai 6. panta šāda rīcība ir noziegumi:

"a) noziegumi pret mieru, tajā skaitā agresīva kara plānošana, sagatavošana, izraisīšana vai vešana vai karš, pārkāpjot starptautiskos līgumus, vienošanās vai solījumus, vai līdzdalība kopējā plānā vai sazvērestībā, kas vērsti uz jebkuras iepriekš minētās darbības īstenošanu;

29AJ.I.L. 95 (1920).

30 Convention for the Prevention and Punishment of Terrorism, and the Creation of an International Criminal Court (to try and punish such crimes). See Hudson, "International Legislation" (1941) pp. 862,876.

31 Международное право В документах, с. 824.

32 Agreement for the Establishment of the International Military Tribunal, see U.S. Dep. of St., Trial of War Criminals 13, Dep. of St. Publ. No. 2420 (1945).

33 Международное право В документах, с. 825—826.

34 Statūti bija Londonas vienošanās pielikums.

35 Charter for the International Military Tribunal.

b) kara noziegumi, tajā skaita kara likumu un paražu pārkāpumi. Šie pārkāpumi ir šādi: okupētās teritorijas mierīgo iedzīvotāju slepkavības, spīdzināšana, aizvešana verdzībā vai citos nolūkos, karagūstekņu vai personu, kas atrodas jūrā, slepkavošana vai spīdzināšana; ķīlnieku slepkavošana; sabiedriskā vai privātā īpašuma izlaupīšana; bezjēdzīga pilsētu un ciematu iznīcināšana; kara nepieciešamības neizraisīta postīšana un citi noziegumi;

c) noziegumi pret cilvēcību, tajā skaitā slepkavības, iznīcināšana, paverdzināšana, izsūtīšana un cita veida nežēlība, kam tiek pakļauti civiliedzīvotāji pirms kara vai kara laikā, vai vajāšana pēc politiskiem, rases vai reliģiskajiem motīviem ar mērķi īstenot šos noziegumus, vai sakarā arjebkuru noziegumu, kas pakļauts Tribunāla jurisdikcijai neatkarīgi no tā, vai šīs darbības bija vai nebija tās valsts iekšējo tiesību pārkāpumi, kur tās tika pastrādātas."36

Pēc Nimbergas Statūtu 6. un 7. panta sodāmi vadītāji, valsts vadītājus ieskaitot, organizatori, kūdītāji un izpalīgi.

Nosakot atbildīgo personu — galveno kara noziedznieku loku, galvenais apsūdzības uzturētājs no Francijas Šampetjē de Ribs savā nobeiguma runā 1946. gada 29. jūnijā minēja politiķus, diplomātus, militāros un jūras speciālistus, ekonomistus, finansistus, juristus, publicistus un propagandistus, "kas veidoja noziedzīgas valsts smadzenes".37

Nimbergas Statūti nošķir fizisku personu—galveno kara noziedznieku atbildību, kas atbild kā par saviem, tā izpildītāju noziegumiem, no noziedzīgu komandu izpildītāju atbildības.

Tā Statūtu 8. pantā noteikts: "Fakts, ka tiesājamais rīkojies valdības uzdevumā vai pēc priekšniecības pavēles, neatbrīvo viņu no atbildības, bet var tikt uzskatīts par vainu mīkstinošu apstākli..."

ANO ir atzinusi Nimbergas un Tokijas procesu Statūtu un spriedumu^38 materiālus par mūsdienu starptautisko tiesību galvenajiem pamatprincipiem.

Tiesu instances galveno kara noziedznieku tiesāšanai var būt gan starptautiskais kara tribunāls kā cietušo valstu kolektīva institūcija, kādi bija Nimbergas un Tokijas kara tribunāli, kas tiesāja galvenos kara noziedzniekus, gan ari cietušo valstu nacio nālās tiesas, kas tiesāja izpildītājus. Šajā sakarā Francijas prokurors Nimbergas procesā pasludināja, ka "krimināllikumu teritoriālās darbības principa pielietošana dod katrai valstij tiesības pakļaut sodam par noziegumiem, kas pastrādāti to teritorijā. Likumu teritoriālās pielietošanas princips aptver arī starptautisko tiesību pārkāpumus valstu teritorijās to militārās okupācijas laikā."39

Nimbergas process notika no 1945. gada 20. novembrim līdz 1946. gada 1. oktobrim. Tribunāla priekšsēdētājs bija angļu jurists lords D. Lourenss no Lielbritānijas, tiesneši: H.D. Vabrē no Francijas (Vabres), Frensiss Bidls no ASV un I. T. Nikitčenko no PSRS. Galvenie apsūdzētāji bija no ASV— R. H. Džeksons, Lielbritānijas —

36 Международное право В документах, с. 828.

37 Нюрнбергский процесс. — 1958. — Т. 2. — С. 170.

38 Judgment of the Niirnberg Tribunal, September 30,1946, see A.IJ.I.J. 172 (1947).

39 Нюрнбергский процесс. — 1958. —T. 1.—С. 195.

H. Šoukross, Francijas — Š. de Mentons, vēlāk Š. de Ribs. Saskaņa ar 1946. gada 30. septembri un 1. oktobri pasludināto spriedumu 12 galvenajiem kara noziedzniekiem— H. Gēringam (pirms sprieduma izpildīšanas izdarīja pašnāvību), J. Ribentro-pam, V. Keitelam, E. Kaltenbrunneram, A. Rozenbergam, H. Frankam, V. Frikam, J. Štreiheram, F. Zaukelam, A. Jodlam, A. Zeisam-Inkvartam, aizmuguriski ariM. Bor-manim — piesprieda nāvessodu pakarot. Trijiem — R. Hesam, Ē. Rederamun V. Fun-kam — piesprieda mūža cietumsodu. Četriem — B. Sīraham, A. Spērām, K. Neirātam un K. Dēnicam — piesprieda cietumsodus attiecīgi 20, 15 un 10 gadus, bet trīs —

H. Šahtu, F. PāpenuunH. Friči — atbrīvoja. Spriedumu izpildīja 1946. gada 16. oktobrī. G. Krupu netiesāja neārstējamas slimības dēļ, bet R. Leijs pakārās pirms tiesas.

Tribunāls atzinaparnoziedzīgām organizācijām ari Vācijas Nacionālsociālistisko partiju, tās triecienvienības SA, apsardzes vienības SS, GESTAPO un valsts slepeno policiju SD.®

Tokiiaiprocesā. kuru izveidoja saskaņā ar ASV, Austrālijas, Francijas, Jaunzēlandes, Kanādas, Ķīnas, Lielbritānijas, Nīderlandes un PSRS 1946. gada 19. janvāra vienošanos, kurai pievienojās arī Filipīnas un Indija, tiesāja galvenos japāņu kara noziedzniekus. Minēto valstu pārstāvji veidoja tribunāla sastāvu. Process notika no 1946. gada3. maija līdz 1948. gada 12. novembrim. Tiesāti tika ne visi galvenie Japānas kara noziedznieki. Tiesai nodeva tikai 28 noziedzniekus, no kuriem notiesāja 25. Ar nāvessodu pakarot notiesāja bijušos premjerministrus Todzio un Hireta, ministru Ita-gaki, ģenerālus Macui, Doihara, Kimura un Muto. 16 noziedzniekus notiesāja ar mūža cietumsodu, vienu ar 20 gadu cietumsodu, bet vienam piesprieda 7 gadu cietumsodu.

VALSTS ATBILDĪBAS kodifikacija pēckara perioda

Ģenerālā asambleja VIII sesijas 1953. gada 7. decembra rezolūcijā griezās pie Starptautisko tiesību komisijas^787 [788] ar lūgumu ķerties pie starptautiski tiesiskās atbildības kodifikācijas.[789]

Komisija nolēma pirmajā etapā kodificēt tikai valstu tiesības. 1975. gadā Komisija pieņēma ģenerālo plānu tēmas "Valsts atbildība " kodifikācijai.[790] 1980. gadā savā 32. sesijā Komisija provizoriski pirmajā lasījumā apstiprināja projekta I nodalu "Starptautiskās atbildības pamati" (The origin of international responsibility) un turpināja II nodaļas "Starptautiskās atbildības saturs, formas un pakāpes" apspriešanu.[791] Līdz 38. sesijai Komisija saņēma 7 speciālā ziņotāja Viljama Riphāgena ziņojumus par projekta

otro un trešo nodalu "Strīdu izšķiršana un starptautiskas atbildības īstenošana" (implementation).45

No 1988. līdz 1994. gadam Komisija saņēma 6 ziņojumus no pašreizējā ziņotāja Gaetano Arandžio Ruiza (Arangio-Ruiz).

Kādas ir projekta galvenās idejas?

Projekta I nodalās "Starptautiskāatbildibaspamati" 1. pantā ir noteikts, ka starptautisko saistību pārkāpums no valsts puses pats par sevi neietekmē šīs valsts citas saistības. Starptautisko tiesību noteikums, kas uzliek valstij pienākumus, neskatoties uz tā paražu, konvencionālo vai citu izcelsmi, var skaidri vai prezumēti (explicitly or implicitly) noteikt šai valstij arī šo saistību pārkāpuma tiesiskās sekas (2. p.). Starptautisko saistību pārkāpums no valsts puses pats par sevi neatņem tai starptautisko tiesību noteiktās tiesības (3. p.).

1. Valstij, kas ir izdarījusi starptautiski prettiesisku darbību, ir

(a) tā jāpārtrauc (discontinue, stop the breach stricto sensu^46 vai lato sensu), jāatbrīvo un jāatgriež personas un objekti, kas šī pārkāpuma rezultātā iegūti, jānovērš šīs rīcības kaitīgās sekas;

(b) jāpielieto tādi savu prettiesisko rīcību labojoši pasākumi (remedies), ko pieprasa starptautiskās tiesības;

(c) jāatjauno (reestablish) stāvoklis, kas bijis pirms pārkāpuma.

2. Ja 1. punktā noteikto pasākumu veikšana nav iespējama, tad pārkāpējai valstij jāsamaksā cietušajai (injured) valstij summa, kas atbilst šo saistību izpildīšanai.

3. Šīpanta2. daļā minētajos gadījumos vainīgajai valstij jāgarantē cietušajai valstij arī satisfakcija atvainošanās veidā un pienācīgas (satisfaction in the form of apology and appropriate) garantijas pret pārkāpuma atkārtošanos (4. p.).

Panta variācijās tiek apspriesti reparāciju ex nunc, ex tunc, ex ante.47

Komisijas 42. sesijā projekta 8. pants paredzēja ekvivalentas reparācijas (reparation by equivalent) veidu, kura par paraugu ņem minēto Horzovas fabrikas precedentu, pieļaujot arī kompensāciju naudā (pecuniary compensation) un pieprasot zaudēto ienākumu atlīdzināšanu (lost profite) un pat interesi [interest (9. p.)].48

5. pantā noteikts, ja tiesībpārkāpums skar valsts apiešanos ar ārvalstniekiem (treatment to be accorded to aliens), neskatoties uz to, vai tās ir fiziskas vai juridiskas personas, tad vainīgajai valstij ir iespēja izvēlēties kompensācijas veidu starp 4. p. 1.

(c) un 2. dalās noteikumiem.

Tomēr, ja prettiesiskais akts veikts apzināti ar nodomu radīt tiešus zaudējumus (with the intent), tad pārkāpējai valstij tiek pielietoti 4. panta 2. vai 3. dalās noteikumi.49

Projekta "Par valsts atbildību" 2. nodaļā "Starptautiskās atbildības saturs, formas un pakāpes" ir norādes uz ANO Statūtu normu dominanti (4. p.) un dota cietušās valsts definīcija^50

45 Yearbook 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987, vols II, parts I.

46 Latīn. — stingrā izpratnē.

47 Pēdējais latīn. — kā pirms tam.

48 Yearbook ... 1990, Vol. II, part 2, pp. 70—77.

49 Yearbook ... 1981, Vol. II, part 1, p. 144.

50 Yearbook... 1990, Vol. II, part 2, pp. 82—83.

Komisijas 44. sēdes laika tika izskatīti pieļaujamie un aizliegtie pretpasakumi pret starptautisko tiesību pārkāpumu. Projekta 14. pants šajā sakarā aizliedza spēka un tā draudu pielietošanu, jebkuru darbību, kas ir pretrunā ar vispārpieņemtajām starptautiskajām, tajā skaitā cilvēka tiesībām, ir nopietns divpusējās un daudzpusējās diplomātijas šķērslis vai veido starptautisko saistību pārkāpumu pret jebkuru citu, izņemot pārkāpēju, valsti, jebkurus politiskos vai ekonomiskos piespiedu pasākumus, kas ir pretrunā ar valsts teritoriālo integritāti un politisko neatkarību.51

45. sēdes laikā Komisija apsprieda samierināšanās procedūras un samierināšanas komisiju piecu pārstāvju sastāvā kompetences reglamentāciju, dodot tām tiesības pārbaudīt un noskaidrot jebkuru ar samierināšanu saistītu faktu vai tiesību normu, rekomendēt pārtraukt konfliktējošus pasākumus un ieteikt iepriekšējus aizsardzības pasākumus.52 Ja samierināšanas komisijai sešu mēnešu laikā neizdodas atrisināt konfliktu, tad izveido arbitrāžu (4. p.) vai ari nodod lietu Starptautiskajā tiesā.

Nebija arī skaidrības jautājumā, kā var pārsūdzēt Starptautiskajā tiesā arbitrāžas lēmumu (7. p.). Tika akceptēts arī princips nulla poena sine lege^53 (15. p.).

Projekta 3. daļā "Strīdu izšķiršana" jeb kura strīdā neiesaistītā puse var pēc savas iniciatīvas vai pēc iesaistītās puses uzaicinājuma piedāvāt labos pakalpojumus vai starpniecību (goodoffices, mediation) (2. p.).

Ja strīdu 3 mēnešu sarunu (negotiations) laikā neizdodas izlīdzināt, tad to var nodot samierināšanas procedūrai (conciliation) (3. p.).

Samierināšanas komisijas uzdevums ir izpētīt jautājumu, izmeklēšanas ceļā savākt nepieciešamo informāciju, lai novestu puses no strīda pie samierināšanas.

Šajā nolūkā pusēm jāsniedz komisijai nepieciešamā informācija par savu pozīciju paziņojumu (statement) un citas informācijas vai pierādījumu veidā, tām jāpalīdz komisijai neatkarīgas faktu noskaidrošanas (fact-finding) procedūrā.

Komisija var dot pusēm iepriekšējus priekšlikumus pirms savām galīgajām rekomendācijām. Tas komisijai jādod rakstiski trīs mēnešu laikā kopš komisijas izveidošanas. Komisija var noteikt laiku, kurā pusēmjāatbild uz šīm rekomendācijām (4. p.). Samierinātāju sarakstu, kas sastāv no kvalificētiem juristiem, izveido un glabā ANO Ģenerālsekretārs.

Ja sešu mēnešu laikā no komisijas ziņojuma saņemšanas strīds netiek izlīdzināts, tad puses to var nodot arbitrāžai (5. p.), kas sastāv no 5 locekļiem. Pa vienam arbitram katra puse izvirza no saviem pilsoņiem, bet trīs no trešo valstu pilsoņiem abas puses izvirza pēc vienošanās. Arbitrāžas lēmumam ir saistošs raksturs jebkura fakta vai tiesību normas jautājumā, un lēmums jāpieņem 6 mēnešu laikā no arbitrāžas izveidošanas (6. p.).

Ja puses apstrīd (challenge) arbitrāžas lēmuma spēku un 3 mēnešu laika strīdu nenodod citai arbitrāžai, tad pēc jebkuras puses lūguma Starptautiskā tiesa vai nu

51 Yearbook... 1992, Vol. I.

52 Report of the International Law Commission on the work of its 44 session 3 May—23 July 1993, General Assembly Offic.Rec. Forty-eight Session Suppl.No.10 (A/48/10),pp. 102—-103,106—107.

53 Latin. — nav soda bez likuma.

apstiprina arbitrāžas lēmumu, vai ari pilnīgi vai daļēji pasludina to par speķa neesošu. Pēdējā gadījumā puses var izveidot jaunu arbitrāžu.[792]

1981. gada sesijas laikā komisija izskatīja arī kodifikācijas tēmu "Starptautiskā atbildība par kaitīgām sekām, kas izriet no darbības, kuru starptautiskās tiesības neaizliedz". Šīs tēmas kodifikācijā nācās atkāpties no tradicionālajiem valsts suverenitātes principiem tās jurisdikcijā.[793] 1982. gadā noteica, ka šajā gadījumā ir runa pirmām kārtām par valsts rīcību tās teritoriālās jurisdikcijas ietvaros, izdalījajēdzienus "valsts, kura rīkojas" un "cietusī vai aizskartā valsts" (acting state, affected state). Par zaudējumiem vai kaitējumu uzskata jebkuru zaudējumu vai kaitējumu.[794] Šīs tēmas kodifikācijā turpinājās līdz 1995. gadam, tomēr tuvāk to šeit izskatīt nav iespējams.

Starptautisko tiesību komisijas 47. sesijā 1995. gadā šai tēmā izteica iebildes pret koncepciju "Valsts noziegums" (state crime) pēc principa "Societas delinquere non potest". Pati valsts nevar tapt pakļauta kriminālatbildībai. Valsts var kļūt par instrumentu noziedzīgi noskaņotu personu rokās. Kā alternatīva "valsts kriminālatbildībai" tika izvirzīta koncepcija par "valsts vadītāju kriminālatbildību". Diskusijas rezultātā termins "valsts noziegums" tomēr izslēgts netika.

Starptautiskā nozieguma noteikšanā palika pie divpakāpju procedūras ANO ĢA vai Drošības padome un pēc tam ANO Starptautiskā tiesa.[795]

STARPTAUTISKO NOZIEGUMU APKAROŠANAS KODIFIKĀCIJĀ

PĒCKARA PERIODĀ

Starptautisko noziegumu kodifikācijā pēckara periodā notika daudzās speciālās ANO konvencijās. Par starptautisko noziegumu tiek kvalificēts ari genocīds. Saskaņā ar ANO 1948. gada 9. decembra Konvenciju par genocīda nozieguma novēršanu un sodu par to genocīds ir darbība, kas vērsta uz to, lai daļēji vai pilnīgi iznīcinātu nacionālo, etnisko, rases vai reliģisko grupu un kas izpaužas šo grupu pārstāvju slepkavībās; tādu dzīves apstākļu radīšanā, kas aprēķināti to pilnīgai vai daļējai iznīcināšanai (par ko var kvalificēt deportāciju uz rajoniem ar smagiem klimatiskiem apstākļiem— dzimstības kavēšanā (II p.).[796]

Visas četras Ženēvas humanitārās konvencijas šeit pilnībā izskatīt nav iespējams, jo tās aizņem vairāk par 250 lappusēm. Tuvāk tās izskatītas nodaļā "Humanitārās tiesības". Tomēr šeit jāatgādina viens no starptautisko noziegumu sastāviem. Tā

1949. gada 12. augusta Ženevas konvencijasnar civiliedzīvotāiuaizsardnbu (ieb ta saucamās Ceturtās Ženevas konvencijas) 49, panta 1. daļa aizliedz piespiedu kārtā individuāli vai masveidā deportēt okupētās valsts civiliedzīvotājus no okupētās teritorijas uz okupējušās valsts teritoriju vai citu valsti, neņemot vērā nekādus okupējošās valsts motīvus.[797]

Bet 49. panta 6. daļā noteikts, ka "okupējošā vakts nedrīkst deportēt vai pārvietot dalu savu civiliedzīvotājuuz okupētās vakts teritoriju''.[798] Kā zināms, PSRS pastrādāja gan l.,gan 6. dajādefinēto noziegumu.

1968. gada 26. novembrī tika noslēgta Konvencija par noilguma nepiemerošanu attiecībā uz kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēcību. Latvija piedalās šajā Konvencijā no 1990. gada 4. maija.[799] Latvijai tā spēkā no 13.07.92.

Konvencijas preambulā tiek nosodīti kājau minētie noziegumi, tā aripamattaufību politisko un ekonomisko tiesību pārkāpumi un aparteīds.

Konvencijas I pantā noteikts, ka nekāds noilgums netiek pielietok attiecībā uz šādiem noziegumiem:

a) kara noziegumiem, kā tie noteikti 1945. gada 8. augusta Nimbergas Starptautiskā kara tribunāla Statūtos, kas apstiprināti ANO ĢA 1946. gada 13. februāra rezolūcijā 3 (I) un 1946. gada 11. decembra rezolūcijā 95 (I), tajā skaitā par " nopietniem pārkāpumiem ", kā tie uzskaitīti 1949. gada 12. augusta Ženevas konvencijās par kara upuru aizsardzību;

b) noziegumiem pret cilvēci, neskatoties uz to, vai tie pastrādāti kara vai miera laikā, kā tie definēti Nirnbergas Starptautiskā kara tribunāla Statūtos, kas apstiprināti ANO ĢA 1946. gada 13. februāra rezolūcijā 3 (I) un 1946. gada 11. decembra rezolūcijā 95 (ī), tajā skaitā attiecībā uz deportācijām militāra uzbrukuma vai okupācijas rezultātā un necilvēcīgu rīcību, kas ir aparteīda politikas rezultāts, kā arī genocīda noziegumu, kā tas noteikts 1948. gada Konvencijā par genocīda nozieguma novēršanu un sodu par to, pat ja šie noziegumi neveido tās valsts iekšējo tiesību pārkāpumu, kur tie pastrādāti.

Saskaņā ar 1968. gada Konvencijas IV panta noteikumiem tās dalībvalstis uzņemas saskaņā ar to konstitucionālo procedūru veikt jebkurus likumdošanas un citus pasākumus šīs Konvencijas noteikumu īstenošanai.[800]

LR šie principi ir inkorporēti Kriminālkodeksa Pirmajā - A nodaļā 68.1 pantā "Noziegumi pret cilvēci, genocīds", 68.2 pantā "Noziegumi pret mieru" un 68.3 pantā "Kara noziegumi", tomēr pagaidām neviens, izņemot A. Noviku, pie atbildības nav saukts un darbība šajā virzienā nav jūtama.

Vēlreiz atgādināsim, ka četriem pēdējiem minētajiem dokumentiem (skaitot četras Zenēvas konvencijas par vienu dokumentu) ir atpakaļejošas darbības raksturs un tie darbojas attiecībā uz jebkuriem noziegumiem, kas pastrādāti gan pirms, gan pēc šo starptautisko aktu pieņemšanas.

Saskaņā ar ANO ĢA 1947. gada rezolūciju 170 (II) kara noziedznieki nevar izmantot patvēruma tiesības, tie jāizdod valstij, kur viņi pastrādājuši savus noziegumus.63

Projekta kodeksam par noziegumiem pret mieru un cilvēces drošību 6A kuru sagatavojusi ANO Starptautisko tiesību komisija, 1. pantā noteikts, ka par nodegumiem pret mieru un cilvēces drošību^65 tiek kvalificēti kodeksā ietvertie noziegumi (1. p.) neatkarīgi no valstu iekšējo tiesību noteikumiem (2. p.). Personu sodīšana par šādiem noziegumiem neatbrīvo valsti no atbildības par tiem saskaņā ar starptautiskajām tiesībām (3. p. 2. d.).

Kodeksam nav retroaktīvas darbības. Tīt projekts kvalificē par noziegumiem pret mieru un cilvēces drošību šādus sastāvus: agresiju, kuras definīcija ir dota 12. p., agresijas draudus (13. p.), iejaukšanos valsts iekšējās lietās [intervention (14. p.)], koloniālo un citu veidu ārvalstu dominēšanu (15. p.), starptautisko terorismu, tā veikšanu, organizāciju, atbalstu, finansēšanu, kūdīšanu un paciešanu (tolerating), ko veic valsts aģenti vai pārstāvji, vai indivīdi pret citu valsti, personām vai īpašumu ar mērķi radīt valstī baiļu atmosfēru publisku personu, cilvēku grupu vai vispārējās publikas prātos (16., vēlāk 24. p.66), algotņu (mercenaries) vervēšanu, izmantošanu, finansēšanu un mācības.

Par algotni projekts kvalificē

2. (a) jebkuru personu, kura uz vietas vai ārvalstīs nolīgta cīnīties militārā konfliktā;

(b) kuras motīvi ir privāta pelņa (private gain), kas redzami pārsniedz kompensācijas summu, ko maksā līdzīgas pakāpes un funkciju parastajiem kombatantiem dotajā

valstī;

(c) nav ne dotās valsts pilsonis, ne pastāvīgais iedzīvotājs;

(d) nav konfliktā iesaistītās valsts bruņoto spēku pārstāvis;

(e) nav valsts, kas nav iesaistīta konfliktā, oficiāli nosūtīts pārstāvis.

3. Algotnis ir arī persona, kas jebkurā citā situācijā

(a) ir speciāli vietēji vai ārvalstī nolīgts (is recruted) līdzdalībai organizētā, kolektīvā vardarbības aktā, kuras mērķis ir

(i) gāzt valdību vai citādi graut valsts konstitucionālo kārtību;

(ii) graut valsts teritoriālo integritāti.67

Algotņu darbības vietas un metodes šajā grāmatā aprakstītas jau iepriekš nodaļā "Cilvēka tiesības". ĢA rezolūcijā 2465 (XXII) algotņus, kas cīnās pret nacionālo

63 Международное право В HOKyweHTax, с. 832.

64 Draft Code for Crimes Against the Peace and Security of Mankind.

65 Ibid.

66 Yearbook ofthe International Law Commission 1991, Vol. II, part 2, pp. 79—97.

67 Yearbook... 1990, vol. II, part 2, pp.10—30.

atbrīvošanos, kvalificē ka noziedzniekus, kas atrodas "ārpus likuma". Rezolūcija aicina visu valstu valdības pieņemt likumus, kas algotņu vervēšanu, finansēšanu un mācības to teritorijās pasludinātu par sodāmu noziegumu un kas aizliegtu šo valstu pilsoņiem stāties dienestā kā algotņiem. ANO ĢA rezolūcija 3314 (XXIX) kvalificē algotņu pielietošanu kā agresijas aktu. Kā jau iepriekš minēts, ANO darbojas īpaša komisija, kas pēta algotņu problēmu.

Starptautisko tiesību komisijas 43. sesijā tika apspriesti arī sodi par šiem noziegumiem ar alternatīvu no 10 līdz 35 gadiem vai mūža cietumsodu, piespiedu darbiem, īpašuma konfiskāciju, visu vai daļēju civilo un politisko tiesību atņemšanu.68

Kodeksa projekta X pantā ierosināts šo noziegumu sastāvos kvalificēt arī narkotisko vielu nelegālo (illicit) transportu^69.

Teksts noziegumu sastāvos ietver arī genocīdu, aparteīdu, sistemātiskus cilvēka tiesību pārkāpumus, tajā skaitā slepkavības, spīdzināšanu, verdzību, vajāšanu pēc sociālajām, politiskajām, rases, reliģijas un kultūras pazīmēm, deportāciju, iedzīvotāju piespiedu pārvietošanu; īpaši smagus kara noziegumus un starptautisko terorismu.

No teorijas viedokļa starptautiskais terorisms ir starptautiskais noziegums, kas grauj starptautisko attiecību mierīgu norisi un izpaužas vienas valsts (valsts terorisms), tās noziedzīgas organizācijas vai fiziskas personas prettiesiskā apdraudējumā vai kaitējumāpret otras valsts fizisku personu, valsts vadītāju, organizāciju vai pašu valsti.

Starptautiskā terorisma īpatnības ir šādas:

1) nozieguma objekti var būt valstu, valdību, sabiedrisku un politisku organizāciju vadītāji, diplomāti u.c. ievērojamas, oficiālas personas vai arī politiskajā procesā neiejauktas, nevainīgas personas; starptautiskā transporta līdzekli, politiski vai sabiedriski nozīmīgas iestādes vai ēkas, vai citi īpašuma veidi;

2) noziedzīgās darbības raksturs var izpausties fizisku personu vai to grupu iebaidīšanā, apdraudējumā, ķīlnieku ņemšanā, nolaupīšanā vai slepkavībā, kā arī minēto īpašumu veidu apdraudējumā, kaitējuma radīšanā tam vai iznīcināšanā;

3) nozieguma subjekti — izpildītāji vienmēr ir citas valsts pilsoņi, noziedzīgas organizācijas vai pašas valstis, kas ar savu slepeno dienestu palīdzību gatavo un veic šos aktus;

4) nozieguma subjektīvā puse: noziegums vienmēr ir apzināts, jo paredz noziedzīgu nodomu radīt kaitējumu.

Terorisma aktu izpildītāji sodāmi pēc teritoriālā principa saskaņā ar nozieguma vietas kriminālo likumdošanu, bet pret valstīm, kuras pieļauj, atbalsta vai organizē starptautisko terorismu, pielietojamas starptautiskās sankcijas;

5) nozieguma mērķi parasti ir starptautiskās un valstu iekšējās kārtības graušana, nacionālo atbrīvošanās cīnu un sociālo revolūciju apspiešana, mēģinājums gāzt valsts valdību, destabilizēt situāciju, radīt baiļu, nedrošības un nelikumības stāvokli vai arī sekmēt antidemokrātisku režīmu nākšanu pie varas.

Starptautiskie līgumi, kas ietver starptautiskā terorisma apkarošanai veltītus noteikumus, ir 1970. gada Hāgas konvencija par cīņu pret pretlikumīgu gaisakuģu sagrābšanu, 1971. gada Monreālas konvencija par cīņu pret prettiesiskiem aktiem,

68

Draft Code of Crimes Against the Peace and Security of Mankind. See Yearbook ... 1990, vol. II, part

2, p. 10.

Ibid., p. 18.

kas versti pret civilas aviācijas drošību; 1973. gada Konvencija par to noziegumu novēršanu un sodu par tiem, kas vērsti pret personām, kas bauda starptautisko aizsardzību. Par šo Konvenciju noteikumiem minēts jau iepriekš attiecīgajās nodalās.

Šo dokumentu dalībvalstīm jāsadarbojas un jāpieliek visi spēki konvencijās kvalificēto noziegumu apkarošanai. Valstīm, kuru rokās šie noziedznieki nonāk, tie ir vai nu jātiesā, vai jāizdod.

Pie starptautiska rakstura noziegumiem, par kuriem vainīgās personas tiek sodītas individuāli, pieder ari pirātisms, vergu tirdzniecība un naudas viltošana. Šos jautājumus reglamentē 1926. gada Konvencija par verdzību^70, 1926. gada 25. septembra Protokols, kas papildina Konvenciju par verdzību^71, un 1957. gada 30. apn\aPapildu konvencija par verdzības, vergu tirdzniecības, kā arī institūtu un prakses, kas ir līdzīga verdzībai, izskaušanu^72. Pēdējā nosaka, ka vergu pārvadāšana un nodošana no valsts uz valsti ir kriminālsodāma, dalībvalstis veiks efektīvus pasākumus tās pārtraukšanai, vainīgo personu sodīšanai (3. p.) un starptautiski sadarbosies šajājomā.

Līdzīgus noteikumus satur ari 1982. gada Jūras tiesību konvencijas 99. pants^73 un 1929. gada Konvencija par cīnu pret naudas viltošanu.

Valstu pienākums sadarboties pirātismā apkarošanā noteikts tās pašas Konvencijas 100. pantā. Pirātisma definīcija irjau izgaismota šīs grāmatas nodaļā "Jūras tiesības". Konvencijas 105. pants dod ikvienai valstij tiesības kā arestēt pirātus vai viņu sagrābto kuģi un lidaparātu starptautiskajos ūdeņos un gaisa telpā, tā aizturēt uz tā esošās personas, īpašumu un sodīt vainīgos.

Līdzīgas tiesības 1982. gada Konvencijas 109. pants dod ari kuģu arestam, kas veic nesankcionētus raidījumus, un vainīgo sodīšanai. Saskaņā ar 110. pantu valstīm ir tiesības atklātā jūrā pārbaudīt kuģus pamatotu aizdomu gadījumos par iepriekšminēto tiesībpārkāpumu veikšanu.

1982. gada Konvencijas 197. pants uzliek valstīm par pienākumu sadarboties jūras vides aizsardzībai, bet 207., 208., 211. pants—pieņemt likumus jūras vides aizsardzībai. Konvencijas 6. nodala nosaka šo normu "Izpildes garantijas", bet 7. nodala "Garantijas" atļauj jebkurai piekrastes valstij ierosināt lietu pret jūras vides piesārņotāju kuģi tās ūdeņos (220. p.), veikt izmeklēšanu (223.—226. p.) un ierosināt civillietu (229. p.).

Starptautisko tiesību komisija savā projektā apzinātu, smagu vides piesārņošanu kvalificē kā noziegumu pret mieru un cilvēces drošību (26. p.).74

1982. gada Jūras tiesību konvencijas 108. pants nosaka, ka visas valstis sadarbojas nesankcionētas narkotisko un psihotropo vielu pārvadāšanas apkarošanā atklātā jūrā. Šie nodarījumi pieder pie starptautiska rakstura noziegumiem.

70 Human Rights, A Compilation..., Vol. I, Part 1, p. 201.

71 Ibid., p. 206.

72 Ibid., p. 209.

73 Tekstu sk ANO 1984. gada Konvencijas oficiālā teksta izdevumā "Law of the Sea", UN Saies No R. 83.V.5., p. 50.

74Yearbook... 1991, Vol. II, part 2, p. 97.

Šīs problēmas reglamentācija sakas jau ar 1912. gada 23. janvāra Hagas starptautiskās konvencijas par opiju pieņemšanu, kuras dalībniece bija ari pirmskara Latvija. Konvencijas dalībvalstis apņēmās izdot vajadzīgos likumus, lai kontrolētu opija, kokaīna un morfijaražošanu, izsniegšanu un ierobežotu ostu skaitu, caur kurām atļauts tā transports (2. p.), kā arī aizkavētu tā izvešanu uz valstīm, kuras aizliegušas to ievešanu.

1993. gada 11. maijā Latvija pievienojās 1961. gada 30. marta Vienotajai konvencijai par narkotiskajām vielām^75 un grozījumiem, kas izdarīti saskaņā ar 1972. gada Protokolu par grozījumiem 1961. gada 30. marta Vienotajā konvencijā par narkotiskajām vielām^16, 1971. gada 21. februāra Konvencijai par psihotropajām vielām^11 un 1988. gada 19. decembra Konvencijai par narkotiku un psihotropo vielu nelegālu apgrozījumu.18 1961. gada Konvencija un 1972. gada Protokols Latvijai spēkā no 1993. gada 15. augusta. 1971. gada Konvencija Latvijai spēkā no 1993. gada 14. oktobra.79

Saskaņā ar 1961. gada Konvenciju pēc 1972. gada Protokola labojumiem dalībvalstis apņēmušās narkotisko vielu izmantošanu ierobežot tikai medicīniskiem mērķiem [4. p. (c)] un ar likumu noteikt par kriminālsodāmiem noziegumiem līdz brīvības atņemšanai narkotisko vielu saturošu augu audzēšanu, šo vielu ražošanu, ekstraktāciju, sagatavošanu, turēšanu īpašumā, piedāvāšanu, pārdošanu, sadalīšanu, pirkšanu, transportu, importu, eksportu pretēji Konvencijas noteikumiem.

Par šiem noziegumiem tiks sodīti kā pilsoņi, tā ārvalstnieki pēc tās valsts likumiem un tur, kur noziegumi pastrādāti, ja noziedznieks netiek izdots (36. p.).

Līdzīgi noteikumi ir ari 1971. gada 21. februāraKonvencijāparpsihotropajām vielām.

Starptautisko tiesību komisija nelegālu narkotisko un psihotropo viebi transportu savā projektā kvalificē kā noziegumu pret mieru un cilvēces drošību.80

MŪSDIENU PRASĪBU PRECEDENTI

Starptautiskos ar valstu materiālo atbildību saistītos prasību (claims) precedentus bez starptautiskajām arbitrāžām un Starptautiskās tiesas izskata arī Drošības padome, kas šajā sakarā noklausījās un izvērtēja ANO Kompensāciju komisijas (UNCC) Vadības padomes ziņojumus (Compensation Commission Governing Council) jautājumā par prasību pret Irāku sakarā ar tās agresiju Kuveitā. Komisija savā darbā vadās no Prasības procedūras provizoriskajiem noteikumiem (Provisional Rules for Claims Procedure).

"В" kategorijas prasību pret Irāku bija 4190. Kompensāciju par ģimenes locekļa zaudējumu vai sakropļojumu noteica apjomā no 5000 līdz 10 000 USD, bet tā saucamo "apvienoto" prasību (consolidated claims) gadījumos — līdz 1 202 500 USD apjomā 32 dažādu valstu pilsoņiem un organizācijām.81

75 Single Convention on Narcotic Drugs (1961).

76 Protocol Amending the Single Convention on Narcotic Drugs (1972).

77 Convention on Psychotropic Substances.

78 Attiecīgo AP lēmumu sk. AP MP, 28.05.93.

79 Sk. depozitārija 1993. gada 17. augusta notu LR Ārlietu ministrijai LA41 TR/221/1 (6—15,16,17,18).

80 Yearbook... 1991, Vol. II, part 2, p. 97.

81 UN Doc. S/AC.26/1995/1, 22 March 1995.

"A" grupas prasības Irākai bija iesniegtas 217 513 par nepieciešamību bēgt no Kuveitas un Irākas pēdējās izraisītās agresijas laikā. No Ēģiptes vien bija 75 577 prasības par summu 207 373 000 USD apjomā. 76 valstu pilsoņu un organizāciju kopējā prasību summa bija 77 1 531 000 USD apjomā.[801]

genocīda konvencijas PIELIETOŠANA Dienvidslāvijā

1993. gada 20. martā Bosnijas un Hercegovinas Republika ierosināja pret Dienvidslāviju (Serbiju un Melnkalni) lietu par 1948. gada Konvencijas par genocīda novēršanu un sodu par to pārkāpumiem.

Bosnija un Hercegovina pieprasīja, lai ANO Starptautiskā tiesa uzņemtos jurisdikciju un pasludinātu, ka Dienvidslāvija (Serbija un Melnkalne) ir pārkāpusi Genocīda konvencijas ANO Statūtu, 1949. gada Zenēvas konvencijas par kara upuru aizsardzību, tās 1977. gada Papildu protokolu, 1907. gada Hāgas konvencijas par sauszemes kara likumiem un paražām un Vispārējo cilvēka tiesību deklarāciju, ka Dienvidslāvijalietojot spēku un tā draudus pret Bosniju un Hercegovinu, pārkāpjot tās suverenitāti, iejaucoties tās iekšējās lietās, kūdot un piedaloties militāros pasākumos pret Bosniju un Hercegovinu. Tā uzstāja uz savām tiesībām uz pašaizsardzību un kolektīvo aizsardzību pēc ANO Statūtiem, ko neierobežojot ANO DP rezolūcija 317(1991) par ieroču embargo.

Tajā pašā dienā Bosnija un Hercegovina pieprasīja tiesai noteikt Dienvidslāvijai iepriekšējos pasākumus (provisional measures), pēc kuriem tai vajadzētu nekavējoties atteikties no genocīda un spēka pielietošanas pret Bosnijas un Hercegovinas tautu.

Ar savu 1993. gada 8. aprīļa lēmumu (order) Starptautiskā tiesa norādīja (indicated), ka Dienvidslāvijai nekavējoties jāveic visi pasākumi, lai novērstu genocīda noziegumu. Tai nepieciešams īpaši nodrošināt, lai tās kontrolē esošās militārās vienības neizdarītu nekādus genocīda aktus un neviena no pusēm nesaasinātu konfliktu. Tiesnesis Tarasovs šim lēmumam pievienoja savu deklarāciju. Pēc Bosnijas un Hercegovinas pieprasījuma (request) un Dienvidslāvijas viedokļa noskaidrošanas Starptautiskās tiesas viceprezidents ar 7. oktobra lēmumu pagarināja Bosnijas un Hercegovinas memoranda (memorial) un Dienvidslāvijas kontrmemoranda darbību līdz 1994. gada un vēlāk — 1995. gada 15. aprīlim.[802] ,

STARPTAUTISKAIS KRIMINĀLAIS TRIBUNALS

Starptautisko tiesību komisijas 42. sesijas laikā tika izskatīts ari jautājums par Starptautiskā kriminālā tribunāla (International Criminal Tribunal) radīšanu, kurajuris-dikcija aptvertu Projekta kodeksam par noziegumiem pret mieru un cilvēces drošību noteiktos noziegumu sastāvus pēc principa nullum crimen sine lege^84.

Komisijas 45. sēdes laika ierosināja Tribunālu izveidot ka saistītu ar ANO pastāvīgas darbības institūciju, kurā piedalās tā Statūtu dalībvalstis. Tribunāls sastāv no dalībvalstu aizklāti uz 12 gadiem ievēlētiem 18 tiesnešiem, kas izskata tam nodotās lietas. Tiesnešu atlasē īpaši ņem vērā to zināšanas un praksi kriminālajās, starptautiskajās tiesībās, ieskaitot humanitārās un cilvēka tiesības.

Process ir sacensības. Tiesā apsūdzību uztur tās aparātā ietilpstošas Prokuratūras (procurocy) dalībvalstu ievēlēti prokurori. Tiesājamam ir aizstāvis. Tribunāla darba valodas ir angļu un franču.

Tiesas jurisdikcijā ir šādi sastāvi: agresija (27. p.), genocīds, smagi humanitāro tiesību pārkāpumi, lidmašīnu sagrābšanas akti, aparteīda noziegums, noziegumi pret starptautiski aizsargātām personām, ķīlnieku ņemšana, kuģniecības drošības pārkāpumi, algotņi, ar narkotikām saistīti (drug-related) noziegumi, spīdzināšana, nežēlīga apiešanās ar ieslodzītajiem.

Statūtu dalībvalstis pakļauj sevi Tribunāla jurisdikcijai. Lietas Tribunālam var nodot arī Drošības padome.

Procesam kā normu avotus Tribunāls pielieto savus Statūtus, attiecīgos starptautiskos līgumus, bet kā papildavotu — arī nacionālās tiesības. Jebkurā pirmās instances procesa daļā jāpiedalās vismaz 4 tiesnešiem. Sodi ir no soda naudas līdz mūža ieslodzījumam. Spriedumam var iesniegt apelāciju. Apelācijas kamera sastāv no 7 tiesnešiem. Lēmumu var pārskatīt arī jaunu faktu gaismā. Sodu izcieš dalībvalstī.85

Starptautiskā tribunālajurisdikcija var būt konkurējoša ar nacionālajām tiesām. Agresijas vai tās draudu gadījumā lieta iepriekš jāizskata ANO Drošības padomei. Atbildība nav atkarīga no motīviem (4. p.).

Pēc principa non bis idem^86 neviens nav tiesājams nodarījumā, par kuru viņš jau agrāk notiesāts vai attaisnots (9. p.). Fakts, ka persona rīkojusies pēc priekšniecības pavēles, neatbrīvo to no atbildības (11. p.), tāpat kā neatbrīvo priekšniekus un oficiālas personas (superior, official) no atbildības par padoto rīcību (12. p.).

STARPTAUTISKAIS TRIBUNĀLS то personu KRIMINĀLVAJĀŠANAI, KAS VAINĪGI STARPTAUTISKO HUMANITĀRO TIESĪBU NOPIETNOS PĀRKĀPUMOS BIJUŠAJĀ DIENVIDSLĀVIJĀ kopš 1991. GADA^87

. Tribunālu radīja 1993. gadā pēc divām DP rezolūcijām. Rezolūcija 771(1992) noteica, ka personas, kuras bija nopietni pārkāpušas vai devušas rīkojumus rupji pārkāpt 1949. gada Konvencijas par kara upuru aizsardzību, ir par šiem pārkāpumiem personīgi

84 Latīn. — nav nozieguma bez likuma (kurš nav noteikts ar likumu).

85 Report of the International Law Commission on the work ofits 44 session, pp. 108—335.

86 Latīn. — ne divreiz par to pašu.

87 International Tribunal for the Prosecution of Persons Responsible for Serious Violations of International Humanitarian Law Committed in the Territorvofthe Former Yugoslavia since 1991.

atbildīgas. DP aicināja valdības un starptautiskas organizācijas vākt nopietnu informāciju par šādiem noziegumiem.

Rezolūcija 780(1992) pieprasīja ANO Ģenerālsekretāram izveidot neatkarīgu ekspertu komisiju nodotās informācijas izvērtēšanai un ziņošanai.

Šādu komisiju ari izveidoja, īpaši attiecībā uz Bosniju un Hercegovinu. Komisija noskaidroja, ka Konvencija par genocīda novēršanu un sodu par to deva juridisku pamatu starptautiskā tribunāla izveidošanai un universālisma principu varēja pielietot genocīda nozieguma sastāvam tāpat kā jebkuram citam noziegumam pret cilvēcību (humanity).

Komisija uzaicināja nevalstisku organizāciju "Ārsti par cilvēka tiesībām"[803] izpētīt masu kapus Vukovarā. Ekspertu grupa noskaidroja, ka šajā vietā notikusi masu slepkavība. Kapā bija ap 200, acīmredzot horvātu, līku. Lietu ziņoja DP.

Komisija pieņēma savus procedūras noteikumus, apsprieda mandātu un norīkoja ziņotājus faktu analīzei un izpētei uz vietas. Komisija sāka izpētīt valdību, ANO struktūrvienību, starpvaldību un nevalstisko organizāciju ziņojumus u.c. avotus un ierosināja DP izveidot Starptautisko tribunālu, jo Dienvidslāvijā nebija jūtams progress cilvēka tiesību ievērošanas virzienā un ANO nedrīkstēja vienaldzīgi izturēties pret tūkstošiem nevainīgu cilvēku slepkavībām. Tāpēc DP pieņēma rezolūciju 808(1993), kas izveidoja Starptautisko tribunālu agrākajai Dienvidslāvijai un uzdeva Ģenerālsekretāram vistuvākajā laikā veikt visus nepieciešamos pasākumus.

Līdz ar to kā pārāk lēna tika atmesta agrākā līdzīgiem nolūkiem izmantotā attiecīga starptautiska līguma slēgšanas prakse, kad ratifikācijas procedūra vien varētu prasīt daudzus gadus. Tā vietā DP radīja Tribunālu, izmantojot savas ANO Statūtu VII dalās deleģētās īpašās pilnvaras.

Tribunāla 11 tiesnešus 1993. gada 17. novembrī ievēlēja ĢA. 1994. gada janvārī Ģenerālsekretārs norīkoja reģistratoru (Acting Registrar). Apsūdzētāju (Prosecutor-designate) 1993. gada oktobrī norīkoja DP, tas atteicās no amata, un tad 1994. gada jūlijā DP viņa vietā norīkoja Ričardu J. Goldstounu (Honourable R.J. Goldstone).

Tribunāla 1. sesija notika 1993. gada novembrī/decembrī, 2. — 1994. gada janvāri/ februārī, kad pamatā pieņēma procedūras un pierādīšanas noteikumus. 3. sesijā 1994. gada aprīlī/maijā pieņēma apsūdzēto apcietinājumā turēšanas un īpašas šim nolūkam izveidotas padomes (Counsel for indigent detainees) noteikumus.

No 1994. gada jūlija apsūdzētāja iestāde sāka izmeklēt noziegumus Bosnijā un Hercegovinā un Bosnijas Serbu vadības kriminālatbildības jautājumus, īpaši par politisko līderi Radovanu Karadžiču un militāro komandieri Radko Mladiču, kā arī agrāko iekšlietu ministru un policijas priekšnieku Miko Staņisiču. Tomēr līdz 1996. gada rudenim, kad šī grāmata nodota izdevniecībā, šīs personas netika izdotas.

Viņiem tika inkriminēts mierīgo iedzīvotāju genocīds, kultūras un vēstures pieminekļu iznīcināšana, uzbrukumi civiliedzīvotājiem, humanitāro institūciju personālam, ANO Miera uzturēšanas spēku personālam, palīdzības konvojiem un lidaparātiem Sarajevā. Vienlaicīgi tiek izmeklēti an no 1992. gada septembra līdz 1993. gada jūnijam

Lasvas upes ieleja pastrādātie noziegumi — musulmaņu masu slepkavības un to īpašuma iznīcināšana Centrālajā Bosnijā un Hercegovinā.

1994. gada 7. novembrī smagos 1994. gada Ceturtās Zenēvas konvencijas pārkāpumos, kā arī kara likumu un paražu pārkāpumos un noziegumos pret cilvēcību tika apsūdzēts Dragans Niloičs, agrākais Susikas nometnes komandieris.

1995. gada februārī 21 serbu apsūdzēja par zvērībām Omraskas nāves nometnē, Ziemeļrietumu Bosnijā, 1992. gada maijā/augustā.89

LĪGUMI PAR TIESISKO palīdzību

Valstu savstarpējo sadarbību cīņai ar noziedzību, tajā skaitā ar starptautisko, bez minētajiem daudzpusējiem līgumiem reglamentē arī divpusējie līgumi par tiesisko sadarbību, kas parasti aptver arī sadarbību civilajās lietās. Latvija bija noslēgusi daudz šī tipa līgumu jau pirms kara. Pēc neatkarības atjaunošanas Latvija noslēgusi jaunu tiesiskās sadarbības līgumu sēriju.

Šādi līgumi Latvijai noslēgti ar Igauniju un Lietuvu 11.11.92., Baltkrieviju — 21.02.94., Krieviju—03.02.93., Moldovu— 14.04.93., Poliju — 23.02.94., Ukrainu — 24.05.95 90 Pēdējo sauc Līgums starp Latvijas Republiku un Ukrainu par tiesisko palīdzību un tiesiskajām attiecībām civilajās, ģimenes, darba un krimināllietās. Šie

līgumi ir samērā līdzīgi, tāpēc šeit piemēra pēc izskatīsim tikai pēdējā līgumā noteikto sadarbību krimināllietās.

Līgums dod pušu pilsoņiem tiesības brīvi griezties otras valsts tiesību sargāšanas institūcijās pēc savu tiesību aizsardzības (1. p. 1. d.), un šīs iestādes savstarpēji sniedz viena otrai palīdzību (2. p.). Tā ietver tādas procesuālās darbības kā cietušo, aizdomās turēto, apsūdzēto, tiesājamo, liecinieku, ekspertu nopratināšanu, ekspertīžu izdarīšanu, notikuma vietas apskati, lietisko pierādījumu nodošanu, kriminālvajāšanas ierosināšanu vai pārņemšanu, noziedznieku izdošanu, dokumentu izsniegšanu un pārsūtīšanu, ziņu sniegšanu par sodāmību (3. p.), kā arī liecinieku, cietušo un ekspertu nosūtīšanu liecību sniegšanai uz ārzemēm (12. p.).

Sazināšanās notiek ar dalībvalstu tieslietu ministriju un ģenerālprokuratūru starpniecību to kompetences ietvaros (4. p.). Pēc otras puses pieprasījuma par nozieguma izdarīšanu tās teritorijā ierosina krimināllietu pret savā teritorijā esošajiem saviem pilsoņiem (52. p.).

Izdod noziedzniekus, kuriem paredzams cietumsods ilgāks par 1 gadu (54. p.).

Var atteikties izdot šādus pilsoņus sekojošos gadījumos: personas, kurām piešķirtas patvēruma tiesības; personas, pret kurām kriminālvajāšanuvar ierosināt tikai pēc cietušā privātsūdzības; personas, pret kurām pēc vietējās likumdošanas noteikumiem krimināllietu nevar ierosināt; personas, pret kurām tajā pašā lietājau stājies spēkā spriedums vai lēmums par lietas izbeigšanu; kad noziegums izdarīts tajā valstī, kurai nosūtīts

89 See "The Yearbook ofthe United Nations", Special Edition, UN Fiftieth Anniversary 1945—1995, Uni ted Nations, Hague, Boston, London (1995) pp. 342—344.

90 LV, 01.11.95.

pieprasījums par izdošanu; ja noziegumam ir karaklausības pienākuma pildīšanas raksturs; izdošana traucētu sabiedrisko kārtību; noziegumam ir tīri politisks raksturs (55. p.); noziedznieks jau izcieš kriminālsodu vai ir smagi slims (56. p.). Pasaules praksē var arī neizdot noziedznieku, kuram draud nāvessods.

STARPTAUTISKO ORGANIZĀCIJU ATBILDĪBA

Starptautiska organizācija ir starptautisko tiesību subjekts, kas nav suverēns un kura gribu veido summārā tās dalībvalstu griba. Līdz ar to starptautiskās organizācijas atbildība var būt

1) vai nu solidāra tās dalībvalstu atbildība, vai arī

2) izpausties atsevišķu konkrētu vainīgo tās dalībvalstu atbildībā.

Pirmajā gadījumā pretenzijas var izvirzītkā organizācijai, tā arī dalībvalstīm, kuras nes solidāru, dalītu atbildību.

Otrajā gadījumā pretenzijas tiek iesniegtas pašai organizācijai, kas izlemj, vai tai jānosaka visu dalībvalstu solidāra atbildība vai tikai atsevišķu un cik lielās dalās.

1972. gada Konvencijā par starptautisko atbildību par kaitējumu, kuru radījuši kosmiskie objekti, noteikta solidārā atbildība, ievērojot šādus noteikumus:

a) ikviena pretenzija par kaitējuma kompensāciju vispirms tiks iesniegta starptautiskajai organizācijai, kas veikusi objekta palaišanu;

b) ja sešu mēnešu laikā organizācija zaudējumus nav kompensējusi, tad cietusī — prasītāja valsts var izvirzīt jautājumu par organizācijas dalībvalstu atbildību.

Starptautiska organizācija teorētiski var nest arī politisko atbildību, tomēr šis jautājums pagaidām nav pietiekami izpētīts.

Par starptautisko organizāciju atbildības jautājumiem ir rakstīts iepriekš — nodaļā "Starptautiskās organizācijas".

XIX nodaļa. PROBLĒMAS BŪTĪBA. BRUŅOŠANĀS SACENSĪBAS IZRAISĪTĀS BRIESMAS UN EKONOMISKĀS SEKAS

Viens no ANO Statūtu preambulā noteiktajiem mērķiem ir "glābt nākamas paaudzes no kara briesmām... un nodrošināt, pieņemotprincipus un ieviešot metodes, ka bruņotie spēki tiek pielietoti ne citādi kā vienīgi kopējiem mērķiem".

Diemžēl šo mērķi īstenot nav izdevies. Tikai laiķāno 1945. līdz 1982. gadam vien pasaulē ir bijuši 150 kari un militāri konflikti, kuros gājuši bojā 20 miljoni cilvēku. Otrā pasaules kara laikā gāja bojā 17 miljoni cilvēku.

1992. gadā vien, pēc SIPRI^1 datiem, bija notikuši 33 militāri konflikti.[804] [805] Kopš PSRS sabrukuma sākuma lieli militāri konflikti notikuši Karabahā, Gruzijā, Moldovā, Tadžiķistānā, Čečenijā, bet mazāki — vēl vairākās citās bijušajās PSRS republikās. Pēc Dienvidslāvijas sadalīšanās karš tur turpinājās praktiski līdz 1996. gada Deitonas miera līgumam un mazākas sadursmes — arī pēc tam. Pēc aukstā kara beigām pasaulē militāro konfliktu skaits visumā samazinājās, bet Eiropā pieauga.

Kodolieroču skaits. Deviņdesmito gadu vidū ķodollielvalstu rīcībā bija ap 50 000 kodolieroču^806 kaujas lādiņu, kurujauda bija līdzīga vienam miljonam tādu atombumbu, kādu nometa uz Hirosimu.[807] Šīs jaudas bija pietiekami, lai 60 reizes iznīcinātu visu zemeslodi. Pēc Džonatana Sella aprēķiniem, PSRS rīcībā šajā laikā bija pietiekami kodollādiņu, lai pa vienai megatonnai pietiktu uz katru Savienoto Valstu apdzīvoto vietu, kurā bija vismaz pusotra tūkstoša iedzīvotāju.[808]

Kodolieroču spēks. Atombumba, kuru nometa uz Hirosimu, aizdedzināja avīzi divu angļu jūdžu attālumā. 20 megatonnu kodoltermiskā bumba izdara to pašu 25 jūdžu attālumā no epicentra. Samērā parasta kalibra vienas megatonnas bumbas jauda ir 80 reizes lielāka nekā Hirosimas bumbai; ja tādu bumbu uzspridzina virs Ņujorkas centra, tā pilnīgi iznīcina visas ēkas 14,4 km lielā diametrā. 16 km attālumā no šādas

bumbas sprādziena epicentra stikla gabali lido ar nāvējošu ātrumu. 14,4 km no epicentra cilvēki dabū nāvējošus apdegumus. 20 megatonnu bumba pilnīgi iznīcina visu 38,4 km diametrā, bet nāvējošus apdegumus rada 36,8 km attālumā no epicentra. Tāda bumba var cilvēku padarīt aklu 300 km attālumā no epicentra.

Kodolieročiem, kas atrodas tikai uz vienas atomzemūdenes, ir tikpat liels sprāgstvielu ekvivalents, kāds tika izmantots visā Otrā pasaules kara laikā.6

Vispasaules mēroga kodolkara izraisīšanas gadījumā tikai pirmajā etapā tiktu iesaistīti ieroči ar 10 000 megatonnu jaudu, kā rezultātā nekavējoties tiktu nogalināts ap 1 miljards cilvēku un tikpat daudz tiktu ievainoti. Tātad aptuveni puse cilvēces ciestu nekavējoties.7

Kodolkara klimatiskās sekas, pēc ANO ekspertu viedokļa, kas tika izteikts īpašā konferencē Vašingtonā 1983. gadā, varētu būt masveida ugunsgrēki, līdz 100-200miljonu tonnu dūmu un putekļu pēkšņa pacelšanās gaisā, tad saules radiācijas pazemināšanās, kvēpu lietusgāzes un temperatūras krišanās uz zemes par 25-30 grādiem, kā rezultātā varētu iestāties kodolziema ar katastrofiskām sekām cilvēkiem un dzīvniekiem.8

Bruņošanās, tās izdevumi un ekonomiskās sekas. Patlaban bruņošanās izdevumi pasaulē atbruņošanās pasākumu rezultātā visumā ir samazinājušies. 1992. gadā, pēc SIPRI datiem, ASV tie bija 308,4 miljardi USD, KTR — 7,8 miljardi USD, Japānā — 33,3 miljardi USD, bet Eiropas NATO daļā kopā 181,9 miljardi USD. Visos NATO bruņotajos spēkos kopā dienē 5406 cilvēki.9

Malārijas izskaušanai visā pasaulē nepieciešams tikai tik daudz līdzekļu, cik astoņdesmito gadu beigās maksāja viena trešā daļa no vienas "Trident" tipa atomzemūdenes.10 Līdzīgu zemūdeņu jau 1986. gadā ASV bija 37, PSRS — 62, Francijai — 6, Lielbritānijai — 4, Ķīnai — 2. Uz tām ballistiskās raketes ASV bija 640, PSRS — 928, Francijai — 96, Lielbritānijai — 64, Ķīnai — 24.

40% PSRS ballistisko rakešu bija bāzētas uz jūras. Vispār uz jūras šajā laikā bija bāzētas 7200 stratēģiskās kodolieroču vienības, bet taktiskās — 5900. Bez 111 kodolzemūdenēm ar stratēģiskajiem ieročiem pasaulē ir vairāk nekā 800 zemūdeņu, kas nav bruņotas ar stratēģiskajiem ieročiem, no tām 200 ir ar kodoldzinējiem.[809] [810]

Attīstīto valstu bruņošanās izdevumi deviņdesmito gadu vidū 20 reizes pārsniedza to izdevumus ekonomiskajai palīdzībai. Tikai ar vienu piektdaļu no visiem bruņošanās izdevumiem tad pietika, lai līdz 2000. gadam pasaulē pilnīgi izskaustu badu. Uz katriem 100 tūkstošiem cilvēku pasaulē ir 556 karavīri, bet tikai 85 ārsti. Uz katru kareivi pasaulē vidēji tērē 20 tūkstošus ASV dolāru gadā, bet uz katru bērnu izglītībai — vidēji tikai 380 USD gadā.12

ANO četrdesmitajā jubilejas gada pasaules militāros izdevumus vērtēja viena triljona (1 000 000 000 000) USD apjomā, kas vairākkārt pārsniedza tos izdevumus, ko pasaulē tērēja veselības aizsardzībai, izglītībai un ekonomiskajai attīstībai kopā.13 Tajā pašā laikā viena trešdaļa cilvēces cieta no bada.14

ATBRUŅOŠANAS IDEJAS VĒSTURE

Miera nodrošināšanai uz zemes tiek izlietoti divi galvenie mehānismi—politiski juridiskais, kas aprakstīts ari nodaļā "Miera nodrošināšana", un materiālais, respektīvi, atbruņošanās, kas ietver atsevišķu bruņojuma veidu aizliegumu, izplatīšanas novēršanu, skaita samazināšanu un armiju skaitlisku samazināšanu.

Atbruņošanās idejas pamatlicējs ir Parīzes mūks Emerihs Krusē, kurš 1623. gadā aicināja uz vispārēju un pilnīgu atbruņošanos un starptautiskā mehānisma izveidošanu miera uzturēšanai.

Abats Sen-Pjērs 1713./1717. gadā izstrādāja savu "Projektu mūžīgajam mieram Eiropā". 1761. gadā arīZ.Z. Ruso publicēja savu darbu "Spriedumi par mūžīgo mieru". Imanuels Kants 1795. gadā publicēja darbu "Uz mūžīgo mieru", kurā viņš rakstīja, ka starptautiskās tiesības jābalsta uz brīvu valstu federālismu.

Pirmais miera kongress pasaulē notika 1849. gadā Parīzē, un tā priekšsēdētājs bija Viktors Igo. Kara un mierajautājumos pietiekami daudz ir izteikušies arī marksisti un sociāldemokrāti. Marksaun Engelsa sarakstītajā "Komunistiskās partijas manifestā" ir teikts, ka atbilstoši tam, kā tiks iznīcināta iespēja vienam cilvēkam ekspluatēt otru, tiks iznīcināta arī iespēja vienai nācijai ekspluatēt otru. Kopā ar šķiru antagonismu vienas nācijas ietvaros kritīs arī naidīgās attiecības starp nācijām.

Starptautisko "Miera biroju" Bemē 1891. gadā izveidoja Berta fon Zutnere, romāna "Ieročus nost!" autore. Viņa pierunāja Alfrēdu Nolu iedibināt Starptautisko miera prēmiju un 1905. gadā pirmā to arī ieguva.

STARPTAUTISKAS DROŠĪBAS UN ATBRUŅOŠANĀS JAUTĀJUMU RISINĀJUMS ANO KONCEPCIJAS PAR STARPTAUTISKO DROŠĪBU

1983. gadā pēc Zviedrijas iniciatīvas ANO ar rezolūciju 38/188 H izveidoja/Veaī-karīgo komisiju atbruņošanās un drošibasjautājumos (Independent Commission on Disarmament and Security Issues), kurai uzdeva veikt visaptverošu (comprehensive) starptautiskās drošības koncepciju izpēti. Ar šo rezolūciju ĢA arī atcerējās

13 Disarmament, Fact-Sheet No. 42. UN DPI/870-October 1985, p. 14.

14 Disarmament, Fact Sheet No. 23, (1982) p. 1.

1982. gada ĢA nodoto ziņojumu "Vispārēja drošība" (Common Security), kuru bija izstrādājusi Palmes komisija, kas bija nosaukta tās vadītāja, agrākā Zviedrijas premjerministra un Sociāldemokrātiskās partijas priekšsēdētāja Ūlova Palmes vārdā. Atbruņošanās komisija šo ziņojumu bija ņēmusi vērā savā tālākajā darbā.

ANO Ģenerālsekretārs nolēma ar kvalificētu valdības ekspertu grupas palīdzību veikt visaptverošu starptautiskās drošības izpēti. Grupa tika izveidota uz vienlīdzīgas ģeogrāfiskās pārstāvības bāzes. Tā uzsāka savu darbību 1984. gadā Zviedrijas vēstnieka Andersa Ferma vadībā un iesniedza savu ziņojumu Ģenerālsekretāram 1985. gada 19. jūlijā. To pēc tam izdeva speciālā izdevumā.[811]

Koncepcijas galvenie aspekti bija "spēka līdzsvars", "atturēšanas pasākumi", "mierīga līdzāspastāvēšana" un "kolektīvā drošība" (balance of power, deterrence, peacefulcoexistence, collective security).

Spēka līdzsvara koncepcijas pamatā ir vairākas problēmās.

Pirmkārt, spēkam ir loti grūti atrast kā definīciju, tā precīzu mērvienību.

Otrkārt, šīs koncepcijas atzīšana neizbēgami prezumē spēka lietošanas atzīšanu starptautiskajās attiecībās.

Treškārt, valstis tiecas spēka līdzsvaru pielietot sev labvēlīgā (favourable) veidā ar pārsvaru savā labā, kas pastiprina starptautisko spriedzi (tension) un stimulē bruņošanās sacensību (arms race).

Spēka līdzsvara koncepcija nav spējusi apmierināt visu valstu prasības. Tā gan ir spējusi izveidot zināmu līdzsvaru starp lielvalstīm (great powers), bet ir pacietuši ari gan teritoriālās aneksijas Eiropā, gan impērisko ekspansiju jaunattīstības reģionos.

Šī koncepcija nereti radījusi pamatu militārajām savienībām (military aliances) ari pēc Otrā pasaules kara. Esošajā starptautiskajā stāvoklī valstis, militāri nelielās ieskaitot, par nozīmīgām uzskata savstarpējās palīdzības vienošanās ar citām valstīm militāro konfliktu gadījumos.

Bruņošanās sacensības iemesli ir daudzi, un tie ir komplicēti. Lielos vilcienos tie rodami sociāli ekonomiskajās atšķirībās starp divām lielākajām valstu grupām, kas pastāvēja pirms PSRS sabrukuma. Politiski spriedze veidojās starp Austrumiem un Rietumiem.

Atturēšanas pasākumu (deterrence) koncepcija, pēc ekspertu viedokļa, ir doktrīna, kuras mērķis ir brīdināt potenciālo agresoru ar atbildes spēka pielietošanu soda pasākumu veidā. Būtībā ar šīs koncepcijas palīdzību pretinieku (adversary) tiecas pārliecināt, ka agresijas risks un maksa par to var pārsniegt varbūtējos ieguvumus no tās. Ja no kara nevar izvairīties, tad atbildes pasākumu koncepcija nav bijusi sekmīga.

Neskatoties uz to, ka šo koncepciju nebūt neatbalsta visas valstis, tā tomēr ir loti svarīga, jo ar kodolieroču izplatīšanos pasaulē un konvencionālo ieroču spēka palielināšanos atbildes pasākumu pielietošana daudzām valstīm ir vissvarīgākais starptautiskās drošības aspekts.

Eksperti nošķir kodolatturešanas pasākumus no atturēšanas lietot parastos ieročus. Neskatoties uz to, ka konvencionālās deterences pasākumu neveiksme var izvērsties karā, kas var radīt neizmērojamus postījumus, kodoldeterences neveiksme var apdraudēt visas cilvēces pastāvēšanu. Tātad kodolatturēšanai ir vislielākā nozīme.

Kodoldeterences koncepcijas pārstāvji uzskata, ka kodolieroču esamība kādas valsts īpašumā un atbildes pasākumu draudi ar tiem ir bijuši un acīmredzot paliks iespaidīga garantija pret jebkura pamatkonflikta izcelšanos starp kodolvalstīm neatkarīgi no tā, vai tas būtu konflikts ar kodolieroču vai konvencionālo ieroču izmantošanu. Šie eksperti pamato, ka savstarpējas iznīcināšanas perspektīvas visām iesaistītajām pusēm rada pamatinteresi par izvairīšanos no kara, atzīmējot šajā sakarā, ka karš starp ASV un PSRS Eiropā nav izraisījies.

Deterences koncepcijas centrālā ideja ir spēka pielietošana vienīgi atbildes pasākumu veidā. Vēl vairāk — kodoldeterence spiež abas puses izvairīties no situācijām, kurās to vitālās intereses nonāktu tieša konflikta stāvoklī.

Daudzi deterences koncepcijas pretinieki apgalvo, ka šī doktrīna pēc pašas savas būtības balstās uz spēku un rada pamatu neierobežotai bruņošanās, īpaši kodolbruņo-šanās, bet tikpat labi arī konvencionālās bruņošanās sacensībai. Viņi uzskata, ka dete-rence objektīvi var novest pie kodolkara un bezprecedenta riska visas cilvēces izdzīvošanai.

Dažas citas valstis, kuras arī visumā izturas kritiski pret vairākiem deterences riskiem, turpretim uzskata to par vienīgo efektīvo līdzekli pret kodolkaru. To eksperti domā, ka atkarībā no efektīvu starptautiskās drošības pasākumu attīstības un kodolbruņojuma samazināšanas ir svarīgi ari atbalstīt kodoldeterenci, jo tā balsta starptautisko stabilitāti. Bez šī līdzsvara kolektīvās drošības un ieroču samazināšanas pasākumus nebūtu iespējams veikt.

Daudzas valstis, kurām nav kodolieroču, atbalsta deterences pasākumus konvencionālo ieroču grupā, bet tām ir nopietnas šaubas par kodoldeterenci. Šīs valstis uzskata, ka kodolieročiem vispār nav nekādas militāras nozīmes un tik ilgi, kamēr netiks panākta kodolatbruņošanās, jebkurai kodolieroču koncepcijai jāpārliecina par izvairīšanos no kodolkara. Tomēr tās apšauba kodoldeterences kā ilgtermiņa pasākuma efektivitāti. Šo valstu eksperti argumentē, ka kodoldeterenci nevar pielietot tā, lai to garantētu pret varbūtējām kļūdām (foolproof). Vēl vairāk. Viņi apšauba viedokli, ka tas apstāklis, ka kodolkarš nav līdz šim bijis, ir kodoldeterences koncepcijas efektivitātes pierādījums.

Viņi uzskata, ka deterence nav novērsusi lielvalstu iejaukšanos jaunattīstības valstu iekšējās lietās un to pretišķību pārsviešanos uz jaunattīstības zemēm.[812] Deterences koncepcija var pat negatīvi ietekmēt kodolieroču neizplatīšanas režīmu. Turklāt kodoldeterenci pastāvīgi apdraud tehnoloģijas attīstība. Deterence sekmē kodolieroču attīstības programmas un nesekmē atbruņošanos. Deterences koncepcijas neatņemamās sastāvdaļas ir draudi un nedrošība, kas traucē centieniem iedibināt savstarpēju uzticību un samazināt spriedzi.

Esošais kodolarsenals, kas pārsvara ir divu vadošo lielvalstu rokas, ka apgalvo eksperti, ir pilnīgi pietiekams cilvēces iznīcināšanai. Tas valstu vidū, kuru rīcībā nav kodolieroču, rada augošu nedrošības sajūtu un apziņu par nespēju lemt pašām savu likteni, jo tās ir netaisnīgi pakļautas kodolkara briesmām.

Kolektīvās drošības koncepcija minētā pētījuma izpratnē balstās uz globālu uzticību starptautiskajam mieram un drošībai, kuru visas valstis uzņemas juridisko saistību veidā. Šī koncepcija prezumē, kadrošība nav dalāma (indivisible). Tākolektīvi aizsargā nacionālās intereses un nostiprina starptautisko drošību. Tās mērķis ir plašāks nekā vienīgi izvairīšanās no kara.

Šī koncepcija balstās uz atteikšanos (renunciation) no spēka lietošanas, izņemot pašaizsardzības (self-defence) nolūkos, paredz paļaušanos uz strīdu izšķiršanu mierīgiem līdzekļiem un pienākumu atbalstīt kā militāros, tā nemilitāros kolektīvos pasākumus agresijas novēršanai.

Šīs koncepcijas galvenā problēma ir izvairīšanās no saistību pildīšanas. Kolektīvās drošības pasākumi prezumē visu piecu Drošības padomes pastāvīgo locekļu vienprātību, jo ikviena no tām veto pasākumu, kam nepieciešama rīcība, bloķē. Daudzu konfliktu gadījumos negodprātīga lielvalstu veto tiesību izmantošana ir nospēlējusi negatīvu lomu. Citos gadījumos ANO kolektīvās drošības pasākumi nav izdevušies sadarbības labās gribas trūkuma dēļ.

Kolektīvās drošības idejai, pēc Palmes komisijas viedokļa, jāaizvieto pārmērīgā deterence ar bruņojuma palīdzību. Starptautiskajam mieram vairākjābalstās uz paļaušanos uz kopēju izdzīvošanu nekā uz savstarpējas iznīcināšanas draudiem. Komisija izteica viedokli, ka sadarbībai jāsākas pirmām kārtām abu pretimstāvošo bloku, ASV un PSRS, staipa ar sarunām par konvencionālo un kodolieroču ierobežošanu. Par mērķi jāuzstāda pašierobežošana (restraint) un bruņošanās sacensības pagriešana atpakaļ (reversai). Kodolkarā nebūs uzvarētāju.

Neitralitātes un nepievienošanās politikas mērķis ir neitrālo valstu drošības garantijas. Neitralitātes koncepcijas pamatelements ir tās neofensīvais raksturs, jo šo valstu bruņoto spēku mērķis ir garantēt to neitralitāti kara laikā. Tā kā šīs valstis nepievienojas militārajiem blokiem, tad neitrālās valstis ir izdarījušas lielu ieguldījumu starptautiskās spriedzes mazināšanā. Ar ANO, CSCE un citu starptautisko forumu palīdzību neitrālās valstis ir aktīvi piedalījušās sadarbības, starpniecības un miera uzturēšanas (peace-keeping) pasākumos.

Nepievienošanās nav vienīgi valdību politika, tā ir arī attiecīgo tautu masu kustība. Pēc ekspertu domām, šīs kustības pamatelementi ir

(a) atturēšanās no līdzdalības militāros blokos un citās lielvalstu apvienībās;

(b) darbība starptautiskās spriedzes mazināšanas un miera sekmēšanas labā;

(c) mierīgas līdzāspastāvēšanas un sadarbības starp valstīm atbalstīšana neatkarīgi no to sociālajām un politiskajām sistēmām;

(d) tautu atbalstīšana, kas cīnās par atbrīvošanos no koloniālismajūga, iestāšanās pret rasismu un aparteīdu;

(e) atbruņošanās, īpaši kodolatbruņošanās, atbalstīšana;

(f) darbs taisnīgākas un līdztiesīgākas starptautiskās kārtības labā.

Nepievienošanas kustības valstis atbalstījušasjaunattīstības valstis starptautiskajā sistēmā, ANO un reģionālās organizācijas ieskaitot. Tādējādi nepievienošanās kustība nenozīmē neiesaistīšanos (non-involvement), tā nozīmē drošības mērķu sekmēšanu starptautiskajā sistēmā, kurā dominē politiskās un militārās apvienības.

Mierīga līdzāspastāvēšana kopš Otrā pasaules kara beigām ir kļuvusi par starptautisko tiesību normu, kas nepieciešama ļoti daudzu valstu interešu konkurences apstākļos. Ar to domāta nevis pasīva līdzāspastāvēšana, bet gan aktīva sadarbība un izpratne starp valstīm uz līdztiesības un savstarpēja labuma (benefit) pamata. Tā ir arī efektīva un praktiska līdzdalība uzticības (confidence-building) pasākumos starp valstīm neatkarīgi no to lieluma.

Starptautiskās drošības galvenās problēmas un apdraudējums izriet no tā, ka nacionālās problēmas arvien ciešāk saistās ar starptautiskajām. Nācijas arvien vairāk saskaras ar problēmām, kas ir ārpus to kontroles, tādām kā ekonomiskā krīze, pārapdzīvotība, vides un resursu problēmas. Globālā savstarpējā atkarība radījusi situāciju, kad vienas nācijas rīcībai var būt reģionālas vai pat globālas sekas. Neierobežota vienas valsts drošības interešu īstenošana uz citu rēķina var novest pie katastrofas. Kodolkaru var izraisīt pat neparedzami tehniski un cilvēciski faktori, tādi kā datoru vai cilvēku kļūdas.

Tehnoloģijas un kodolbruņojuma precizitātes tālākā attīstība var radīt izdzīvošanas vai pat uzvaras kodolkarā ilūziju vai viedokli par to lomu karā. īpašas briesmas no šī viedokļa rada pretballistisko raķešu (anty-ballistic) aizsardzības sistēmas. Tika pat argumentēts, ka kosmiskās bāzēšanas (space-based) pretraķešu sistēmas varot radīt zināmu drošību pret raķešu uzbrukumu un dotu iespēju panākt paritāti. Pretējā puse argumentē, ka bruņošanās sacensības pārnešana uz kosmosu un antisatelītu sistēmu izveidošana var padarīt sacensību pilnīgi nekontrolējamu, īpaši, ja jebkura no pusēm iegūtu iespēju iznīcināt otras puses agrās brīdināšanas sistēmu.

Eksperti uzskatīja, ka konvencionālajos karos no 1945. līdz 1985. gadam tika nogalināti no 16 līdz 25 miljoniem cilvēku. Konvencionālo bruņojumu sacensība vien paņēma ap 80% no visiem bruņošanās izdevumiem. Konvencionālā kara eskalācija var novest pie kodolkara.

Konfliktusjaunattīstībaspasaulē, kuru tur ir bijis ap ĪSOtikaino 1945. līdz 1985. gadam, eskalē lielvalstu iejaukšanās, koloniālisma, rasisma un aparteīda politikas turpināšanās dažos reģionos. Daudzos konfliktos lielvalstis ir pašas iebrukušas vai arī ar savu militāro speķu tieši vai pastarpināti iesaistījušās vienā vai abās pusēs, nereti uz vienas puses "uzaicinājuma" pamata.

Vairuma militāro pēckara konfliktu pamatā bijusi tieksme atbrīvoties no koloniālisma jūga, sagrābt svešas teritorijas vai saglabāt tās, bet dažus karus izraisījuši teritoriālie strīdi vai konflikti starp dažādiem politiskajiem grupējumiem.

Daudzas jaunattīstības zemes cieš ari no tādiem faktoriem kā maza teritorija, maz iedzīvotāju, ierobežoti dabas resursi un ģeogrāfiskā izolācija, kas padara šīs valstis īpaši jūtīgas pret ārvalstu intervenci.

Eksperti uzsver, ka mazajām valstīm ne mazāk kā lielajām ir tiesības uz pilnīgu neatkarību, suverēnu vienlīdzību un teritoriālu integritāti.

Pasākumi starptautiska miera un drošības sekmēšanai pieprasa visu valstu sadarbību un līdzdalību tajos. Pamatā valstīm katrai pašai jārūpējas par savu drošību, tomēr ņemot vērā arī citu valstu drošības intereses.

Eksperti izteica viedokli, ka nepieciešams samazināt plaisu, kas ir starp ANO Statūtos noteiktajiem starptautiskās drošības principiem un to īstenošanas ierobežotajām iespējām. Reāli kolektīvo drošību var uzlabot vienīgi Drošības padomes pastāvīgo locekļu vienprātības apstākļos. ANO starptautiskās drošības mehānisma uzlabošana vispirms ir atkarīga no dalībvalstu gatavības pildīt savas saistības saskaņā ar Statūtiem, īpaši starptautiskā miera apdraudējuma gadījumos. Daudzos konfliktu precedentos tieši pretrunas starp lielvalstu DP pastāvīgajiem locekļiem kavējušas to pārtraukšanu. Daudzas DP rezolūcijas šo iemeslu dēļ palikušas neīstenotas. Kolektīvās drošības pasākumu sistēma jāuzlabo, lai sekmētu valstu griešanos pie DP apdraudējumu gadījumos, nevis atturētu no tās.

Neskatoties uz DP galveno atbildību par starptautisko mieru un drošību saskaņā ar Statūtiem, ari ANO Ģenerālsekretārs var spēlēt ļoti pozitīvu lomu ar savu "kluso" (quiet) diplomātiju, kas var sekmēt spriedzes mazināšanu un konfliktu likvidācijas iespēju noskaidrošanu.

Arī Ģenerālā asambleja ir tiesīga nākt klajā ar iniciatīvu par konsultācijām konfliktā iesaistīto pušu tuvināšanai un sarunu sākšanai.

Eksperti identificēja četras jomas, kur ANO var sekmēt atbruņošanos:

1) priekšlikumu formulēšana (articulation);

2) ieguldījumi (contributions) līgumu īstenošanā;

3) ideju ģenerācija izpētes rezultātā;

4) ANO kā foruma izmantošana daudzpusējām sarunām.

ANO Statūti un institucionālās bāzes iespējas īpaši jāizmanto šādās jomās:

a) strīdu mierīga izlīdzināšana;

b) miera saglabāšanas procedūras uzlabošana;

c) reģionālo procedūru uzlabošana;

d) to miera apdraudējumu novēršana, kas izriet no starptautiskajās konvencijās noteikto cilvēka tiesību pārkāpumiem;

e) koloniālisma un aparteīda izskaušana.

Pilnīga kodolkara briesmu novēršana iespējama tikai šo ieroču iznīcināšanas gadījumā. Kodolieroču nepielietošanas (non-firstuse) deklarācijas no dažu kodollielvalstu puses pagaidām bijušas tikai vienpusējas (unilateral). Citas lielvalstis turpretim deklarējušas, ka pielietos tos tikai agresijas gadījumā. Process jāsāk ar kaujas lauka ieroču (battlefield) skaita samazināšanu un to atvilkšanu no varbūtējās frontes līnijas.

Viens no svarīgākajiem ir līgumu izpildes verifikācijas process. Neskatoties uz to, ka 100% garantēta verifikācijanav iespējama, tas tomēr nedrīkst kļūt par šķērsli tālāko atbruņošanās līgumu noslēgšanai.

Drošība tiek uzskatīta an par politisko un ekonomisko attiecību starp valstīm sekām. Progresam ieroču samazināšanā un uzticības pasākumiem šajā sfērā jāseko valstu sadarbības pieaugumam daudzās — ekonomikas, sociālajā, zinātnes un kultūras —jomās. Tā kā visas valstis ir savstarpēji saistītas sarežģītā tirdzniecības attīstības, enerģijas,

izejvielu un valūtas vienību apmaiņas savstarpējo attiecību tīkla, tad ekonomisko problēmu atrisinājumi arī meklējami tikai uz daudzpusējas bāzes. Uz veselīgākiem pamatiem balstīta starptautiskā ekonomiskā sistēma stiprinātu mieru, mazinātu spriedzi un uzlabotu sadarbību.17

ano ATBRUŅOŠANAS struktūrvienības

UN DARBA KĀRTĪBAS TĒMAS

Kodolieroču un citu mušu iznīcināšanas ieroču problēma bija viena no svarīgākajām problēmām, jau pirms jaunizveidotās Apvienotās Nācijas atklāja savu pirmo Ģenerālo asambleju.

Nākamajā mēnesī pēc ANO Statūtu stāšanās spēkā, respektīvi, 1945. gada novembrī, ASV prezidents H.S. Trumens, Lielbritānijas premjerministrs K.R. Etlijs (Attlee) un Kanādas premjerministrs V. L. Makenzijs pieņēma deklarāciju, kurā aicināja novērst atomenerģijas izmantošanu graujošos mērķos un pielietot to vienīgi mierīgiem uzdevumiem.

Dažus mēnešus pēc tam, kad pirmās atombumbas bija nomestas uz Hirosimu un Nagasaki, ANO ĢA pieņēma savu pirmo rezolūciju par atbruņošanos un atomenerģijas komisijas izveidošanu. Atomenerģijas komisiju ANO ĢA izveidoja 1946. gadā no visiem Drošības padomes pastāvīgajiem locekļiem un Kanādas. Komisijas funkcijās starp citiem uzdevumiem bija noteikts kontrolēt, lai atomenerģija tiktu izmantota tikai mierīgiem mērķiem, bet atomieroči un citi masu iznīcināšanas ieroči tiktu iznīcināti.18 Komisijas sastāvu tajā pašā gadā paplašināja līdz 12 locekļiem. Komisijas otrajā sēdē 1946. gada 19. jūnijā PSRS lika priekšā starptautisko līgumu, kas aizliegtu atomieroču ražošanu un izmantošanu.

Tajā pašā gadā Atomenerģijas komisija ierosināja ieviest stingru un visaptverošu starptautisko kodolenerģijas izmantošanas kontroles un inspekcijas sistēmu ar visu ANO dalībvalstu līdzdalību. Vēlāk šī kontroles sistēma tika virzīta uz efektīvas atomieroču aizlieguma sistēmas izveidošanu, par ko tomēr vienoties neizdevās. Apzinoties, ka šo jautājumu vienlaicīgi ar bruņojuma un bruņoto spēku samazināšanu risināt neizdosies, 1950. gadā ĢA ar rezolūciju 496 (V) izveidoja Divpadsmit locekļu komiteju (Commitee of Twelve) jaunas atbruņošanās komisijas izveidošanai.19

ĢA sestās sesijas laikā 1951. gadā pēc ASV, Francijas un Lielbritānijas priekšlikuma pieņēma darba kārtības tēmu par Visu bruņoto spēku un bruņojumu regulēšanu, ierobežošanu un sabalansētu samazināšanu,20 Procesa sastāvdaļa bija visu bruņoto spēku skaita atklāšana un verifikācija. Vienlaicīgi PSRS nāca klajā ar savu priekšlikumu, kas cita starpā aicināja nosodīt Atlantijas paktu, ārvalstu karabāzes svešās teritorijās un pārtraukt karu Korejā.

17 Disarmament, Fact Sheet No. 48 (1986) pp. 7—23.

18 The United Nations and Disarmament since 1945, United Nations, N.Y. (1996) pp. 1—2.

19 Yearbook ofthe United Nations (1951) pp. 161—162.

20 Regulation, limitation and balanced reduction of all armed forces and all armaments.

Mērķi par vispārēju un pilnīgu atbruņošanos (general and complete disarmament) starptautiskajā kontrolē ANO pasludināja jau 1959. gadā. 1961. gadā ASV un PSRS vienojās noteikt atbruņošanās principus. Tomēr tām neizdevās vienoties pat par kodolieroču izmēģinājumu aizliegumu principiem.

Tāpēc 1969. gadā ANO ĢA nākamo dekādi, sākot ar 1970. gadu, pasludināja par Atbruņošanās dekādi. Neskatoties uz to, kodolbruņošanās sacensība šajos gados pat saasinājās. 1978. gadā ĢA sasauca Speciālu atbruņošanās sesiju. Sesijas Nobeiguma dokumentā bija izstrādāta atbruņošanās pasākumu programma. Neskatoties uz to, situācija turpināja pasliktināties un militārie budžeti pieaugt. Tāpēc arī nākamā dekāde no 1980. gada uz priekšu tika pasludināta par atbruņošanās dekādi, kura noteica prioritātes Pasaules atbruņošanās kampaņai (World Disarmament Campaign).

ĢA Trešā speciālā sesija atbruņošanāsjautājumos sākās 1988. gada 31. maijā.21

Četras lielvalstis vienojās izveidot jaunu komisiju, kas aizvietotu Atomenerģijas komiteju un Parastā (kovencionālā) bruņojuma komisiju (Commissionfor Conventional Armaments), nosaucot to par Atomenerģijas un konvencionālā bruņojuma komisiju un pakļaujot Drošības padomei. Plānoja šai komisijai uzdot risināt bruņojuma, arī atomieroču aizlieguma un atbruņošanās jautājumus. Paredzēja nepieciešamību pēc pilna atklātuma bruņojuma jautājumos. Tomēr PSRS šajā laikā kategoriski iestājās pret vadošo Rietumvalstu priekšlikumu par "progresējošu datu atklāšanu par katras valsts bruņojumu", iebilstot pret pastāvīgu datu pārbaudi uz vietas ar īpašu inspektoru un kontrolieru palīdzību, jo tas būtu pretrunā ar valsts suverenitātes principu. Tāpēc lielvalstis vienojās par principu, ka kontroles institūcija vienosies par pārbaudes vietu un laiku un šos lēmumus pieņems ar balsu vairākumu, kas būs saistoši visiem bez veto tiesībām.22

Rietumvalstis savukārt nepiekrita PSRS priekšlikumam noteikt vispārēju atomieroču ražošanas aizliegumu un izveidot šī aizlieguma īstenošanas kontroli, kā arī Rietumvalstu atomieroču arsenālu samazināt par vienu trešdaļu. Rietumvalstis iebilda, ka pirms vispārēja kontroles mehānisma izveidošanas nekādiem aizliegumiem neesot praktiskas nozīmes, bet bruņojuma samazināšana par noteiktu dalu pat paātrināšot bruņošanās tempus. Turklāt pati skaitliskā samazināšana esot iespējama tikai pēc šī skaita noteikšanas ar starptautiskās kontroles palīdzību. 23

1952. gada 11. janvārī ar ĢA rezolūciju 502(VI) tika izveidota Atbruņošanās komisija (Disarmament Commission), kura pēc rezolūcijas 1. punkta tika pakļauta Drošības padomei, nosakot par tās locekļiem to pašu valstu pārstāvjus, kas bija Atomenerģijas komisijā un Komisijā par konvenciālo bruņojumu. Ar šīs rezolūcijas 2. punktu Atomenerģijas komisija tika likvidēta.

Atbruņošanās komisijai (3. p.) uzdeva sagatavot priekšlikumus līgumam par visu veidu bruņojuma un bruņoto spēku regulēšanu, ierobežošanu un sabalansētu samazināšanu. Rezolūcijā bija noteikta arī starptautiska, efektīva pārbaudes mehānisma (verification, inspections) nepieciešamība.

21 Disarmament, A periodical review by the United Nations, Vol. XI, No. 3 (1988) p. 1.

22 Yearbook of the United Nations, Special Edition UN Fifth Anniversary 1945—1995, New York (1995) pp. 142—144.

23 Ibid.

Tā ka pirmajā perioda progress koordinētas visaptverošas atbruņošanas virziena netika panākts, tad mūsu gadsimta 50. gadu beigās lielāku uzmanību sāka pievērst pakāpenisku — "pa dajām" — atbmņošanās pasākumu īstenošanai (partial approach).24

1980. gadā ĢA izveidoja neatkarīgu ANO Institūtu atbruņošanās pētījumiem (United Nations Institute for Disarmament Research — UNIDIR), kas nodarbojās arī ar starptautiskās drošības un miera uzturēšanas problēmu izstrādi.25

1987. gada 18. novembrī ANO Ģenerālā asambleja ar rezolūciju 41/76 pieņēma Deklarāciju par atteikšanos no spēka draudiem un šī principa pielietošanas starptautiskajās attiecībās efektivitātes pastiprināšanu. Deklarācija sastāvēja no loti garas preambulas I un II dalās un 33 punktiem. Šajā Deklarācijā no jauna bija apstiprinātas 1970. gada Deklarācijas par starptautisko tiesību pamatprincipiem, kā arī Agresijas definīcijas galvenās idejas jautājumā par atteikšanos no spēka pielietošanas.

Deklarācija noliedza ne tikai militārā spēka, bet arī ekonomisko un politisko pasākumu pielietošanu "ar mērķi pakļaut sev citu valsti" (8. punkts). Deklarācijā apstiprināts Stimsona doktrīnas princips par spēka pielietošanas rezultātā panākto teritoriālo ieguvumu neatzīšanu.

Deklarācijas 33. a) un b) punktā apstiprinātas valstu tiesības pielietot spēku pašaizsardzībai saskaņā ar ANO Statūtiem. Šī punkta 3. daļā pasludināts, ka "nekas šajā Deklarācijā nevar nekādā veidā radīt kaitējumu no Statūtiem izrietošajām tautu tiesībām uz pašnoteikšanos, brīvību un neatkarību, kurām ar spēku šīs tiesības atņemtas..."26

ATBRUŅOŠANAS DEKĀDES

1959. gadā ĢA pieņēma rezolūciju 1378(XIV), kas izvirzīja par mērķi vispārēju un pilnīgu atbruņošanos, bet 1961. gadā rezolūciju 1722(XVI), kas apsveica ASV un PSRS izstrādātos atbruņošanās principus. Desmitgadu laikā pēc rezolūcijas 1378(XIV) pieņemšanas pasaule praktiskās atbruņošanās jautājumos nebija pavirzījusies no vietas. Tieši otrādi militarizācijabija pastiprinājusies un bruņojums pieaudzis. Tāpēc ANO izsludināja 70., 80. un 90. gadus par atbruņošanās dekādēm.

Pirmā atbruņošanās dekāde tika ievadīta ar ĢA 1969. gada 16. decembra rezolūciju 2602 E (XXIV), kura pasludināja 70. gadus par Atbruņošanās dekādi (Disarmament Decade) un pieņēma lēmumu par Atbruņošanās komitejas konferenci (Conference of the Committee on Disarmament — CCD). ĢA aicināja valdības bez atlikšanas intensificēt savas pūles kodolbruņojuma sacensības pārtraukšanai, kodolatbruņošanās uzsākšanai un citu masu iznīcināšanas ieroču izskaušanai.

ĢA 25. sesijas laikā 1970. gadā vērsa CCD uzmanību uz Pirmās komitejas darba laikā izteiktajiem priekšlikumiem par atbruņošanos; ierosināja novadīt bruņošanai

24 The United Nations and Disarmament since 1945, p. 3.

25 United Nations at 50, Notēs for Speakers, United Nations, N.Y. (1995) p. 25.

26 UN Doc. DPI/931 - May 1988 - 2M.

tērētos līdzekjusjaunattīstības valstu ekonomikas attīstībai, īpaši to zinātnes un tehnikas progresam.[813]

Otrā atbruņošanās dekāde tika noteikta ar ĢA 1980. gada 3. decembra rezolūciju. Tās plānus sagatavoja Atbruņošanās komisija un tos pievienoja ĢA rezolūcijai 35/46, kuras I dala uzskaitīja Pirmās atbruņošanās dekādes uzdevumus un stāvokli desmitgades beigās, kura beidzās bez īpašiem rezultātiem, izņemot dažas nelielas vienošanās.

Rezolūcijas II daļā "Mērķi un principi" uzskaitīti šādi Otrās atbruņošanās dekādes mērķi: bruņošanās, īpaši kodolbruņošanās sacensības apturēšana un bruņojuma samazināšana, atbruņošanās līgumu noslēgšana un īstenošana, starptautiskā miera un drošības stiprināšana, bruņošanās mērķiem izlietojamo līdzekļu izbrivēšana Trešās ANO attīstības dekādes (80. gadi) mērķu īstenošanai.

III nodaļā bija noteiktas galvenās prioritātes un nozares darbības spēku koncentrācijai.[814]

Trešā atbruņošanās dekāde tika pasludināta saskaņā ar ANO ĢA 1990. gada

4. decembra rezolūciju 45/62, pēc kuras tika pieņemta Deklarācija par 90. gadu pasludināšanu par Trešo atbruņošanās dekādi. Deklarācijas 2. punktā bija norādīts kā uz zināmiem panākumiem Otrās dekādes laikā, tā arī uz tās mērķu neīstenošanu pilnībā.

4. punkts izvirzīja par mērķi

• kodolatbruņošanos un galīgu šī bruņojuma veida likvidāciju;

• pilnīgu kodolizmēģinājumu aizliegumu;

• kodolieroču neizplatīšanas režīma sasniegšanu;

» bruņojuma sacensību novēršanu kosmosā;

• uzticības pasākumu iedibināšanu jūras flotēs;

• visu veidu ieroču šķiru bruņojuma samazināšanu;

• vienošanos par konvencionālo ieroču ierobežošanu Eiropā noslēgšanu;

» vienošanos par ķīmisko ieroču aizliegumu noslēgšanu;

• verifikācijas metožu uzlabošanu;

• bruņošanās sacensību apturēšanu un reālas atbruņošanās uzsākšanu;

» kodolbrīvo un miera zonu izveidošanu.

Šos mērķus tika plānots ietvert visaptverošā atbruņošanās programmā. ANO plānoja arī turpināt savus pasākumus kā uz daudzpusējiem, tā divpusējiem pamatiem.

1994. gadā ar rezolūciju 49/75B ĢA aicināja pārskatīt un papildināt Deklarācijas īstenošanu.

PASAULES ATBRUŅOŠANAS KONFERENCE

1987. gada ANO atbruņošanās konferences rezultātā tika izveidots vienots daudzpusēju atbruņošanās sarunu forums — Atbruņošanās komiteja, kuru kopš 1984. gada 7. februāra sauc — Atbruņošanās konference. To veido 40 valstu pārstāvji, ieskaitot 5 kodolvalstu un 35 citu valstu diplomātus.[815] Atbruņošanas konference (Conference on Disarmament) ir galvenais vispasaules atbruņošanās sarunu forums. Tai ir savi procedūras noteikumi, un tā pati pieņem savu dienaskārtību, ņemot vērā ĢA rekomendācijas. Konference katru gadu ziņo par savu darbību ANO.[816] Tā ieguva savu esošo nosaukumu 1984. gadā.

Ad Hoc Komiteja pasaules atbruņošanās konferencei noturēja divas sesijas 1980. gadā. Tās ziņojumā Ģenerālajai asamblejai Ad Hoc Komiteja ziņoja, ka pastāvīgi uzturējusi ciešus kontaktus ar kodolvalstīm, ziņoja par saņemto informāciju. PSRS aicināja sasaukt pasaules atbruņošanās konferenci, bet pārējās kodollielvalstis šaubījās par šī pasākuma praktiskumu. Komiteja tomēr argumentēja, ka šādas konferences sasaukšanas ideja ieguvusi plašu starptautisko atbalstu ANO dalībvalstu vidū. Tomēr konsensusa par tās sasaukšanu kodolvalstu vidū nebija, bet no tā bija atkarīgi šādas konferences panākumi.[817]

Tāpēc 1980. gada 12. decembrī ĢA bez balsojuma pieņēma rezolūciju 35/151, ar kuru tā atjaunoja Ad Hoc Komitejas mandātu.

Patlaban Atbruņošanās konference nodarbojas praktiski ar visiem atbruņošanās jautājumiem, par ko sīkāk būs stāstīts tālāk. 1995. gadā tās dienaskārtības galvenā tēma bija vispārējā kodolizmēģinājumu aizlieguma panākšana.[818] [819]

ĢENERĀLĀS ASAMBLEJAS SPECIĀLĀS SESIJAS ATBRUŅOŠANĀS JAUTĀJUMOS

No 1987. gada 23. maija līdz 1. jūlijam ĢA Ņujorkā noturēja savu Desmito speciālo — Pirmo sesiju atbruņošanās jautājumos. Šī bija pirmā speciālā sesija, kas bija veltīta atbruņošanās problēmām. Tās noturēšanu 1961. gadā ierosināja Nepievienojušos valstu galvu konference (Non-aligned countries). Desmitā speciālā sesija atbruņošanās jautājumos iedibināja starptautiskās atbruņošanās stratēģiju, kuras mērķis bija pilnīga un galīga atbruņošanās efektīvā starptautiskā kontrolē. Sesijā piedalījās rekorda skaitlis — 126 dalībvalstis, 19 valstu galvas un 51 ārlietu ministrs. Pirmo reizi pasaules vēsturē atbruņošanās sarunās valstis sasniedza konsensusu atbruņošanās stratēģijas jautājumos.

1978. gada 30. jūnijā šajā sesijā ĢA pieņēma rezolūciju S-10/2, ar kuru tā apstiprināja no 126 paragrāfiem sastāvošu Nobeiguma dokumentuP kas noteica ANO vadošo lomu un plašus ietvarus tālākajiem ANO atbruņošanās pasākumiem. Tas sastāvēja no 4 dalām: Ievada, Deklarācijas, Darbības programmas un Rekomendācijām par jaunu starptautiskās atbruņošanās sarunu mehānismu.

Ievadā bija konstatēts, ka ieroču, īpaši kodolieroču, uzkrāšana rada lielākus draudus, nekā aizsargā cilvēci. Tāpēc iestājies laiks apturēt bruņošanās sacensību, atteikties no spēka pielietošanas starptautiskajās attiecībās un meklēt cilvēces drošību pakāpeniskas atbruņošanās pasākumos.

Deklarācijā bija teikts, ka patiesu un ilgstošu mieru iespējams panākt vienīgi, efektīvi īstenojot ANO Statūtos noteikto drošības sistēmu, ātri un ievērojami, sabalansēti samazinot bruņojumu un bruņotos spēkus uz starptautiskā līguma pamata tā, lai garantētu ikvienai valstij drošību un neviena valsts vai valstu grupa nevarētu sev jebkurā etapā iegūt priekšrocības pār citām. Drošība jebkurā nākamajā etapā panākama iespējami viszemākā bruņojuma un bruņoto spēku līmenī. Procesu jāpavada attiecīgai verifikācijas procedūrai katrā etapā. Galvenais mērķis ir novērst pasaules karu un kodolkaru.

Darbības programma (Programmē of Action) noteica prioritātes un steidzamākos atbruņošanās pasākumus, kā sarunas par atbruņošanos šādās ieroču grupās un jomās: kodolieroči, citi masu iznīcināšanas (mass distruction) ieroči, ieskaitot ķīmiskos, konvencionālie ieroči, ieroči, kas var radīt pārmērīgus bojājumus; bruņoto spēku samazināšana; kodolieroču pilnīga izskaušana. Galveno atbildību par kodolkara un spēka pielietošanas novēršanu dalībvalstis uzlika kodolvalstīm.

Beidzamajā nodaļā "Mehānismi" atzīmēta nepieciešamība atdzīvināt atbruņošanās procesu un iezīmēta konsensusa vienošanās, kas sasniegta par attiecīgo atbruņošanās forumu iedibināšanu.

ANO Ģenerālās asamblejas Otrā speciālā sesija atbruņošanās jautājumos notika no 1982. gada7. līdz 10. jūlijam Ņujorkā. Sesijā piedalījās 18 valstu un valdību galvas, 44 ārlietu ministri un 140 valstu pārstāvji, kā arī vairāk par 3000 pārstāvjiem no 450 nevalstiskajām organizācijām 47 valstīs.

Ģenerālajai asamblejai iesniedza 5 rezolūciju projektus par kodolbruņojuma iesaldēšanu, kodolkara novēršanu, kodolieroču aizliegumu un kodolatbruņošanos. Nevienu no tām nepieņēma. Sesijas panākumi bija mazāki nekā 1978. gada Speciālajai sesijai. Tomēr 1982. gada Noslēguma dokumentā (Concluding Document) tika apstiprināta 1978. gada Nobeiguma dokumenta spēkā esamība. Noslēguma dokumentā tika apstiprināta ANO centrālā loma atbruņošanās procesā. Tika aicināts stiprināt Atbruņošanās komitejas kā vienīgā daudzpusējo sarunu foruma, kurā piedalās 40 valstu pārstāvji, darba efektivitāti. Sājā sesijā tika izsludināta Pasaules atbruņošanās kampaņa (World Disarmament Campaign).[820]

Citas speciālās sesijas atbruņošanās jautājumos notika 1982. un 1988. gadā, bet to nobeigumā nekādus dokumentus ar īpašu nozīmi nepieņēma. 1994. gadā ĢA ar rezolūciju 49/75 I nolēma sasaukt ceturto speciālo sesiju atbruņošanās jautājumos.

PASAULES ATBRUŅOŠANAS KAMPAŅA

ANO Desmitās speciālās sesijas Nobeiguma dokuments aicināja valdības, valdību un nevalstiskās organizācijas izveidot atbruņošanās izglītības programmas, lai radītu lielāku izpratni par nepieciešamību pēc atbruņošanās. 1982. gadā ANO Ģenerālsekretārs savā ziņojumā ĢA iezīmēja Pasaules atbruņošanās kampaņas programmu,35 kura tika uzsākta ĢA Divpadsmitajā speciālajā sesijā—otrajāno tām, kas bija veltītas atbruņošanās jautājumiem. Kampaņas organizators bija ANO Atbruņošanās departaments.

Kampaņas mērķis bija informēt un izglītot pasaules sabiedrību, lai rastu tajā atbalstu ANO atbruņošanās pasākumiem. Šī kampaņa sākās 1982. gada 7. jūnijā vienlaicīgi ar ĢA Otrās speciālās sesijas atbruņošanās jautājumos atklāšanu. ĢA apstiprināja vispārējos kampaņas ietvarus un 1983. gada pasākumu programmu. Tā arī uzaicināja dalībvalstis sadarboties ar ANO, lai nodrošinātu labāku informācijas plūsmu atbruņošanās jautājumos, un aicināja tās mudināt savu valstu pilsoņus izteikties atbruņošanās jautājumos. Programma bija saistīta ar ANO audiovizuālo materiālu izdošanu, semināru un speciālo pasākumu organizēšanu, ieskaitot atbruņošanās nedēļu un ANO informācijas centru pasākumus.

1982. gadā ĢA pasaules atbruņošanās kampaņas sakarā pieņēma trīs rezolūcijas. Ar rezolūciju 37/100 H ĢA apstiprināja ietvarus un darbības programmu, kurus kampaņai noteica Ģenerālsekretārs.

Ar rezolūciju 37/100 I dalībvalstis tika aicinātas īstenot kampaņas pasākumus, ņemot vērā speciālajā atbruņošanās sesijā izteiktos viedokļus, tajā skaitā parakstu vākšanu visas pasaules mērogā par atbruņošanos un izvairīšanos no nepatiesas informācijas publicēšanas.36

Ar rezolūciju 37/100 J, kura tika pieņemta bez balsošanas, ĢA aicināja dalībvalstis plaši izplatīt precīzu informāciju saviem pilsoņiem atbruņošanās jautājumos, organizējot darbu kā valdību, tā arī nevalstiskā līmenī, aicināt izteikties savus pilsoņus un piedalīties attiecīgos pasākumos.

Ar rezolūciju 37/94 В ANO ĢA pieprasīja Ģenerālsekretāram nodrošināt, lai kampaņa izteiktu savu viedokli par masu informācijas līdzekļu lomu sabiedriskās domas, sadarbības un izpratnes veidošanai atbruņošanās jautājumos.37

Ar 1992. gada rezolūciju 47/53 D Ģenerālā asambleja nolēma, ka turpmāk pasaules atbruņošanās kampaņa tiks dēvēta par Apvienoto Nāciju Atbruņošanās informācijas programmu (Disarmament Information Programmē), kas darbosies ar vēlētu pārstāvju, pētniecisko institūtu, izglītošanas grupu, nevalstisko organizāciju un masu mediju starpniecību.38

UZTICĪBAS UN KOLEKTĪVĀS DROŠĪBAS PASĀKUMI

Koncepcija par uzticības pasākumiem (austerity measures) arvien vairāk sāka piesaistīt pasaules sabiedrības uzmanību kopš XX gs. 70. gadu sākuma. To mērķis bija daļēja vai pilnīga neuzticības, baiļu, spriedzes un citu faktoru, kas sekmē

35 Par to tuvāk sk. — Disarmament, Fact Sheet No. 36 (1984).

36 The World Disarmament Campaign, Questions and Answers, UN (1985).

37 Yearbook of the United Nations (1982) pp. 31, 33—34.

38 Tuvāk par kampaņu sk. —Disarmament, Fact Sheet No. 24 (1984).

bruņošanas sacensību, likvidācija. Pastāvēja viedoklis, ka šie pasākumi jāveido pirmām kārtām lieliem līgumiem militārajā un politiskajājomā, kuri skar kā kodoltermisko, tā ari parasto bruņojumu, kodolkara novēršanu un saistības nepielietot pirmiem kodolieročus.

Cits viedoklis bija, ka deklaratīvi pasākumi nevar aizvietot konkrētus materiālās atbruņošanās pasākumus.

Jautājums par uzticības pasākumiem pirmo reizi pēckara periodā tika izvirzīts sakarā ar Eiropu.

1975. gada 1. augustā Helsinkos tika parakstīts Eiropas drošības un sadarbības apspriedes Nobeiguma akts?9 Šajā apspriedē piedalījās 33 Eiropas valstu, ASV un Kanādas vadītāji. Šo apspriedi gatavoja vairākos raundos Zenēvā un Helsinkos, sākot ar 1972. gadu.40

Nobeiguma akta sadaļā "Jautājumi, kas attiecas uz drošību Eiropā" bija ietverts Dokuments par soliem uzticības nostiprināšanai un dažiem drošības un atbruņošanās aspektiem, kurš sastāvēja no preambulas, I, II un III nodalās. Nodaļā "Iepriekšēja paziņošana par lieliem militāriem manevriem" bija pasludināts, ka tiks paziņots par lieliem sauszemes karaspēka manevriem Eiropā, blakus esošajā jūras vai gaisa rajonā vai gaisa telpā, kuros būs iesaistīti kopskaitā vairāk nekā 25 000 cilvēku un kuri tiks rīkoti kopā ar jūras vai gaisa spēkiem.

Ja dalībvalsts teritorija sniedzas ārpus Eiropas, iepriekšēja paziņošana nepieciešama vienīgi par manevriem, ko rīko līdz 250 km attālumā no robežas, kas vērsta uz jebkuru Eiropas dalībvalsti. Paziņojumi jānosūta vismaz 21 dienu pirms manevru sākuma. Puses var paziņot ari par mazākiem manevriem.

Puses šādās mācībās apmainās ar novērotājiem, kurus uzaicina pa diplomātiskajiem kanāliem uz divpusējiem pamatiem savstarpības garā, ielūdzējai valstij nosakot to skaitu un piedalīšanās kārtību katrā konkrētā gadījumā.

Citas dalībvalstis jāinformē par plašu karaspēka pārvietošanu, taču termins "plašu" nav izskaidrots.

Citu uzticības pasākumu klāstā ir apņemšanās sekmēt "militārā personāla apmaiņu pēc ielūguma, ieskaitot militāro delegāciju vizītes". Tālāk dalībvalstis apņēmās sekmēt atbruņošanos, kas "galu galā novedīs pie stingri un efektīvi starptautiskai kontrolei pakļautas vispārējas un pilnīgas atbruņošanās".

Dokumenta Ш sadaļā "Vispārīgi apsvērumi" noteikts, ka

« drošības politiskie un militārie aspekti savstarpēji papildina viens otru;

♦ katras dalībvalsts drošība ir saistīta ar drošību Eiropā kopumā un Vidusjūras reģionā;

♦ tiek respektētas visu dalībvalstu drošības intereses, kas izriet no to suverēnās vienlīdzības.41

39 Latviešu valoda pilnu tekstu sk. — Miera, drošības un sadarbības varda. — Rīga: Liesma, 1975.

40 Par visa Helsinku procesa 20 gadu vēsturi kopumā sk. — "CSCE 20 years", in — Finnish Perspectives 5/95.

4lAutentisko tekstu latviešu vai. sk. — Miera, drošības un sadraudzības varda, 24.—29. lpp.

ANO GLOBĀLIE UZTICĪBAS PASĀKUMI

Šie pasākumi tika apspriesti šajā nodaļā iepriekš minētajā 1978. gada QA Speciālajā atbruņošanās jautājumiem veltītajā sesijā, kurā konstatēja, ka uzticības stiprināšana varētu manāmi sekmēt tālāko atbruņošanās procesu. Uzticības pasākumu vidū bija minētas starpvaldību tikšanās, īpaši spriedzes vietās, ieskaitot tādus pasākumus kā tiešo sakaru līniju iedibināšanu, kas varētu novērst kara izcelšanos gadījuma, datoru kļūdu vai sakaru traucējumu dēļ.

Globālo uzticības pasākumu izpēte, kuru iniciatore ANO bija YFR, tika apkopota īpašā dokumentā, kurš tika publicēts Atbruņošanās faktu biļetenā Nr. 20.42 Šī dokumenta uzdevums bija dot valdību rīcībā galvenos principus uzticības pasākumu veikšanai. Dokumenta autori izteica viedokli, ka uzticības pasākumiem, kuriem ir militārs raksturs, ir primāra nozīme. Tomēr tikai militārie pasākumi vien ir nepietiekami. Uzticības pasākumu priekšnoteikumi ir saistīti ar vēsturisko pieredzi, ģeogrāfiskajiem, stratēģiskajiem, politiskajiem, ekonomiskajiem, sociālajiem un citiem faktoriem. Visi šie faktori ir saistīti ar priekšstatu par briesmām, kurām ir psiholoģisks raksturs.

Destabilizācija ir arī saistīta ar pretējās puses bruņojuma un citas valsts patieso nodomu nepietiekamu zināšanu. Tāpēc nepieciešams sekmēt personīgos kontaktus visos politisko un militāro lēmumu pieņemšanas līmeņos savstarpējo problēmu izzināšanai un sadarbības stiprināšanai drošības jomā, kā ari informācijas apmaiņai, kas ir īpaši svarīga krīžu situācijās.

Tomēr uzticības pasākumi nedrīkst aizvietot reālās atbruņošanās pasākumus.43

1982. gadā ĢA lika priekšā Atbruņošanās komisijai izstrādātga/reKttsprincipus uzticības pasākumiem kā globālā, tā ari reģionālā līmenī. 1988. gadā komisija pēc kon-sensusa principa pieņēma šo vadlīniju tekstu. Komisija šajā dokumentā izteica viedokli, ka uzticības pasākumu vidū svarīgi ir pasākumi, kas skar kodolieročus. Dokumentā komisija uzsvēra daudzpusēju pieeju uzticības pasākumiem, kas aptver gan militārus, gan nemilitārus pasākumus. Daudzos pasaules reģionos ekonomiskajiem aspektiem, respektīvi, valstu izdzīvošanai, ir tikpat liels iespaids uz valstu nacionālo drošību kā militārajiem.

Dokumenta izvirzīto uzticības pasākumu principu vidū ir ANO Statūtu un 1978. gada Nobeiguma dokumenta stingra ievērošana. Centrālā nozīme uzticības pasākumu vidū ir to briesmu mazināšanai, kuras var izraisīt nepareiza citas valsts militārā pasākuma novērtēšana, militārās konfrontācijas un slepenas gatavošanās karam, kā ari negaidītu uzbrukumu un kara izcelšanās kļūdas dēļ novēršana. Liela nozīme ir arī atbruņošanās līgumu izpildes pārbaudei.

Svarīga ir apmaiņa ar informāciju par bruņotajiem spēkiem un militārām darbībām. Katrai valstij ir tiesības, lai tās drošība netiktu apdraudēta, tiesības uz garantijām, lai kāda valsts vai to grupa neiegūtu priekšrocības atbruņošanās procesa laikā. Zināmu uzticības pasākumu statuss var tik tālu pieaugt, ka tas var iegūt "uzvedības modeļa" starptautisko tiesību normas raksturu.44

42 Saies No. R.82.DG.

43 Disarmament, Fact Sheet No. 57, pp. 4—7.

44 Ibid.,pp. 15—20.

STOKHOLMAS KONFERENCE

Turpmākās konferences iepriekšējā nodaļā izgaismotā Helsinku vienošanās Nobeiguma akta īstenošanai notika Belgradāno 1977. līdz 1978. gadam^821, Madridēno 1980. līdz 1983. gadam^822, bet trešā — Vīne 1987. gada novembrī.[823] [824]

Madrides konferencē par pasākumu turpinājumu EDSA ietvaros pieņēma lēmumu par speciālas Konferences par uzticības pasākumiem, drošību un atbruņošanos Eiropā sasaukšanu. Šīs konferences pirmais etaps notika Stokholmā no 1984. gada janvāra līdz 1986. gada septembrim.

Stokholmas konferences uzdevums bija vairākos etapos īstenot jaunus, efektīvus un konkrētus uzticības un drošības pasākumus zemāka bruņojuma līmeņa sasniegšanai Eiropā. Sākotnēji tika plānots, ka konference uzsāks procesu, kura pirmais etaps būs veltīts militārās pretimstāvēšanas samazināšanas, drošības un uzticības reģionālo pasākumu kompleksa apspriešanai. Tika plānots, ka šie pasākumi aptvers visu Eiropu un piegulošo Pasaules okeāna reģionu, kā ari gaisa telpu virs tiem un tos saistīs ar adekvātas pārbaudes pasākumiem. Tika plānots arī uzlabot Helsinku vienošanās Nobeiguma akta noteikumus.

Konferences dalībnieki nespēja vienoties visos jautājumos, tomēr 1986. gada 19. septembrī tie pieņēma Konferences par uzticības pasākumiem, drošību un atbruņošanos Eiropā Stokholmas dokumentu^48, kas balstās uz savstarpējo interešu sabalansētību, kā arī ņem vērā esošās realitātes Eiropā. Saskaņā ar Dokumentu kā ietilpstoša uzticības pasākumos sauszemes karaspēka darbība atsevišķi vai kopā ar gaisa un jūras spēkiemjāziņo gadījumos, kad militārajos pasākumos piedalās vismaz 13 000 cilvēku vai 300 tanku, ja tie organizēti divīzijas vai citas struktūras veidā. Paziņojums par pasākumu jāsniedz 42 dienas pirms pasākuma sākuma. Gaisa spēku darbība jāziņo, ja pasākumā tiek plānoti vismaz 200 lidmašīnu izlidojumi. Militārā darbība jāziņo gadījumā, ja tajā piedalās vismaz 3000 desantnieku.

Ziņojumā nepieciešams ietvert militārās darbības nosaukumu, mērķi, karaspēka un bruņojuma skaitlisko sastāvu, kalibru, raksturu un valstis, kas tajā piedalās, ko-mandsastāva līmeni. īpaša uzmanība tiek veltīta gaisa spēku izlidojumu mērķu paziņošanai.

Jāziņo ne tikai par mācībām, bet arī par karaspēka pārvietošanu un koncentrāciju. Puses ir vienojušās par ikgadēju apmaiņu ar savu tādu militāro pasākumu plāniem, par kuriem jāziņo. Apmaiņai par nākamā gada plāniem jānotiek līdz tekošā gada novembrim. Ja militārā pasākumā piedalās vairāk nekā 40 000 vīru liels karaspēks, tad par to jāziņo vismaz divus gadus iepriekš. Šādi pasākumi aizliegti, ja par tiem

nav paziņots vismaz vienu gadu iepriekš. Pasākumus, kuros piedalās vairāk nekā 75 000 vīru liels karaspēks, var īstenot vienīgi tad, ja par tiem paziņots vismaz 2 gadus iepriekš.

Katra dalībvalsts var sūtīt līdz 2 novērotājiem uz citas valsts militāro pasākumu, par kuru ir jāziņo, ja pasākumā piedalās vismaz 17 000 cilvēku. Jebkura dalībvalsts var sūtīt savus novērotājus uz citas valsts pasākumu, par kuru rodas šaubas no drošības viedokļa. Nevienai dalībvalstij nav jāpieņem vairāk kā viena inspekcija no vienas un tās pašas valsts un ne vairāk kā 3 inspekcijas gadā kopā. Inspekciju jāatļauj veikt uz zemes, no gaisa vai abas metodes. Inspekcijas jāapgādā ar transportu un jānodrošina ar dzīvesvietām^49.

Praktiski Stokholmas Dokumenta noteikumus sāka izmantot no 1987. gada.50

EDSA 1989. GADA VINES NOBEIGUMA DOKUMENTS

No 1986. gada 4. novembra līdz 1989. gada 19. janvārim notika EDSA tikšanās Vīnē. Vīnes nobeiguma dokumentu pieņēma 1989. gada 15. janvārī. Tas galvenokārt bija veltīts cilvēka tiesību jautājumiem un sadarbībai humanitārajā sfērā. Tomēr dala no dokumenta bija veltīta uzticības un drošības veicināšanas pasākumiem. Šo pasākumu vidū noteica nākamo EDSA dalībvalstu tikšanos plānus, tajā skaitā Helsinkos 1992. gadā.51

"PARĪZES HARTA JAUNAJAI EIROPAI"

1990. gada 21. novembrī trīs dienu ilgas galotņu apspriedes rezultātā tika parakstīta "Parīzes harta jaunajai Eiropai"52. Arī šis dokuments lielā mērā bija veltīts cilvēka tiesību vai tā saucamās "cilvēciskās dimensijas" jautājumiem. Tomēr vairākas Hartas nodaļas bija veltītas ari drošības jautājumiem. Hartas nodaļā "Draudzīgas attiecības starp dalībvalstīm" pasludināta uzticība 10 Helsinku Nobeiguma akta principiem, kā arī ANO Statūtiem, to nezūdošajai vērtībai un apņēmībai tos īstenot. Hartā paziņots, ka šie principi joprojām veido dalībvalstu attiecību pamatu.

Hartā pasludināts, ka Eiropas sašķeltība ir izbeigusies. "Došība nav dalāma," paziņots Hartā, "un katras dalībvalsts drošība ir nešķirami saistīta ar visu pārējo valstu

49 Rahmaninov Y.H., "On Stockholm Conference", in — Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. X, No. 1, Winter (1986/87) pp. 90—91.

50 Konferences vērtējumu sk. — Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. IX, No. 3 (1986) pp. 67—78.

51 Eiropas drošības un sadarbības apspriedes dalībvalstu pārstāvju Vīnes tikšanās Nobeiguma dokuments.— Rīga: Avots, 1989.

52 Paris Charter for a New Europe. Tekstu latviešu valodā sk. — Ciija. — 1990. — 24. nov. Krievu valodā — Правда. — 1990. — 23 ноября.

drošību." Izteikta pārliecība, ka miera un drošības nostiprināšanai ir absolūti nepieciešams attīstīt demokrātiju, respektēt un efektīvi realizēt cilvēka tiesības.

Nodaļā "Drošība" konstatēts, ka politiskās un militārās situācijas izmaiņas Eiropā paver jaunas iespējas kopīgiem pūliņiem militārās drošības sfērā. Izteikta apņēmība turpināt sarunas par uzticības un drošības pasākumiem Eiropā, kā arī par bruņojuma samazināšanu, pabeidzot tās ne vēlāk kā 1992. gadā Helsinkos.

Nosodīta "nelikumīga rīcība, kas izpaužas spiedienā no ārienes, piespiešanā un graujošajā darbībā". Nosodīti terora akti un izteikta apņēmība sadarboties to apkarošanai.

1992. GADA HELSINKU DOKUMENTS "PĀRMAIŅU IZAICINĀJUMS"

Helsinku dokuments "Pārmaiņu izaicinājums "5 3 bez minoritāšu jautājuma regulējuma un EDS A jauna institucionālā mehānisma iedibināšanas ietvēra arī nodalu "Programma nekavējošai darbībai". Programmā dalībvalstis apņēmušās vistuvākajā laikā pievērsties bruņojuma kontroles, atbruņošanās, uzticības un drošības radīšanas (confidence and security building) pasākumiem.

Pušu saistības šajājomā tiks līdzsvarotas (harmonization) atbilstoši pastāvošajiem līgumiem par konvencionālo bruņojumu Eiropā. Izteikta apņēmība iedibināt globālu apmaiņu ar informāciju par bruņojumu un karaspēku. Puses apņēmās sadarboties militāro rūpnīcu konversijā uz civilo produkciju.

Helsinku 1992. g. sagaitā piedalījās arī Latvijas delegācija.

Viens no svarīgākajiem šī dokumenta aspektiem bija arī nodaļā "EDSA institūciju un struktūru stiprināšana" noteiktais institucionālais mehānisms. Augstākā institūcija palika, kā 1990. gada Parīzes hartā noteikts, valstu un valdību galvas katru otro gadu notiekošajās EDSA darbības pārskata (review) konferencēs. Viņi nosaka prioritātes un dod orientāciju augstākajā politiskajā līmenī.

Pārskata konferences notiek pirms galotņu tikšanās. Tās pārskata EDSA darbību un apspriež tālākos solus EDS A stiprināšanai, kā arī sagatavo uz lēmumiem orientētus dokumentus.

Konferences sagatavo Vecāko pārstāvju komiteja (Committee of Senior Officials — CSO), kura šim nolūkam var sasaukt īpašu sagatavošanas tikšanos. Vecāko pārstāvju komiteja atbild par kontroli, menedžmentu un koordināciju un darbojas kā Padomes aģents pareizo lēmumu pieņemšanā.

EDSA Padome (Council) veido centrālo EDSA lēmumu pieņemšanas un vadošo institūciju (governing body).

Atbildīgais priekšsēdētājs (Chairman-in-Office) ir atbildīgs Padomes un CSO priekšā par koordināciju un konsultācijām tekošajos EDSA jautājumos. Viņam var darbā palīdzēt iepriekšējais un nākamais atbildīgais priekšsēdētājs, tā kopā veidojot "Troiku" [825]

(Troika) un ad hoc vadošas grupas (steering groups). Pēdējas rada atsevišķi katram nepieciešamajam gadījumam (case-by-case-bases), lai palīdzētu atbildīgajam priekšsēdētājam konfliktu novēršanā, krīžu menedžmentā un strīdu atrisināšanā (disputē resolution).

Bez tam 1992. gadā Helsinkos izveidoja ari augstākā komisāra minoritāšu jautājumos posteni, par kuru jau minēts nodaļā "Cilvēka tiesības".

Helsinku dokumenta Ш nodaļā "Agras brīdināšanas (early warning), konfliktu novēršanas un krīžu menedžmenta (ieskaitot faktu noskaidrošanas, ziņotāju misijas un EDSA miera nodrošināšanu) strīdu mierīga izlīdzināšana"noteikts, lai iegūtu agru brīdinājumu par situācijām EDSA areālā, kas potenciāli var attīstīties krīzēs, bruņotos konfliktus ieskaitot, dalībvalstis intensīvi izmantos padziļinātas (in-depth) politiskas konsultācijas.

Uzmanību uz šādām situācijām ar atbildīgā priekšsēdētāja palīdzību var vērst ,

• jebkura strīdā iesaistītā valsts;

• 11 strīdā neiesaistītu valstu grupa;

• Nacionālo minoritāšu augstākais komisārs;

• CPC Konsultatīvā komiteja;

• izmantojot cilvēciskās dimensijas mehānismu vai strīda mierīgas izlīdzināšanas Valletas principus.

Krīžu politiskais menedžments notiek tā, lai izvairītos no jebkuras rīcības, kas varētu saasināt situāciju. Vajadzības gadījumā tiek dotas rekomendācijas, mehānismi un procedūras strīda mierīgai izlīdzināšanai. Puses var meklēt neatkarīgu pušu padomus un konsultācijas. CSO darbosies Padomes vārdā un var noteikt ietvarus krīzes izlīdzināšanai sarunu ceļā (negotiated settlement).

Šajā sakarā CSO var deleģēt uzdevumus atbildīgajam priekšsēdētājam, kas var šim nolūkam norīkot personālo pārstāvi zināmu uzdevumu veikšanai vai "Troikai", ad hoc vadošajai grupai vai CPC Konsultatīvajai komitejai.

EDSA miera nodrošināšanas operācijas saskaņā ar to mandātu ietver civilo un militāro personālu, var rīkoties kā lielos, tā mazākos mērogos un formās, ieskaitot novērošanas un monitoringa misijas un lielāku spēku izvietošanu (observer and monitor missions, deployment). Miera nodrošināšanas operācijas var izmantot inter alia, lai uzraudzītu un palīdzētu saglabāt uguns pārtraukšanu (cease-fires), novērotu karaspēka atvilkšanu (troop withdrawals) un atbalstītu likumības un tiesiskās kārtības uzturēšanu, garantētu humāno un medicīnisko palīdzību un atbalstītu bēgļus.

Padome var nodot miera nodrošināšanas operāciju ANO Drošības padomes izlemšanai. "EDSA miera nodrošināšanas operācijas neietver piespiedu pasākumus" (22), tām nepieciešama iesaistīto pušu piekrišana, un tās jāīsteno bezpartijiski. Tās nav sarunu papildinājums (23, 24, 25).

"Visām dalībvalstīm ir tiesības (eligable) piedalīties EDSA miera nodrošināšanas operācijās." To personālu nodrošina dalībvalstis (35, 36).[826]

7994. GADA VĪNES KONFERENCES PAR UZTICĪBAS UN DROŠĪBAS RADĪŠANAS PASĀKUMIEM UN ATBRUŅOŠANOS EIROPĀ DOKUMENTS

Dokuments^55 tika parakstīts 1994. gada 28. novembri. Dokumenta I nodaļā "Informācija par militārajiem spēkiem" noteikts, ka dalībvalstis ik gadus apmainīsies ar informāciju par to militārajiem spēkiem, organizāciju un galvenajām ieroču šķirām dokumenta teritoriālās pielietošanas zonā katra gada 15. decembrī.

Informācijaijāietver dati par militāro spēku kopējo skaitu, štābu izvietojumu, ieroču sistēmu, tanku, helikopteru, bruņutransportieru, prettanku rakešu palaišanas iekārtu, mīnmetēju un daudzstobru rakešu palaišanas iekārtu ar kalibru virs 100 mm un sapieru mobilo tiltu skaitu.

Par katru militārā personāla pieaugumu virs iepriekš ziņotā par vairāk nekā 1500 cilvēkiem katrā kaujas vienībā (combat unit) un par ikvienas aktīvā dienesta vienības palielināšanu par vairāk nekā 5000 vīriem tajā jāziņo 21 dienu iepriekš. Par "neaktīvo vienību" (non activ unit) "aktivizāciju" jāziņo 21 dienu iepriekš, ja tās pēc personāla sastāva sasniedz 2000 cilvēku. Šādos gadījumos jāziņo par aktivizācijas mērķi, izvietojumu un subordināciju.

Par katru bruņojumā un kontroles zonā esošu pamatieroču veidu jāiesniedz loti detalizētas zinās. Piemēram, par kaujas tankiem, smagajiem tankiem (heavy armament combat vehicles) un bruņutransportieriem: tips, nosaukums, galvenā lielgabala kalibrs, svars bez munīcijas (unladen weight), versijas datums, nakts redzamības iekārtas uz tiem (night vision capability), papildbruņojums, ķēžu platums, peldētspēja, snorkela^56 (snorkelling eq.) iekārtas.

Ziņojumijāiesniedz par vadāmo prettanku raķešu palaišanas iekārtām uz bruņutransportieriem, lielgabaliem un daudzstobru rakešu palaišanas iekārtām ar kalibru virs 100 mm, sapieru tiltiem uz bruņutransportieriem, kaujas lidmašīnām, helikopteriem. Jāziņo arī par galveno ieroču sistēmu attīstības plāniem.

Nodaļā "Informācijas apmaiņa" noteikts, ka caurskatāmai (transparency) jābūt aizsardzības plānošanai, politikai, doktrīnām un militārajiem budžetiem, mācību programmām, ieroču ražošanas un iepirkšanas plāniem, kā arī agrākajiem izdevumiem. Šai informācijai jābūt pieejamai rakstiskā veidā. Dalībvalstīm jāziņo par militārajiem izdevumiem par katru tekošo un nākamo fiskālo gadu.

Šo jautājumu noskaidrošanai tiek plānotas izpētes (study) vizītes.

Nodaļai "Riska samazināšana" (risk reduction) ir apakšnodaļa par konsultāciju un sadarbības mehānismujautājumā par neparastu (unusual, unscheduled) militāru darbību ārpus šo karaspēka daļu parastās dislokācijas vietas. Ja viena dalībvalsts uzdod otrai jautājumu par šādu darbību, tad atbilde jādod 48 stundu laikā, pie tam vienlaicīgi

55 Vienna Document 1994 of the Conference on Confidence and Security-Building Measures and Disarmament. Šeit izmantota CSCE Sekretariāta izplatītā autentiskā darba dokumenta kopija.

56 Iekārta, ar kuras palīdzību tanks vai bruņutransportieris var šķērsot ūdens šķērsli zem ūdens.

visam dalībvalstīm. Pieprasoša (requesting) valsts ir tiesīga pieprasīt arī tikšanos tikpat ilgā laikā.

Nodaļā "Sadarbība jautājumos par bīstamiem (hazardous) militāra rakstura incidentiem" dalībvalstis apņemas kooperēties to noskaidrošanā; iesaistītā valsts sniegs informāciju un izskaidrojumu.

Dalībvalstis apņemas atļaut apmeklēt vienu no tās gaisa karaspēka vienībām, iepazīties ar to darbību minimums uz 24 stundām un dot informāciju par gaisa spēku struktūru un darbību.

"Programmā par militārajiem kontaktiem un sadarbību" paredzēta vizīšu apmaiņa starp dažādiem bruņoto spēku līmeņiem un institūcijām, karakuģu un gaisa spēku vienībām, militāro skolu pasniedzējiem, zinātniekiem un civilajiem ekspertiem. Tiks izdotas kopējas publikācijas militārajos, drošības un aizsardzības jautājumos. Notiks kopējas mācības un manevri. Pušu militārie spēki piedalīsies miera nodrošināšanas operācijās, kā ari dabas, citu katastrofu, bēgļu krīžu novēršanā un humānajā palīdzībā.

Jaunie ieroču veidi un iekārtas tiks demonstrētas dalībvalstīm ne vēlāk kā gada laikā pēc uzstādīšanas vai pieņemšanas bruņojumā.

Iepriekšēja notifikācija kontroles zonā vajadzīga militārām darbībām vismaz 42 dienas iepriekš, ja tajās iesaistīti vismaz šādi kontingenti:

» 9000 vīru stiprs karaspēks, palīgspēkus ieskaitot;

» 250 tanki vai 500 smagie tanki (heavy armament combat vehicles);

• 250 pašgājēji (self-propelled) vai velkami lielgabali, mīnmetēji vai daudzstobru rakešu iekārtas ar kalibru virs 100 mm;

* 200 lidmašīnas vai helikopteri;

« 3000 desantnieku.

Ja minētais karaspēka daudzums organizēts divīzijās, tad par līdzīgu spēku darbību jāziņo minētajā laikā, lai kur šīs darbības ari nenotiktu. Jāziņo par darbības mērķi, iesaistītajām valstīm, komandas līmeni, darbības sākumu un beigām.

Jebkurās šādās darbībās jāpielaiž novērotāji, ja tajās piedalās vismaz 13 000 vīru liels karaspēks, 300 tanku, 500 smago tanku vai 250 pašgājēju (self-propelled) vai velkamo lielgabalu, mīnmetēju vai daudzstobru rakešu iekārtu ar kalibru virs 100 mm, vai 3500 desantnieku.

Novērotājieniāgarantē diplomātiskās privilēģijas un imunitāte pēc Vīnes 1961. gada konvencijas. Viņiem jāgarantē pieeja slēgtajiem rajoniem, iekārtām un aizsardzības rajoniem. Viņi jāapgādā ar manevru vietas kartēm vismaz 250 000 mērogā un nepieciešamajām novērošanas iekārtām, jājauj tiem lietot savus binokļus, kartes, foto un video kameras, diktofonus un pārnēsājamas nakts redzamības iekārtas.

Nodaļā "Ierobežojošieoteikumi" (Constraining Provisions) noteikts, ka neviena dalībvalsts divu kalendāra gadu laikā neorganizēs vairāk kā 2 militāras darbības, kurās piedalīsies 40 000 vīru vai lielāks karaspēks vai 900 tanku.

Neviena dalībvalsts kalendāra gada laikā neorganizēs vairāk kā sešas iepriekš minētā notifīcējamā tipa mācības, kurās piedalās 13 000 kājnieku un 300 tanku, bet mazāk par 40 000 kājnieku un 900 tanku. No šīm sešām mācībām ne vairāk kā 3 var piedalīties līdz 25 000 kājnieku un 400 tanki.

Nevienai dalībvalstij nebūs jāuzņem vairāk par trim inspekcijām kalendāra gada laikā. Tomēr atsevišķos rajonos inspekcijas var ari nepielaist vai ierobežot, tāpat kā uz atsevišķiem jūras un gaisa kuģiem. Jābūt pēc iespējas mazāk ierobežotās pieejas rajoniem. Inspekcijas izdevumi, izņemot braucienu uz attiecīgo vietu un no tās, jāuzņemas pieņemošajai pusei.

ED5A BU D APĒSTAS 1994. GADA DOKUMENTS “UZPATIESU PARTNERĪBU JAUNAJĀ LAIKMETĀ "

Budapeštas dokuments ir visdetalizētākais EDSA darbības kodifikācijas akts šīs nodalās sarakstīšanas laikā. Budapeštas dokumenta^57 pirmo daļu veido Deklarācija, kurā noteikts, ka EDSA ir izveidojusi jaunus instrumentus jauno izaicinājumu (challenges) risināšanai. EDSA apsveic EDSA Samierināšanas un arbitrāžas konvencijas stāšanos spēkā^5*.

Izteikta apņēmība tālāk stiprināt EDSA lomu un iespējas konfliktu agras brīdināšanas, savlaicīgas novēršanas un krīzes menedžmenta pasākumos, izmantojot inter alia EDSA miera saglabāšanas (early warning, conflict prevention, crisis management, peacekeeping) operācijas un misijas.

Taps stiprinātas EDSA politisko konsultāciju, lēmumu pieņemšanas institūcijas unto izpildinstitūciju — priekšsēdētāja,kuru atbalsta "Troika" (decision-making bodies and executive action by Chairman-in-Office,Troika), kā arī citas EDSA procedūras un institūcijas.

Turpinot pildīt EDSA normu radīšanas lomu, apspriede noteikusi "Uzvedības kodeksu drošības politiski militārajos aspektos"59

Deklarācijai seko Budapeštas lēmumi (Budapest Decisions), kuru pimā nodaļa ir "EDSA stiprināšana", kurā konstatēts, ka "jaunā drošības un sadarbības ēra Eiropā novedusi pie fundamentālām izmaiņām EDSA". Organizācijas nosaukums ar 1995., gada 1. janvāri ir "Eiropas drošības un sadarbības organizācija" — EDSO (Organization for Security and Co-operation in Europe — OSCE).

Pēc šīs nodalās dalībvalstis (bez citiem uzdevumiem un pasākumiem) apņemas:

» pilnībā pielietot EDSO vienošanās;

• uz konsensusa pamata radīt visaptverošu forumu konsultācijām, lēmumu pieņemšanai un sadarbībai Eiropā;

• stiprināt EDSO preventīvo diplomātiju;

• attīstīt konfliktu atrisināšanas, krīžu menedžmenta, miera nodrošināšanas un pēckonfliktareabilitācijas (conflict resolution, crisis management and peacekeeping, post-conflictrehabilitation) iespējas, ieskaitot rekonstrukcijas atbalstu;

57 CSCE Budapest Document 1994, Towards a Genuine Partnership in a New Era. Šajānodaļā izmantots konferences darba dokumenta autentiskais teksts.

58 Convention on Conciliation and Arbitration within the CSCE.

59 Code of Conduct on Politico-Military Aspects of Security.

• sekmēt sadarbību starp dalībvalstīm stipru, uz tirgus balstītu tautsaimniecību izveidošanai.

Par EDSO institucionālo pamatu noteikta Ministru padome (Ministerial Council) agrākās EDSA Padomes vietā. Ministru padome būs galvenā lēmumu pieņemošā un vadošā (governing) institūcija, kas sastāv no dalībvalstu ārlietu ministriem.

Vecāko padome (Senior Council) aizvieto Vecāko pārstāvju komiteju, un tā tiekas vismaz divas reizes gadā Prāgā. Tā nosaka budžeta vadlīnijas. Papildu tikšanās notiek Ministru padomes sagaitu sagatavošanai. Dalībvalstis ir pārstāvētas Politisko direktoru (Political Directors) statusā attiecīgajā līmenī.

Pastāvīgā padome (Permanent Council), agrākā Pastāvīgā komiteja, ir politisko konsultāciju un lēmumu pieņemšanas pastāvīgā institūcija. To sasauc arī ārkārtas gadījumos. Mītne Vīnē. Pastāvīgā padome sastāv no dalībvalstu pastāvīgajiem pārstāvjiem. Tā savas sēdes notur reizi nedēļā prezidējošā priekšsēdētāja vadībā.[827]

Vispārējo atbildību par izpildrīcību saglabā atbildīgais priekšsēdētājs (CIO), kura mandāts ir uz vienu gadu un kuram palīdz "Troika".

Ģenerālsekretārs (1995. gadā Vilhelms Honiks [Wilhelm Honick]) turpina izmantot savu menedžmenta mandātu, un viņam palīdz CIO. Viņš piedalās arī "Troikas" sēdēs. CIO uztur ciešus sakarus ar Parlamentāro asambleju (PA) un sagatavo tās rekomendācijas Pastāvīgajai padomei. Pārskata tikšanās (Review Meetings) notiek Vīnē.

EDSO sadarbojas ar ANO, bet dara visu iespējamo reģionālo konfliktu novēršanai un strīdu izlīdzināšanai, iekams nodot to izlemšanu Drošības padomei. Kā visaptverošs drošības jautājumu risināšanas forums EDSO darbojas kā bāze (repository) divpusēju un daudzpusēju vienošanos brīvai apspriešanai un pēc pušu pieprasījuma seko to īstenošanai.

Nodaļas "Reģionālie jautājumi" atsevišķās apakšnodaļās dotas rekomendācijas Karabahas, Gruzijas un Moldovas krīzes atrisināšanai. Apakšnodaļā "Baltijas jautājumi" dalībvalstis kā vēsturiski nozīmīgu un stabilizējošu faktoru apsveica "ārvalstu" karaspēka izvešanu no Baltijas valstīm atbilstoši Helsinku 1992. gada dokumenta 15. paragrāfam. EDSO, apzinoties tās pozitīvo pieredzi Baltijas valstīs, turpina paplašināt savu lomu humanitārajā dimensijā, ieskaitot cilvēka tiesības, tāpat ari citās nozarēs attiecībās ar visām dalībvalstīm.

V nodaļā "Rīcības kodekss drošības politiski militārajos aspektos" dalībvalstis noteikušas, ka tās izvērtē demokrātisko politisko kontroli pār militārām, militarizētām (pramilitary) vienībām, iekšējās drošības spēkiem, tāpat kā izlūkdienestiem un policiju, lai šīs vienības būtu stabilitātes un drošības nesagraujami elementi. Dalībvalstis sekmē bruņoto spēku integrāciju civilajā sabiedrībā.

Dalībvalstis apņemas vienmēr garantēt un uzturēt efektīvu vadību un kontroli pār to militārajiem, militarizētajiem un drošības spēkiem ar konstitucionāli noteiktu varas institūciju starpniecību, kuriem ir demokrātiska leģitimitāte. Likumdevēji apstiprina

militāros budžetus, ierobežo militāros izdevumus un garantē caurspīdīgumu un publisku pieeju informācijai, kas skar militāros spēkus.

Radot iespējas pilsonisko tiesību īstenošanai, dalībvalstis garantē, ka militārie spēki paliks neitrāli un ka tie netiks pielietoti kļūdas dēj vai nesankcionēti.

Nodaļas 25. punktā teikts, ka "dalībvalstis nepacietis un neatbalstīs spēkus, kas nav pakļauti konstitucionāli noteiktai varai vai kurus tā nekontrolē. Ja dalībvalsts nav spējīga īstenot varu pār šādiem spēkiem, tā var griezties pēc konsultācijām, lai apspriestu nepieciešamos solus."

"26. Katra dalībvalsts nodrošinās, ka saskaņā ar tās starptautiskajām saistībām tās militarizētās vienības atturēsies no kaujas vienību spēju iegūšanas ārpus funkcijām, kurām tās radītas."

Tālāk dalībvalstis apņemas apmācīt tās militāro spēku personālu starptautiskajās humanitārajās tiesībās, noteikumos, konvencijās un saistībās, kas reglamentē militāros konfliktus, un nodrošinās, ka šo vienību personāls nes individuālu atbildību par savu rīcību pēc nacionālajām un starptautiskajām tiesībām. Tajā pašā laikā dalībvalstis garantēs, ka to militāro spēku personāls baudīs cilvēka tiesības un ka dalībvalstu militārā politika notiks saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. Dalībvalstis nelietos bruņotos spēkus, lai ierobežotu cilvēka un pilsoņa tiesību mierīgu īstenošanu vai atņemtu nacionālās, reliģiskās, kultūras, valodas tiesības vai etnisko identitāti.

Kodeksā noteikts, ka tajā ietvertie noteikumi ir "politiski saistoši".

VI nodaļā "Tālākie uzdevumi EDSO drošības un sadarbības forumam" (Forum for Security and Cooperation — FSC) noteikts, ka pēc šī foruma darbības rezultātu izvērtēšanas EDSO nolēmusi, ka FSC turpinās darboties sava mandāta ietvaros, ņemot vērā katras dalībvalsts bruņoto spēku īpatnības, pievērsīs lielāku uzmanību uzticības un drošības pasākumiem. FSC radīs ietvarus visaptverošai bruņojuma kontrolei, atbruņošanai, mēģinās saskaņot EDSO vispārējās un reģionālās intereses. FSC neietekmēs Konvencionālā bruņojuma Eiropā līguma (CFE) integritāti. FSC tiks labāk integrēts EDSO.

YII nodala veltīta "Principiem, kas reglamentē neizplatīšanu",ar kuro domāta kodolieroču, ķīmisko, bioloģisko ieroču un rakešu, kas spējīgas nest kodolieročus, neizplatīšana.

VIII nodaļas nosaukums "Vispārējais un visaptverošais drošības modelis Eiropai divdesmit pirmajam gadsimtam". Tajā norādīts, ka ar aukstā kara beigām Helsinku Nobeiguma akts, Parīzes harta un Helsinku 1992. gada dokuments devuši ieguldījumu kolektīvajai drošībai (co-operative security) visā EDSA reģionā. Patlaban dalībvalstis nolēmušas izveidot visaptverošus ietvaros drošībai Eiropā nākamajam gadsimtam un šajā sakarā nolēmušas uzsākt plašu un visaptverošu drošības aspektu diskusiju.

IX nodala "Cilvēciskā dimensija " sākas ar aicinājumu iestāties pret cilvēka tiesību pārkāpumiem, agresīva nacionālisma izpausmēm, tādām kā teritoriālu ekspansiju, tāpat kā rasismu, šovinismu, ksenofobiju un antisemītismu. Šis materiāls izskatīts arī šīs monogrāfijas nodaļā "Cilvēkatiesības".

X nodalās nosaukums "Ekonomiskā dimensija", bet XI — "Vidusjūra".

1995. gada EDSO piedalījās 53 valstis. Darbība notiek ar 3 galveno metožu palīdzību. Tās ir šādas: konsultācijas, operatīvās darbības (operation) un sarunas. Parasti lēmumus pieņem konsensusa kārtībā. Tikai ārkārtējos gadījumos tos var pieņemt pēc principa "konsensuss mīnus viens". Ārlietu ministri parasti tiekas vienā no dalībvalstīm.

Par EDSO operatīvo vadību 1995. gadā atbildēja prezidējošais priekšsēdētājs. Viņš ir izšķirošā persona visās operatīvajās politiskajās konsultācijās. Viņa pārstāvji sagatavo visas EDSO sagaitas, lēmumus un ilgtermiņa programmas. Prezidējošajam priekšsēdētājam ir izšķirošā loma arī konfliktu novēršana un krīžu menedžmentā, kā arī konsultācijās. Viņš pārstāv EDSO ārējās attiecībās un īpaši attiecībās ar citām starptautiskajām organizācijām. Šī amata rotāciju starp dalībvalstīm nosaka Ministru padome. 1995. gadā šo amatu ieņēma Laslo Kovačs, Ungārijas ārlietu ministrs.

EDSO štats Vīnē ir 119 cilvēki, no tiem 85 strādā Sekretariātā. Budžets 1995. gadā bija 33 miljoni ASV dolāru.

EDSO ir piedalījusies konfliktu izlīdzināšanā Dienvidslāvijā, Karabahā, Čečenijā, Moldovā, Tadžikijā u.c.61

ATBRUŅOŠANĀS un uzticības pasākumi /

ĀZIJAS UN KLUSĀ OKEĀNA REĢIONĀ

Kā atbruņošanās, tā uzticības pasākumi tiek rīkoti arī Āzijas un Klusā okeāna reģionā. Tā kā Latvijai šiem pasākumiem ir mazāka nozīme, tad par tiem šeit tikai loti īsi. Tā ANO Atbruņošanās komisija tās 1993. gada sesijā pieņēma Vadlīnijas reģionālajai pieejai atbruņošanās jautājumiem globālās drošības kontekstā^62.

Šis dokuments bija piemērojams arī Āzijas un Klusā okeāna reģionā. Taizemes Ārlietu ministrija organizēja trīs ASEAN — UN seminārus par sadarbību mieram un preventīvo diplomātiju no 1993. līdz 1994. gadam. 1994. gada jūlijā jautājums tika izskatīts otrajā ASEAN reģionālajā forumā, bet decembrī NIRA ekspertu sagaitu organizēja Japāna. 1995. gada maijā CSCAP darba grupa tikās uzticības un drošības jautājumos Singapūrā. Tā tika iedibināts ASEAN reģionālais forums šajā jautājumā. Satraukumu reģionā rada tas, ka šajā vietā izveidojies visātrāk augošais ieroču tirgus pasaulē. Militāro izdevumu caurskatāmība tajā pašā laikā ir vismazākā, bet ģeostratēģiskā struktūra — viena no viskomplicētākajām. Reģions 1995. gadā, neskatoties uz augsto politiskās konfrontācijas līmeni starp komunistiskajām un nekomunistiskajām valstīm, bija visai mierīgs, bet priekšlikumi nereāli.

1995. gadā no 12. līdz 15. februārim notika septītāĀzijas un Klusā okeāna reģionālā atbruņošanās tikšanās Katmandu, Nepālā,63 kurā izskatīja šādus jautājumus:

61 Wilhelm Hdnick, op. cit., pp. 27—30.

62 Par šo sk. — Peggy Mason, "The Role of Confidence- Building in the Asia-Pacific Region", Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. XVIII, No 2 (1995) p. 49.

63 Autentiskos dokumentus sk. — Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. XVIII, No. 2(1995) p. 159.

kodolatbruņošanas un kodolieroču neizplatīšana, atklātums un reģionāla pieeja atbruņošanās jautājumiem; atbruņošanās priekšlikumi un vienošanās; uzticības pasākumi.

ATBRUŅOŠANĀS UN ATTĪSTĪBA

1977. gadā ĢA ar rezolūciju 32/88 A izteica savu satraukumu par milzīgajiem cilvēciskajiem un materiālajiem resursiem, kas tiek tērēti bruņošanās sacensībai, un piekrita uzsākt izpēti jautājumā par sakaru starp atbruņošanos un attīstību.

To izskatīja ĢA desmitajā un divpadsmitajā speciālajā sesijā, kuras bija veltītas atbruņošanās jautājumiem, kad tika norādīts uz militāro budžetu straujo pieaugumu pasaulē. 1984. gadā ĢA ar rezolūciju 39/160 nolēma sasaukt Starptautisko konferenci jautājumā par attiecību starp atbruņošanos un attīstību (relationship between disarmament and development).[828]

1985. gadā bruņošanās izdevumi gadā sasniedza 900 miljardus USD. Tam tika tērēts vairāk nekā 5% no kopējiem pasaules ražošanas produkcijas resursiem, kas vairāknekā25 reizes pārsniedza palīdzību, kuru sniedzajaunattīstības zemēm. Militāro izdevumu pieaugums apsteidza pasaules ražošanas pieaugumu. 1985. gadā izdevumi zinātniskajai pētniecībai militāriem mērķiem sasniedza vienu ceturto dalu no visiem zinātnes un konstruktoru izdevumiem pasaulē.[829]

Pētījumi noskaidrojuši tiešu sakarību starp atbruņošanos un attīstību.[830]

Starptautiskā konference jautājumā par attiecību starp atbruņošanos un attīstību tika sasaukta 1987. gada augustā/septembrf. Tā izsvēra visus šīs attiecības aspektus, iespaidu uz militāro izdevumu līmeni un masu, kā ari veidus, kā ar atbruņošanās pasākumu palīdzību izbrīvēt līdzekļus attīstībai.[831]

Konferences nobeigumā pieņēma Nobeiguma dokumentu, kurš noteica par mērķi — sekmēt saistību starp atbruņošanos, attīstību, starptautisko drošību, sekmēt šī procesa daudzpusību un ANO centrālo lomu šajā sakarā.[832]

Šiem pasākumiem sekoja ari tā saucamā izpildes (follow-up) programma, kuras ietvaros Augsta līmeņa izpildgrupa (High-Level Task Force) 1988. gada maijā noteica speciālās darbības nozares, tādas kā

» militāro izdevumu tendenču monitorings;

• pieredzes apmaiņa militāro rūpnīcu pārvēršanai (conversion) civilajās;

• kopējo zināšanu sekmēšana par starptautiskās drošības nemilitāra rakstura apdraudējumiem.

1990. gada izpildgrupai radās iespaids, ka starptautiska situācija ir labvēlīga atbruņošanās procesa ekonomisko aspektu izgaismošanai, īpaši jautājumā par globāliem ekonomikas procesiem. Tāpēc 1990. gadā Maskavā notika Starptautiskā konference militārās rūpniecības konversijas jautājumos.69

ANO bija attīstījusi teorētiskos indikatorus un ietvarus saistībai starp attīstību un atbruņošanos, kā ari militāro izdevumu un bruņojuma samazināšanas rezultātu noteikšanai pēc aukstā kara beigām. Šajā periodā sāka iezīmēties tādi pozitīvi procesi kā globālo militāro izdevumu samazināšanās gandrīz par vienu ceturtdaļu, skaitot no 1987. gada, respektīvi, ap 4% gadā ASV un bijušajā PSRS, bet ap 2% jaunattīstības zemēs, tādējādi atbruņošanās process cilvēcei ieekonomēja 935 miljonus ASV dolāru.

KODOLIEROČU NEIZPLATĪŠANA

c Viens no ĢA rezolūcijas 502(VI) mērķu sasniegšanas ceļiem bija panākt, lai kodolieroči tālāk neizplatītos pasaulē. Tāpēc 1961. gada novembrī pēc Īrijas ierosinājuma ĢA ar rezolūciju 1665(XVI) aicināja kodollielvalstis noslēgt līgumu par kodolieroču neizplatīšanu.

Viens no kodolieroču neizplatīšanas līgumiem noteiktās teritoriālās sfērās ir arī šajā monogrāfijā nodaļā "Kosmosa tiesības" minētais 1967. gada 27. janvāra Līgums par valstu darbības principiem kosmiskās telpas izpētē un izmantošanā, ieskaitot Mēnesi un citus debess ķermeņus^70. Līgumā piedalās gandrīz visas ANO dalībvalstis. Latvija līdz 1.2.96. nepiedalījās. Līgums ir spēkā.

Šī līguma attīstībā 1979. gada 18. decembrī tika pieņemts Līgums par valstu darbību uz Mēness un citiem debess ķermeņiem,1^ kurš, starp citu, aizliedz izmantot Mēnesi un debess ķermeņus militāriem mērķiem. Līgumā piedalās 14 valstis. Neviena lielvalsts nepiedalās. Latvija nepiedalās. Līgums ir spēkā.

Nākamais kodolieroču teritoriāla rakstura ierobežojumu līgums bija 1967. gada 14. februāra Līgums par kodolieroču aizliegumu Latīņamerikā un Kārību jūras baseinā (Tlateloloko līgums)72, kas izskatīts šajā monogrāfijā arī nodaļā "Teritorija". Līguma galvenie mērķi noteikti tā 1. pantā, kurā dalībvalstis apsola to jurisdikcijā

69 Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. IX, No. 2, Summer (1986).

70 Treaty on Principles Governing the Activities of States in the Exploration and Use of Outer Space, Including Moon and Other Celestial Bodies (Outer Space Treaty). Autentisko tekstu sk. — Status of Multilateral Arms Regulations and Disarmament Agreements, Forth Ed.: (1992) Vol. 1, United Nations, New York (1993) p. 51.

71 Agreement Governing the Activities of States on the Moon and Other Celestial Bodies (Agreement on Celestial Bodies). Autentisko tekstu sk. —Status of Multilateral Arms Regulations and Disarmament Agreements, p. 231.

72 Treaty for the Prohibition of Nuclear Weapons in Latin America and Caribbean. Autentisko tekstu sk. — Status of Multilateral Arms Regulations and Disarmament Agreements, p. 72.

Dati par atbruņošanās līgumu spēkā esamību šajā nodaļā pamatā ņemti no tās sarakstīšanas laikā jaunākā ANO materiāla — The United Nations and Disarmament since 1945, U.N., N.Y. (1995).

esošos kodolmaterialus izmantot vienīgi mierīgiem merķiem, ka ari aizliegt un novērst savā teritorijā

a) to izmēģinājumus, izmantošanu, izgatavošanu, ražošanu, iegūšanu tieši vai netieši;

b) kodolieroču iegūšanu, glabāšanu, uzstādīšanu, izvietošanu vai ari jebkuru īpašumā turēšanu.

Dalībvalstis arī apņemas atturēties no tiešas vai pakārtotas kodolieroču izmēģināšanas, to atlaušanas vai sekmēšanas, vai jebkādas līdzdalības tajā un kodolieroču kontrolēšanas.

Līguma 17. pants nosaka, ka kodolieroču izmantošana mierīgiem mērķiem ir pieļaujama. Līgums neatļauj dalībvalstīm izdarīt tajā atrunas. Tāpēc vairākas dalībvalstis pievienoja tam "tulkošanas paziņojumus". Līgums bez lielvalstīm ir spēkā 23 Latīņ-amerikas un Kārību jūras baseina valstīm, kas to ratificējušas.

Līgumam pievienoti protokoli I un II, kuri nosaka reģiona valstu savstarpējās tiesības un pienākumus līguma sakarā. Pēc protokola I Francija, Nīderlande, Lielbritānija un ASV apņēmās garantēt šīs teritorijas kodolbrivo statusu un nest šajā sakarā starptautisko atbildību de jure un de facto par to teritoriju kodolbrivo statusu, par kurām tās nes atbildību.

Pēc protokola n visas piecas kodolvalstis apņēmās pilnībā ievērot šīs zonas kodolbrivo statusu, nepielietot kodolieročus un nedraudēt arto pielietošanu līguma dalībvalstīm.

Līgumam līdz 1992. gadam pievienojušās 30 valstis. Līgumam pievienoti divi protokoli. Visas kodolvalstis ir ratificējušas protokolus, bet ne līgumu.73

1986. gadā tika noslēgts Līgums par kodolbrivo zonu Klusā okeāna Dienvidu daļā^74, kuru dēvē arī par Rarotongas līgumu. Līguma saturs tuvāk aprakstīts šīs monogrāfijas nodaļā "Teritorija". Reģions, kuru skar šis līgums, ir viens no lielākajiem pasaulē, jo tas aizņem ap 1/6 no Zemes virsmas. Tajā atrodas 13 neatkarīgas valstis un teritorijas, kurām ir pašpārvalde, un teritorijas, kurām tādas nav. Pēdējās ir Franču Polinēzija, Jaunā Kaledonija, Volisa un Futuna salas un Britu Pitkēma salas, kā arī ASV Amerikāņu Samoa un Džārvisa sala.

Līgumam pievienojušās 11 valstis. Līgumam pievienoti trīs protokoli. Ne Francija, ne citas kodolvalstis ne līgumam, ne protokoliem nav pievienojušās. Francija turpināja kodolizmēģinājumus šajā zonā 1995. gadā.

Priekšlikumu par kodolbrīvās zonas izveidošanu Vidējos Austrumos ANO ĢA I komiteja pieņēma ar rezolūciju 49/72 un 49/78, Dienvidāzijā — ar rezolūciju 49/72, Dienvidatlantijā— ar rezolūciju 49/84, Āfrikā — ar rezolūciju 49/38.75

Īrija paziņoja, ka kodolieroču neizplatīšanas iniciatīvas mērķis bija samazināt kodolkara briesmas. 1965.—1966. gadā GA aicināja iespējami ātrāk noslēgt šādu

73 Tuvāk par šo līgumu sk. — Questions of Disarmament No. 68. Doc. 89-23528-October (1989).

74 South Pacific Nuclear-Free Zone Treaty. Autentisko tekstu sk. — Status of Multilateral Arms Regulations and Disarmament Agreements, p. 267.

75 UN Chronicle, March (1995) Vol. XXXII, No. 1, p. 77.

līgumu un aicināja Astoņpadsmit nāciju atbruņošanas komisiju (Eighteen-Nation Committee on Disarmament) 1968. gadā ziņot par konvencijas teksta sagatavošanu.

Astoņpadsmit nāciju atbruņošanās komisijas sasauktā konference šajā dienas kārtības jautājumā notika Zenēvā no 1968. gada 18. janvāra līdz 14. martam, un tajā apsprieda tikai konvencijas projektu. Konferences līdzpriekšsēdētāji bija ASV un PSRS pārstāvji, un tie konvencijas projektu iesniedza ANO ĢA, kura Kodolieroču neizplatīšanas līguma^16 tekstu^77 1968. gada 12. jūnijā apstiprināja ĢA plenārsēdē.

Pēc Konvencijas I panta kodolvalstis - konvencijas dalībnieces apņēmās nenodot nevienai valstij nekāda veida kodolieročus un ar kodolspridzekli lādētas iekārtas (nuclear explosive devices), kā ari tiešu un netiešu kontroli pār šiem ieročiem un iekārtām; nekādā veidā nepalīdzēt, nestimulēt un nesekmēt to, ka jebkura valsts, kurai nav kodolieroču (non-nuclear-weapon-State) sāktu ražot vai citādi iegūt kodolieročus vai ar kodolspridzekli lādētas iekārtas.

Ikviena dalībvalsts, kurai nav kodolieroču, apņemas ne no vienas valsts neiegūt un nenodot citai kodolieročus un citas ar kodolspridzekli lādētas iekārtas, kā arī tiešu un netiešu kontroli pār tām; nemeklēt un nesaņemt palīdzību to ražošanai (II). Līgums ir spēkā katrai dalībvalstij individuāli.

1995. gadā tika noslēgti divi kodolieročus teritoriāli ierobežojoši līgumi: Āfrikas kodolbrīvās zonas līgums (Pelindahas līgums)78 un Dienvidaustrumu Āzijas kodol-brīvāszonas līgums.79 Abi līgumi 1995. gadā vēl nebija spēkā.

Ikviena dalībvalsts, kurai nav kodolieroču, apņemas akceptēt drošības pasākumus (accept safeguards), kā tie noteikti īpašā līgumā ar Atomenerģijas aģentūru saskaņā artās Statūtiem un drošības pasākumu sistēmu pārbaudes nolūkos (verification),un ar mērķi novērst kodolenerģijas izmantošanas diversifikācijuno mierīgiem mērķiem uz kodolieročiem.

Dalībvalstīm jāpakļaujas Konvencijas noteikto drošības pasākumu procedūrai, kuras mērķis ir pārbaudīt, vai īpaša kodoldegviela (special fissionable material) tiek ražota, pārstrādāta un izmantota jeb kurā kodoliekārtā vai atrodas ārpus tās. Šie drošības pasākumi tiks pielietoti attiecībā uz jebkuru īpašu kodoldegvielu visās nemilitāra rakstura kodoldarbībās (peaceful nuclear activities) šīs valsts teritorijā un jurisdikcijā vai jebkur citur tās kontrolē (III p. 1. d.).

Ikviena dalībvalsts nepieļaus nevienai citai valstij, kurai nav kodolieroču, pieeju šādiem speciāliem kodoldegvielas avotiem, iekārtām un materiāliem, kas radīti tieši speciālās kodoldegvielas pārstrādei vai ražošanai mierīgiem mērķiem, ja tā netiks pakļauta speciāliem drošības pasākumiem (2. d.).

76 Latvija ir šī līguma dalībniece no 21.01.92. Latvijai spēkā no 31.01.92, sk. — LR AP Ziņotājs.— 1992. — 31. janv.

77 Convention on Non-Proliferation of Nuclear Weapons. Līgumu saīsināti dēvē ari par "Non-Proliferation Treaty" (NPT). Autentisko tekstu sk. — Yearbook ofthe United Nations (1968) pp. 4—19.

78 The African Nuclear-Weapon-Free Zone Treaty (PelindahaTreaty).

79 The Southeast Asian Nuclear-Weapon-Free Zone Treaty.

Šos drošības pasākumus īstenos ta, lai izvairītos no dalībvalstu ekonomiskas un tehnoloģiskās attīstības vai starptautiskās sadarbības bremzēšanas kodolenerģijas miermīlīgā izmantošanā, ieskaitot apmaiņu ar kodolmateriāliem un iekārtām kodolmateriālu ražošanai mierīgiem mērķiem, ievērojot drošības pasākumus (III p. 3. d'

Šī panta noteikumu īstenošanai dalībvalstis noslēgs līgumus ar Starptautisko atomenerģijas aģentūru (4. d.).

Neviens Konvencijas noteikums nevar tikt tulkots kā tāds, kas ierobežo visu dalībvalstu neatņemamās tiesības attīstīt pētījumus, ražošanu un kodolenerģijas izmantošanu mierīgiem mērķiem bez diskriminācijas saskaņā ar Līguma I un II pantu (IVp. 1. d).

Visas Līguma dalībvalstis apņemas sekmēt, un tām ir tiesības piedalīties iespējami pilnīgākā apmaiņā ar iekārtām, materiāliem, zinātnisko un tehnoloģisko informāciju par kodolenerģijas izmantošanu mierīgiem mērķiem (2. d.).

Dalībvalstis apņemas godprātīgi turpināt sarunas par efektīviem pasākumiem iespējami ātrākai kodolbruņojuma sacensību pārtraukšanai, par kodolatbruņo-šanos un par vispārējās un pilnīgās atbruņošanās līgumu starptautiskajā kontrolē

(VI p.).

Līgums stājās spēkā 1970. gada 5. martā. 1995. gada 31. martā tajā piedalījās 175 valstis, tajā skaitā, kājau minēts, ari Latvija. Pēc pievienošanās līgumam Latvija 1993. gada 7. jūlijā saņēma Starptautiskās atomenerģijas aģentūras (IAEA) notu ar atgādinājumu par to, ka ASV kā viens no līguma depozitārijiem saņēmušas no Latvijas deponēšanai mūsu valsts pievienošanās dokumentu (instrument of accession).

IAEA šajā notā atgādināja, ka saskaņā ar līguma III panta (4) dalu dalībvalstīm, kurām nebija kodolieroču (Non-Nuclear Weapon States) — kā Latvijai —, ir jānoslēdz drošības pasākumu līgums ar IAEA saskaņā ar tās Statūtiem. Šī līguma mērķis ir pārbaudīt NPT līguma izpildi ar mērķi novērst kodolenerģijas izmantošanas mierīgos mērķos diversifikāciju (diversification) kodolieročos un citos kodolspridzeklos (nuclear explosive devices). Notai bija pievienots šāda standarta līguma projekts, par pievienošanos kuram bija vienīgi nepieciešams paziņot IAEA, nododot šo dokumentu IAEA Gubernatoru padomei (Board of Governors)80.

Līguma starp Latvijas Republiku un Starptautisko atomenerģijas aģentūru par drošības līdzekļu pielietošanu sakarā ar Līgumu par kodolieroču neizplatīšanu^81 teksts sastāv no 97 pantiem. Saskaņā ar 1. pantu Latvija apņemas akceptēt drošības pasākumus attiecībā uz visiem kodoldegvielas materiāliem (fissionable material) visos miermīlīgos kodolpasākumos tās teritorijā un jurisdikcijā vai kontrolē jebkur citur ar mērķi pārliecināties, ka tāds materiāls netiek pārvērsts kodolieročos vai citos kodolspridzeklos.

80 IAEA periodiskas darbības izpildinstitūcija.

81 Agreement between the Republic of Latvia and the International Atomic Energy Agency for the Application of Safeguards in Connection with the Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons. Līguma teksts, kas ir autora rīcībā, ņemts no minētā projekta kopijas.

Uz Kodolieroču neizplatīšanas līguma pamata iedibināts globāls kodolieroču neizplatīšanas režīms Starptautiskās atomenerģijas aģentūras kontrolē. Līguma darbība izvērtēta piecās starptautiskās konferencēs—1975.82,1980.83,1983.84,1985.85,1990. un 1995. gadā.86

1995. gadā Ņujorkā no 17. aprīļa līdz 12. maijam notika Izvērtēšanas un turpinājuma konference kodolieroču neizplatīšanas līguma jautājumos (Review and Extension Conference of the Parties to the Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons). Konference pagarināja (extended) uz nenoteiktu laika periodu 1968. gada Kodolieroču neizplatīšanas līgumu, kas bija stājies spēkā 1970. gadā. 1995. gadā šo Līgumu bija ratificējušas jau 178 valstis, respektīvi, vairāk nekājebkuru citu bruņojuma ierobežošanas līgumu.87

līgums par ANTIBALLISTISKO rakešu\ SISTĒMU IEROBEŽOJUMU

1972. gada 26. maijā starp ASV un PSRS tika noslēgts Līgums par antiballistisko raķešu sistēmu ierobežojumu^, kas ierobežo vispārējo uz jūras, gaisā, kosmosā vai uz sauszemes mobilajām sistēmām izvietoto pretballistisko rakešu sistēmu [Anti-Bal-listic Missile (ABM)] skaitu un to izvietojumu tikai uz divām vietām un ne vairāk par 100 raketēm katrā. Līgums aizliedz neierobežotu starpkontinentālo kompleksu uzstādīšanu pārtveršanas un iznīcināšanas ballistisko rakešu vai to komponentu trajektorijā, iekams tās sasniedz mērķi. Tāpat tika ierobežots šajos kompleksos iekļauto pretraķešu radaru skaits.

Bez tam puses vienojās neizmēģināt un neizvērst uz jūras, kosmosā, gaisā vai mobili uz zemes bāzētās pretraķešu iekārtas. Līgums paredz tikai nacionālās tehniskās kontroles sistēmas un Pastāvīgās konsultatīvās komisijas izveidošanu neskaidru situāciju izpētei līguma izpildes jautājumos.

Ar 1974. gada 3. jūlijā pušu parakstīto protokolu^89 ABM rakešu sistēmas tika ierobežotas jau tikai uz vienu reģionu katrā dalībvalstī ar ne vairāk kā 100 palaišanas iekārtām.90 Līgums ir spēkā.

82 Materiālus sk. — Disarmament Fact Sheet, No. 41 (1985).

83 Materiālus sk. — Disarmament, Perodic Review by the United Nations, Vol. Ill, No. 2, July (1980). Second Review Conference on the Parties to the Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons, UN.

84 Disarmament, Fact Sheet, No. 43 (1986).

85 Materiālus sk. — Disarmament Fact Sheet, No. 41 (1985).

86 Par procesa regulējumu kopumā sk. — 'The United Nations and Nuclear non Proliferation”, U.N., N.Y. (1995)p. 199

87 Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. VIII, No. 1 (1995) p. 1.

88 Treaty on the Limitation of Anti-Ballistic Missile Systems (ABM Treaty). Autentisko tekstu krievu vai. sk. — Советский Союз В борЬбе за разоружение: Сборник документов. — М., 1977. — С. 111.

89 Protokola autentisko tekstu krievu vai. sk. — Советский Союз В борЬбе За разоружение: Сборник документов, с. 134.

90 Armaments and Disarmament, Information Bulletin, United Nations, January (1988) p. 28.

SALT/ līgums

1972. gadā tika noslēgts Pagaidu līgums par noteiktiem pasākumiem attiecībā uz stratēģisko uzbrukuma ieroču ierobežojumu^833, kas noteica piecu gadu ierobežojumu, kuru varēja arī pagarināt, stratēģisko ieroču palaišanas iekārtu skaitam. Šim termiņam beidzoties, 1977. gadā puses vienpusēji paziņoja, ka tās turpinās ievērot SALT I līguma noteikumus.

Saskaņā ar Līgumu puses apņēmās nebūvēt starpkontinentālo ballistisko rakešu stacionārās palaišanas iekārtas uz zemes un nepārtaisīt vieglo rakešu palaišanas iekārtas smagajās.

Saskaņā ar Līgumu tika ierobežots arī uz zemūdenēm bāzēto rakešu skaits līdz 950 PSRS un 710 ASV, bet zemūdeņu ar ballistiskajām iekārtām — uz 62 PSRS un 44 ASV.[834] [835]

LĪGUMS par kodolkara NOVĒRŠANU

1973. gada 22. jūnija Līgums par kodolkara novēršanu*3 tika noslēgts starp PSRS un ASV. Līgums sastāv no preambulas un astoņiem pantiem. I pantā puses vienojās, ka "to politikas mērķis ir novērst kodolkara briesmas un kodolieroču pielietošanu". Puses apņēmās izvairīties no militāras konfrontācijas un situācijām, kas varētu izraisīt attiecību saasināšanos, lai izslēgtu kodolkara izcelšanos.

II pantā ietverta apņemšanās, ka katra puse atturēsies no spēka draudiem un spēka pielietošanas pret otru pusi un citām valstīm. IV pantā puses apņemas draudošā situācijā nekavējoties uzsākt konsultācijas un darīt visu, lai pārvarētu riska stāvokli, kā ari darīt visu miera un stabilitātes garantēšanai, bet V pantā — informēt par šīm konsultācijām ANO DP un Ģenerālsekretāru.

VI pants pasludina, ka nekas šajā līgumā nedrīkst skart vai vājināt

a) neatņemamās tiesības uz individuālo un kolektīvo pašaizsardzību;

b) ANO Statūtu noteikumus, ieskaitot tos, kas attiecas uz starptautiskā miera un drošības nodrošināšanu, un

c) pušu saistības pret saviem sabiedrotajiem.

Līgums ir spēkā.

LĪGUMS PAR AIZLIEGUMU IZVIETOT kodolieročus UN CITUS MASU IZNĪCINĀŠANAS IEROČUS JŪRAS UN OKEĀNA DIBENĀ

1971. gada 11. februārī tika noslēgts Līgums par aizliegumu izvietot kodolieročus un citus masu iznīcināšanas ieročusjūras un okeāna dibenā un tā dzīlēs^94. Līguma tekstu lika priekšā ASV un PSRS, kas apņēmās neizvietot šādu ieroču palaišanas iekārtas jūras un okeāna dibenā. Līgums stājās spēkā 1972. gadā. Latvija piedalās no

3.06.92., Latvijai tas spēkā no 24.06.92.[836] [837]

Pēc šī Līguma dalībvalstis apņemas neizvietot šos ieročus ārpus savām 12 jūdžu teritoriālās jūras dibena zonām (II p.), kā tās noteiktas 1958. gada Zenēvas konvencijā par teritoriālo jūru un piegulošo zonu.

Līguma ievērošanas nodrošināšanai katrai dalībvalstij ir tiesības pārbaudīt šī Līguma īstenošanu ārpus dalībvalstu teritoriālās jūras (III p. 1. d.). Šaubu gadījumā starp ieinteresētajām valstim notiek konsultācijas.

Līguma dalībnieces 1992. gadā bija gandrīz visas ANO dalībvalstis, ieskaitot Latviju^838 [839] , un visas kodollielvalstis, izņemot Franciju. Līgums ir spēkā.

SALT  līgums

1979. gadā Vīnē starp ASV un PSRS noslēdza Līgumu par stratēģisko uzbrukuma ieroču ierobežojumu^97 . Šis Līgums noteica ierobežojumus stratēģisko kodolieroču nogādāšanas (delivery) līdzekļu un iekārtu skaitam summāri 2400 vienību apjomā, bet pēc tam no 1981. gada 1. janvāra — 2250 vienību apjomā.

Līgums vienādi summāri ierobežoja 1320 vienību apjomā ballistisko rakešu ar dalāmām individuālas tēmēšanas kodolgalviņām palaišanas iekārtu, kā ari smago bumbvedēju skaitu, kuri var nest spārnotās raketes (cruise missiles). Rakešu ar dalāmām galviņām skaits tika ierobežots līdz 1200. To skaitā varēja ietvert tikai 820 starpkontinentālās ballistiskās raketes.

Individuālās vadāmības kodolgalviņu skaits nedrīkst būt vairāk par 10, bet uz raketēm, kas bāzējas uz atomzemūdenēm, vairāk par 14. Spārnoto rakešu uz smagā bumbvedēja nedrīkst būt vairāk par 28.

Līgumam bija jāpaliek spēkā līdz 1985. gadam. Protokols pie Līguma aizliedza mobilo raķešu iekārtu, uz zemes un jūras bāzējamo spārnoto rakešu ar darbības tālumu vairāk par 600 km, kā arī ballistisko raķešu "gaiss—zeme" izvēršanu līdz 1981. gada 31. decembrim.

Turklāt puses pieņēma Kopējo paziņojumu par principiem, kura puses apņemas meklēt pasākumus stratēģiskās stabilitātes nostiprināšanai, ierobežot visvairāk stratēģiski destabilizējošos stratēģiskos uzbrukuma (strategic offensive) ieročus, samazināt negaidīta uzbrukuma iespējas, tiekties pēc stratēģisko uzbrukuma ieroču skaita tālākas samazināšanas un to kvalitatīvās uzlabošanas pārtraukšanas.

Puses parakstīja ari Vienošanos par savu uzbrukuma ieroču skaitliskajiem izejas datiem 1979. gada jūnijā. Tajā par izejas datiem tika pieņemti šādi skaitli:

ASV PSRS

Līgums nav ratificēts starptautiskā stāvokļa pasliktināšanās dēļ. Neskatoties uz to, abas puses katra vienpusēji ir paziņojušas, ka ievēros tā noteikumus tikmēr, kamēr to darīs otra puse. Ar 1984. gadu abas puses sāka apgalvot, ka pretējā puse to pārkāpj. 1986. gada maijā ASV paziņoja, ka vairs neuzskata SALT II līgumu sev par saistošu. PSRS no savas puses 1986. gadā paziņoja, ka turpinās ievērot līgumu.98 Patiesībā līgums nekad nav bijis spēkā.

STRATĒĢISKĀ BRUŅOJUMA IEROBEŽOŠANAS PROCESA TĀLĀKĀ ATTĪSTĪBAS GAITA

1982. gada jūnijā ASV un PSRS uzsāka jaunu sarunu raundu, kas tika nosaukts: "Kodolieroču stratēģisko sistēmu ierobežošanas sarunas". 1981. gada novembrī puses uzsāka sarunas par vidējās distances kodolieročiem. Abus šos raundus pārtrauca 1983. gada novembrī pretrunu dēļ starp ASV un PSRS par šīs šķiras papildu ieroču izvietošanu Eiropā.

1985. gadā ASV un PSRS vienojās par divpusēju sarunu uzsākšanu Zenēvā par kosmiskajiem un kodolieročiem, ieskaitot kā stratēģisko bruņojumu, tā art vidējās distances ieročus. Šīs sarunas sākās martā. Pēc Gorbačova un Reigana tikšanās Reik-javīkā 1986. gadā puses panāca zināmu progresu jautājumā par vidējās distances raketēm. 1987. gadā tika atrisinātas visas atlikušās problēmas, un 1987. gada 8. decembrī

The United Nations Disarmament Yearbook, Vol. 7 (1982) pp. 159—161.

Vašingtona Gorbačovs un Reigans parakstīja Līgumu starp ASV un PSRSpar vidējas un tuvās darbības rakešu iznīcināšanu."

Šis Līgums pirmo reizi vēsturē likvidēja veselu rakešu kodolieroču šķiru pēc globālā nulles varianta, respektīvi, vidējās distances darbības (1000 līdz 5500 km; kodolieročus, kurus starpkontinentālās ballistiskās raķetes var nest tālāk par 5500 km, uzskata par stratēģiskajiem) raketes un tuvās darbības raketes, kuru darbības distance ir 500 līdz 1000 km un kuras bija bāzētas uz zemes. Praktiski cilvēce bija neaizsargāta pret šīm raketēm, jo to lidojuma ilgums bija ap 30 minūtēm, kas ir pārāk īss laiks, lai izsludinātu kodoltrauksmi un veiktu pasākumus civiliedzīvotāju glābšanai. Raketes, kuras lido tuvāk par 500 km, uzskata par taktiskajām.

ASV Eiropā turēja 464 spārnotās raķetes un 108 raketes Pershing - 2.

Vienlaikus ar raķetēm tika iznīcinātas ari to palīgiekārtas. Šīs raketes bijajāiznīcina ne vēlāk kā trīs gadus, bet tuvās darbības — ne vēlāk kā 18 mēnešus pēc Līguma stāšanās spēkā.

Saskaņā ar Līgumu bija jāiznīcina raketes SS-20, SS-4, SS-5 un visas tuvākas darbības raķetes, tādas kā SS-12, SS-23, kā arī SS-X-4, kas bija izmēģinātas, bet vēl nebija izvērstas.

ASV bijajāiznīcina Pershing-2 un BGM-109G (sauszemes bāzēšanas spārnotā rakete), tuvās darbības raketes Pershing-1 Aun Pershing-1В — pēdējās aribijaizmēģinātas, bet nebija izvērstas.

Bez tam Līgums aizliedza ražot un izmēģināt jebkuras uz zemes bāzējamas vidējās darbības, vidējās vai tuvās darbības raķetes, kā arī ražot jebkuras šo raķešu pakāpes un palaišanas iekārtas.

Līgums paredzēja rūpīgi izstrādātu tā izpildes pārbaudes sistēmu. Katra no pusēm ir tiesīga uz pārbaudes inspekcijām uz vietas 13 gadus ilgi no tā stāšanās spēkā, kā arī stacionārās pārbaudes sistēmas rakešu ražošanas un montāžas vietās.100

Līgums sastāv no preambulas un 17 pantiem. Līgumam pievienots Memorands par vienošanos, kas satur datu bāzi par vienošanos ar visu šo rakešu un to palaišanas iekārtu uzskaitījumu un diviem protokoliem, kas ir līguma neatņemamas sastāvdaļas un ietver detahzētus noteikumus par raķešu iznīcināšanas procedūru un inspekciju veikšanu.

Līgums nav terminēts, bet katra no pusēm var to denonsēt, ja uzskata savas intereses par apdraudētām.101 Līgums ir spēkā.

Tās pašas tikšanās laikā Vašingtonā tika panākta arī virzība uz priekšu jautājumā par stratēģisko ieroču 50% samazināšanu. Grūtības šajā ziņā radīja 1972. gada Pretraķešu aizsardzības līguma tulkošanas problēmas.

Šī Līguma īstenošanas ietvaros trīs gadu laikā tika iznīcinātas 2500 raketes ar to palaišanas iekārtām. Līguma ietvaros iedibināta īpaša verifikācijas komisija.102

99 The Treaty between the United States of America and the Union of Soviet Socialist Republics on the Ehmination of Their Intermediate-Range Missiles (INF Treaty).

100 Par līgumu un tānoslēgšanas procesu tuvāk sk.—Disarmament, Fact-sheet, No. 56 (1988).

101 Armaments and Disarmament, Information Bulletin, United Nations, Januarv (1988) p. 36.

The United Nations and NuclearNon-Proliferation, p. 27.

KODOLIEROČU IZMĒĢINĀJUMU AIZLIEGUMS

Pirmais solis kodolieroču izmēģinājumu aizlieguma virzienā bija 1963. gada 5. augusta Līgums par kodolieroču izmēģinājumu aizliegumu atmosfērā, kosmosā un zem ūdens^103, kas pazīstams ari ar saīsinātu nosaukumu Kodolieroču izmēģinājumu daļējā aizlieguma līgums^104. Līgumā piedalās gandrīz visas ANO dalībvalstis. Līgums ir spēkā.

1959. un 1969. gadā Indija ierosināja aizliegt ari kodolieroču pazemes izmēģinājumus. Pēc PSRS priekšlikuma vajadzēja noslēgt līgumu, kas balstītos uz nacionālajām pārbaudes metodēm, bet ASV pieprasīja kontroli uz vietas.

1969. gadā Zviedrija iesniedza priekšlikumu par pazemes kodolizmēģinājumu aizliegumu, izņemot kodolsprādzienus mierīgiem mērķiem.

1971. gadā ĢA Pirmajā komitejā apsprieda jautājumu par kodolieroču izmēģinājumu aizliegumu. 1971. gada 16. decembrī ĢA šajājautājumā pieņēma trīs rezolūcijas. Rezolūcijā 2828 А (XXVI) ĢA nosodīja visus kodolieroču izmēģinājumu sprādzienus un aicināja visas kodolvalstis tos pārtraukt ne vēlāk kā ar 1973. gada 5. augustu, nosakot vispārēju kodolieroču izmēģinājumu aizliegumu (comprehensive test ban).105

Ar otro tajā pašā dienā pieņemto rezolūciju ĢA aicināja kodolvalstis atteikties no visiem kodolieroču izmēģinājumiem, bez kavēšanās panākt vienošanos par to un neizvietot (deploy) kodolieročus, kā arī attīstīt efektīvākas kodolieroču pazemes izmēģinājumu seismiskās atklāšanas un identifikācijas metodes vispārējā kodolieroču izmēģinājumu aizlieguma monitoringam. ĢA aicināja Atbruņošanās komitejas konferenci (Conference of the Committee on Disarmament) piešķirt šim jautājumam augstāko prioritāti.

Jautājuma apspriešana turpinājās Atbruņošanās konferences (Conference on Disarmament) ietvaros. Šajā sakarā ierosināja pārvērst Kodolieroču izmēģinājumu daļējā aizlieguma līgumu par pilnīga aizlieguma līgumu, noturot tam īpašu konferenci. Šī konference (Amendment Conference) notika 1991. gada janvārī Ņujorkā. Līgumu izstrādāt tajā neizdevās. Tomēr konferences prezidents pieprasīja turpināt konsultācijas šajājautājumā.

Rezultātā ĢA savā rezolūcijā 46/29 pieprasīja Atbruņošanās konferencei pastiprināt darbu pie līguma izstrādāšanas.

1985. gada 6. augustā PSRS vienpusēji pasludināja 18 mēnešu moratoriju visiem kodolsprādzienu izmēģinājumiem. No 1988. līdz 1992. gadam visas kodolvalstis progresīvi samazināja šos pazemes izmēģinājumus. 1991. gada oktobrī PSRS no jauna pasludināja vienpusēju moratoriju saviem kodolieroču izmēģinājumiem, kas turpinājās līdz 1992. gadam, kad vienpusējus moratorijus izsludināja ASV un Francija, bet Lielbritānija ievēroja moratoriju de facto. Līdz 1995. gada martam šo moratoriju ievēroja

103 Treaty Banning Nuclear Weapon Tests in the Atmosphere, in Outer Space and Under Water. Tekstu krievu vai. sk. — Международное право В документах, с. 676. Tekstu angļu vai. sk. — Status of Multilateral Arms Regulation and Disarmament Agreements, Fourth Ed., p. 33.

104 Partial Test-Ban Treaty (PTBT).

105 Yearbook of the United Nations (1971) pp. 22—24.

ASV, Francija, Krievija, Lielbritānija. 1993. gada pazemes izmēģinājumus veica Ķīna.106 1 995. gadā Mururoa atolā Francija atsāka kodolsprādzienu izmēģinājumu sēriju, ar ko tā izpelnījās plašus starptautiskus protestus.

Kodolizmēģinājumu uizliegumu līgumu izstrādāšunus ad hoc komiteju, kuru izveidoja Atbruņošanās konference, apsprieda Zviedrijas līguma priekšlikumu, pievēršot īpašu uzmanību verifīkācijas procedūrai.

1974. gada 3. jūlijā starp ASV un PSRS tika noslēgts Līgums par kodolieroču pazemes izmēģinājumu ierobežojumu^107 , kas noteica kodolieroču izmēģinājumu sprādzienu slieksni (threshold), aizliedzot pazemes kodolizmēģinājumus, kas ir stiprāki par 150 kilotonnām (I p.). II pants paredzēja sekot Līguma izpildei ar nacionālajiem kontroles līdzekļiem saskaņā ar starptautiskajām tiesībām. Ш pants Līguma noteikumus attiecināja vienīgi uz kodolsprādzieniem mierīgiem mērķiem, bet V pants nosacīja Līguma darbības laiku uz 5 gadiem.108

Protokols pie Līguma, kas tika parakstīts tajā pašā datumā, paredzēja, ka puses apmainīsies ar datiem par kodolsprādzienu ģeogrāfiskajām koordinātām, šo izmēģinājumu poligonu ģeoloģiju, kā arī sprādzienu jaudu un izmēģinājumu dziļumu.109 Līgums ir spēkā kopš 1990. gada.

1976. gada 28. maijā ASV un PSRS noslēdza Līgumuparpazemes kodolizmēģinājumiem mierīgiem mērķiem.110 Pēc šī Līguma viena kodolsprādziena jauda arī nedrīkstēja pārsniegt 150kilotonnas, bet izmēģinājumu sērijas jauda pusotras megatonnas (III p.). IV p. puses jau apņēmās ne tikai dot informāciju, bet arī pielaist viena otru izmēģinājumu vietās.[840] [841] [842] Līgums ir spēkā kopš 1990. gada.

Kopš tā laika notikušas atkārtotas sarunas par vispārējā kodolieroču izmēģinājumu aizlieguma (Comprehensive Nuclear Lest-Вап Treaty) līguma noslēgšanu, kas tiek uzskatīts par laikmeta obligātu priekšnoteikumu (sine qua non). Notika darbs pie līguma teksta sagatavošanas. 1994. gada janvārī notikajauns šo sarunu raunds.112

Kodolieroču vispārējā aizlieguma līguma noslēgšanas viena no galvenajām problēmām ir verifikācijas un monitoringaprocedūras izstrādāšana. Šī procedūra ietver pārbaudi, vai izmēģinājumi nenotiek atmosfērā. Novērošana notiek no kosmosa satelītiem. Bez tam monitorings aptver arī pazemes izmēģinājumus, pārbaudi veicot kā no kosmosa, tā arī uz zemes ar seismiskajām metodēm.113

Kopa līdz tam brīdim, kad sāka apspriest CTB, pasaule jau bija notikuši 2000 kodolizmēģinājumu, vidēji 40 gadā, viens izmēģinājums ik pēc 9 dienām. Līguma tekstu sagatavojusi Zviedrija, tas ir 90 lpp. garš.114

ĶĪMISKO, BIOLOĢISKO UN TOKSĪNU IEROČU AIZLIEGUMS

Jau Senajā Romā bija aizliegts pielietot saindētus ieročus pēc principa — jākaro ar ieročiem, nevis jālieto inde (Armisbella non venis geri). Kā jau iepriekš teikts, ķīmiskie ieroči bija aizliegti jau ar 1874. gada Briseles deklarāciju, kas aizliedza arī saindētās lodes. 1899. gada Hāgas konferencē tika nosodīta lādiņu ar smacējošām gāzēm izmantošana.

1925. gadā 42 valstis parakstīja Ženēvas protokolu par aizliegumu izmantot karā smacējošas, indīgas un citas gāzes un bakterioloģiskā kara metodes^115. Pirmskara Latvija piedalījās šajā Protokolā. 1986. gada 31. decembrī tajā piedalījās llOvalstis.116

1947. gadā Ģenerālā asambleja rekomendēja Drošības padomei masu iznīcināšanas metožu aizliegumu. 1952. gadā ar šo jautājumu sāka nodarboties Atbruņošanās komisija.

Tomēr mūsdienu ķīmiskie ieroči — tabūns, zariņš un zamans — ir simtiem reižu indīgāki par Pirmajā pasaules karā pielietotajiem ķīmiskajiem ieročiem, ar kuriem tajā laikā tika iznīcināti 100 000, bet kaitējums tika radīts 1 300 000 karavīru.

Jautājumu par bakterioloģiskajiem ieročiem Drošības padome ietvēra dienas kārtībā 1952. gada 18. jūnijā, aicinot ANO dalībvalstis pievienoties 1925. gada Ženēvas protokolam. Šajā laikā PSRS vairākkārt Drošības padomē cēla apsūdzību pret ASV par bioloģisko ieroču pielietošanu Korejas karā. ASV negribēja atzīties šajā noziegumā un ieteica nodot jautājumu par bakterioloģiskajiem ieročiem Atbruņošanās komisijai.117 1953. gadā PSRS ierosināja aizliegt un iznīcināt bakterioloģiskos ieročus.

1969. gadā abi pretimstāvošie bloki iesniedza divus projektus—sociālistiskais bloks — Konvencijai par ķīmisko un bakterioloģisko ieroču aizliegumu, bet kapitālistiskais (ASV un Lielbritānija) — tikai Konvencijai par bakterioloģisko ieroču aizliegumu.

1971. gada 16. decembri ĢA nobalsoja par Konvenciju par bakterioloģisko (bioloģisko) un toksīnu ieroču izstrādāšanas, ražošanas un uzkrāšanas aizliegumu un to iznīcināšanu^118un pieņēma vairākas rezolūcijas.119 Konvenciju atklāja parakstīšanai

114 Par problemātiku kopuma sk. — "The Comprehensive Test Ban Treaty and the Non-Proliferation Treaty Review and Extension Conference", — Disarmament, United Nations Centrē for Disarmament Affairs (1995) p. 2455.

115 Geneva Protocol for the Prohibition of the Use in War of Asphyxiating, Poisonous or other Gases, and Bacteriological Methods of Warfare.

116 Disarmament, Fact-sheet, No. 52 (1987) p. 5.

117 Yearbook of the United Nations (1952) pp. 323—326.

1,8 Convention on the Prohibition of the Development, Production and Stockpiling of Bacteriological (Biological) and Toxin Weapons and on their Destruction. Tekstu sk. — Международное право В flOKyMCHTax, с. 688. Tekstu angļu vai. sk. — Status of Multilateral Arnis Regulationand Disarmament Agreement, Fourth Ed., p. 191.

119 Yearbook of the United Nations (1971) p. 15.

1972. gada 10. aprīlī un parakstīja vienlaicīgi Londona, Maskava un Vašingtona. Tā stājās spēkā 1975. gadā. Konvenciju pārskatīja koferencēs 1980., 1986., 1991. un 1993. gadā. īpaša Konvencijas verifikācijas konference notika 1994. gadā. Jau 1973. gadā Konvencijā piedalījās 130 dalībvalstis, ieskaitot lielvalstis.120 Latvija ari piedalās šajā Konvencijā.

Pēc Konvencijas I panta dalībvalstis apņēmās "nekad, nekādos apstākļos neizstrādāt, neražot, neuzkrāt, neiegādāties un nesaglabāt jebkādas izcelsmes mikrobioloģiskos un jebkurus citus aģentus un toksīnus, kuriem nebūtu profilaktiska, aizsardzības vai jebkura cita mierīga pielietojuma (1. d.), kā arī ieročus, iekārtas vai nogādāšanas līdzekļus šo aģentu vai toksīnu izmantošanai naidīgiem mērķiem vai militāros konfliktos" (2. d.).

Saskaņā ar II pantu dalībvalstis apņēmās šos aģentus, toksīnus, ieročus un nogādāšanas līdzekļus iznīcināt, bet pēc III panta—nenodot tos ne tieši, ne pastarpināti trešajām pusēm.

Tajā pašā laikā pēc X panta dalībvalstis apņemas sekmēt vispilnīgāko materiālu, iekārtu un informācijas apmaiņu bakterioloģisko un toksīnu līdzekļu izmantošanai mierīgiem mērķiem.

Unikāli ir tas, ka saskaņā ar šīs Konvencijas IX pantu dalībvalstis apstiprina savu mērķi efektīvi aizliegt ķīmiskos ieročus un šajā nolūkā apņemas godprātīgi turpināt sarunas, lai tuvākajā laikā sasniegtu vienošanos par efektīvu to izstrādāšanas, ražošanas un uzkrāšanas aizliegumu, kā arī šo ieroču un to nogādāšanas līdzekļu iznīcināšanu.

Tātad ar Bakterioloģisko un toksīnu ieroču konvenciju bija panākts starptautisks aizliegums un pilnīga atbruņošanās vienā konkrētā loti bīstamu ieroču grupā.

Konvencijas darbība pārbaudīta 1980. un 1986. gadā dalībvalstu konferencēs. 1987. gadā notika zinātniski tehnisko ekspertu apspriede, kas vienojās par datu apmaiņas procedūru Konvencijas pārbaudes gaitā.121 Konvencija ir spēkā.

Kā jau minēts iepriekš, 1925. gadā tika parakstīts Zenēvas protokols par smacējošu, indīgu un citu gāzu, kā arī bakterioloģisko kara metožu pielietošanu.122 Protokols ir spēkā.

Kā jau minēts, pēc Bakterioloģisko ieroču konvencijas IX panta tās dalībvalstis apņēmās tuvākajā laikā noslēgt arī Konvenciju par ķīmisko ieroču aizliegumu. Šo apņēmību ĢA no jauna apstiprināja 1972. gada rezolūcijā 2933(XXVII). Sarunas šajā virzienā tika turpinātas Atbruņošanās konferences Ad Hoc Komitejā par ķīmiskajiem ieročiem.

1984. gada Irānas un Irākas kara laikā tika fiksēta ķīmisko ieroču pielietošana.

Pēc vairāk nekā desmit sarunu gadiem Atbruņošanās konference 1992. gada 3. septembrī Zenēvā akceptēja Ad Hoc Komitejas ziņojumu un pieņēma tā pielikumā pievienoto Konvencijas par ķīmisko ieroču izstrādāšanas, ražošanas, uzkrāšanas un

120 Yearbook of the United Nations, Special Edition UN Fifth Anniversary 1945—1995, pp.152—153.

121 Disarmament, Fact Sheet, No. 52 (1987) pp. 9—10.

122 Protocol for the Prohibition of the Use of Asphyxiating, Poisonous or other Gases, and of Bacteriological Methods of Warfare.

izmantošanas aizliegumu un to iznīcināšanu^123 tekstu. 30. novembrī Konvencijas tekstu ar konsensusu pieņēma (endorsed) ANO Ģenerālā asambleja un 145 sponsor-valstis (cosponsoring). Sponsorvalstu vidū bija visas lielvalstis. Procedūra Konvencijas daudzpusējās atklāšanas parakstīšanai notika Parīzē 1993. gada 13., 14. un 15. janvārī, un tajā piedalījās 130 valstu pārstāvji, Konvenciju parakstīja ari visas lielvalstis, ieskaitot Ķīnu.124 Latvija parakstījusi Konvenciju ANO 6.05.93., datu par ratifikāciju nav.

Konvencija sastāv no preambulas, 24 pantiem un 3 pielikumiem: par ķimikālijām; par īstenošanu un verifikāciju un par konfidenciālas informācijas aizsardzību. Konvencija ar pielikumiem kopā veido integrētu tekstu^125. Tai bija jāstājas spēkā 180 dienas pēc sešdesmit piektā ratifikācijas instrumenta deponēšanas. Konvencija aizliedz

* ķīmisko ieroču izstrādāšanu, ražošanu, iegūšanu, uzkrāšanu, to nodošanu un pārdošanu citām valstīm, kā ari to pielietošanu pret jebkuru valsti — gan dalībvalsti, gan valsti, kas CWC nepiedalās;

* herbicīdu un dumpju apspiešanas ķimikāliju izmantošanu (riot control aģents) karā;

* iesaistīšanos jebkādos militāras sagatavošanas pasākumos ķīmisko ieroču izmantošanai;

* atbalstīt, kūdīt vai iedrošināt jebkuru veikt pasākumus, kurus aizliedz Konvencija.

Konvencija nosaka ķīmisko ieroču izmantošanas vai izmantošanas draudu gadījumā upura aizsardzību un palīdzību tam. Tā pieprasa deklarēt visas ķīmisko ieroču ražošanas jaudas un krājumus, pārbaudīt deklarāciju datus, šos krājumus un jaudas iznīcināt starptautiskā uzraudzībā uz vietas, lai desmit gadu laikā iznīcinātu visus ķīmiskos ieročus. Pārbaudes procedūrai attiecībā uz iekārtām, kas varēja ražot gan militāro, gan nemilitāro produkciju, bija jāsākas četrus gadus pēc tās stāšanās spēkā.

Konvencija nosaka arī rutīnas monitoringa un ražošanas jaudu verifikācijas procedūru šī procesa laikā. Konvencija pieļauj arī tās īstenošanas pārbaudei pieprasīt un īstenot negaidītas ārpuskārtas pārbaudes (challenge inspection) jebkurā dalībvalstī. Tomēr Konvencija atļauj dalībvalstij aizsargāt sevi arī pret tādām inspekcijām, kas pārkāpj valsts nacionālās drošības intereses, nosakot, ka pārbaudošā puse nedrīkst savas tiesības izmantot ļaunprātīgi.

Uz pieteikumu kādu vietu pārbaudīt dalībvalstij jādod atļauja 5 dienu laikā, kad notiek objekta sagatavošana inspekcijai. Inspekcijas laiks nedrīkst būt ilgāks par 84 stundām. Inspicējamai pusei ir tiesības neregulāras pārbaudes vietā noteikt, cik tālu inspektori tiek pielaisti pārbaudei.

Tajā pašā laikā Konvencija neaizliedza izmantot ķīmisko ieroču izgatavošanas jaudas herbicīdu, fungicīdu un pesticīdu ražošanai, kam nav militāra pielietojuma.

123 Convention on the Prohibition of the Development, Production, Stockpiling and Use of Chemical Weapons and on their Destruction. Saīsinātais nosaukums "Chemical Weapons Convention" (CWC).

124 C.N. 18.1993 Treaties —3.

125 Yearbook of the UnitedNations (1992) pp. 64—66.

Konvencijas īstenošanas plānošanai vienojas nodibināt CWC Starptautisko organizāciju (CWC International Organization) Hāgā.

Līdz 1993. gada beigām šai Konvencijai bija pievienojušās 154 valstis, bet 4 bija to ratificējušas.126 1995. gadā Konvencija vēl nebija spēkā.

METEOROLOĢISKO UN VIDES IEROČU AIZLIEGUMS

Tehnoloģijas attīstības gaitā radās iespēja tieši un kaitējoši iedarboties uz citas valsts dabas vidi un laika apstākļiem tajā. Piemēram, izkaisot atmosfēras augstākajos slāņos noteiktas ķimikālijas, var izraisīt lietusgāzes un pat plūdus. Mākslīgi iespējams izraisīt arī zemestrīces un pat cunami. Tāpēc Atbruņošanās komiteja sagatavoja un 1977. gada 18. maijā Zenēvā tika atklāta parakstīšanai Konvencija par militāra un citāda veida naidīgu vides modifikācijas tehnikas pasākumu aizliegumu^127.

ENMOD Konvencija paredz, ka dalībvalstīm nav tiesību izmantot militāriem vai jebkuriem citiem naidīgiem mērķiem dabiskās vides ietekmēšanas līdzekļus, kuriem ir masveida, ilgstoša un smaga iedarbība. Šos līdzekļus nedrīkst izmantot sagraušanai vai kaitējuma radīšanai jebkurai dalībvalstij (I p.).

II pantā izskaidrots, ka ar terminu "vides modifikācijas tehnikas pasākumi" (environmental modification techniques) domāta manipulācija ar dabas procesiem, dinamiku, zemes struktūru, ieskaitot biosfēru, litosfēru, hidrosfēru, atmosfēru un kosmosu.

III pants nosaka, ka iedarbība uz vidi mierīgiem mērķiem nav aizliegta.

Konvencija aizliedz izmantot līdzekļus, kas var nopietni ietekmēt laika apstākļus

vai izraisīt zemestrīces, cunami viļņus vai okeāna straumju pārvietošanos.

Konvencija aizliedz darbību, kas noārda gaisa ozona joslu apkārt zemeslodei, iznīcina jonosfēru vai izjauc reģiona ekoloģisko līdzsvaru.

Konvencijā 1992. gadā piedalījās 72 valstis, ieskaitot visas lielvalstis.

ENMOD darbības pārbaudes konference notika 1984. gadā. Tās Nobeiguma dokumentā, kuru pieņēma uz konsensusa pamata, teikts, ka visi Konvencijas noteikumi tikuši pilnībā ievēroti.128 Konvencija ir spēkā.

START I līgums

Viens no nākamajiem Uelākajiem aukstā kara mantojuma pārvarēšanas un bruņojuma samazināšanas notikumiem ir 1991. gada jūlija Stratēģiskā bruņojuma samazināšanas līgums^129, kuru dēvē arī par START līgumu. Šo līgumu noslēdza ASV un

126 Par šo tēmu tuvāk sk. — "Chemical Weapons Convention: the Success of Chemical Disarmament Negotiations", in — Sipri Yearbook (1993) pp. 705—734.

127 The Convention on the Prohibition of Military or Any Other Hostile Use of Environmental Modification Techniques (ENMOD Convention). Autentisko tekstu sk. — Status of Multilateral Arms Regulation and Disarmament Agreements, Fourth Ed., p. 217.

128 Armaments and Disarmament, Information Bulletin, United Nations, Januarv 1988, pp. 44—45.

129 Strategic Arms Limitation Treaty - START I.

PSRS, un tas stājas speķa 1994. gada 5. decembri. Līguma tiesību pēcteces pec PSRS sabrukšanas ir Krievija, Baltkrievija, Kazahstāna un Ukraina, kuras kopā ar ASV arī apmainījās ar ratifikācijas vēstulēm. Pēc šī Līguma ne ilgāk kā septiņu gadu laikā dalībvalstīm savi stratēģiskie kodolarsenāli jāsamazina ne mazāk kā par vienu trešdaļu. Visumā šo ieroču samazināšanā praksē dalībvalstis apsteidz grafiku.130.

1992. gada 23. maijā ministru tikšanās laikā Lisabonā ASV, Krievija, Baltkrievija, Kazahstāna un Ukraina pie START I līguma parakstīja t.s. Lisabonas protokolu, pēc kura visas šīs valstis kļuva par Līguma dalībniecēm. Lai pārliecinātu Ukrainu ratificēt līgumu, ASV piedāvāja tai 175 miljonus SS-19 un SS-22 rakešu un to šahtu iznīcināšanai. Turklāt Ukrainai apsolīja samaksāt 10% no summas par ASV pārdoto augsti bagātināto urānu^131, kas tika izņemts no demontētajām padomju rakešu kodolgalviņām.132

START II

Līgums par stratēģisko uzbrukuma ieroču tālāku samazināšanu un ierobežošanu — START II^133 ir START I tālākās attīstības (follow-up) līgums starp ASV un Krieviju stratēģisko kodolspēku kodolraķešu ar daudzām individuāli tēmētām kodolgalviņām^134 un smago starpkontinentālo ballistisko raķešu^135 samazināšanu. Šo ieroču samazināšanas perioda beigās, respektīvi, līdz 2003. gada 1. janvārim, katrai no pusēm būs ne vairāk kā 3000—3500 kaujas pozīcijās izvietoto (deployed) stratēģisko kodolieroču vai arī vēl mazāks skaits atbilstoši katras puses lēmumam.

Vienlaicīgi notiks šo ieroču struktūras kvalitatīvas izmaiņas. Tas notiks, izņemot no arsenāliem raketes ar dalāmām kodolgalviņām MIRV, ieskaitot visbīstamākās no tām — krievu SS-18 un amerikāņu MX. MIRV tipa raketes bija loti destabilizējošs faktors, jo radīja preventīvā trieciena kārdinājumu.

Kopumā tiks iznīcināti vairāk nekā 14 000 šādu kodoheroču. START II īpatnība bija tā, ka šis līgums skāra arī kodolieročus stratēģisko bumbvedēju apbruņojumā un ka START II nevar stāties spēkā bez START I stāšanās spēkā. Pēc START I, START II un citiem atbruņošanās līgumiem 1991.—1992. gadā Krievija ir iznīcinājusi 1500 ICBMun raketes, kas ir bāzētas uz zemūdenēm — SVBM. Smagie bumbvedēji noņemti no kaujas dežūrām. Iznīcinātas apmēram 400 rakešu šahtas un uz dzelzceļa platformām izvietotie rakešu palaidēji (rail lunchers).136

130 Ralph Earle II, "United States - Russian Bilateral Efforts", - Disarmament, Topical Papers 21, United Nations Centre for Disarmament Affairs, United Nations, New York (1995) p. 25.

131 Highly enriched uranium — HEU.

132 "The 1991 START Treaty", — SIPRI Yearbook 1993, World Armaments and Disarmament, Oxford Univ. Pr. (1993)pp. 549—554.

133 The Treaty on Further Reduction and Limitation of Strategic Offensive Arms (Second Strategic Arms Reduction Treaty) START II.

134 Multiple independently targetable re-entry vehicle — MIRV.

135 Intercontinental ballistic missile - ICBM.

135 Grigori V. Berdennikov, "Bilateral Efforts by Russia and the United States in the Field of Disarmament", — Disarmamenl, Topical Papers 21, pp. 31—32.

Uz zemūdenēm bāzēto raķešu skaitu START II līgums samazinās līdz 1700— 1750 katrā no divām dalībvalstīm. Katra no pusēm varēs izslēgt no šī līguma ietekmes 100 stratēģiskos bumbvedējus, ja tie nav aprīkoti ar spārnotajām kruīza raķetēm^137. Šie bumbvedēji tiks pārorientēti uz "konvencionālajiem mērķiem".

Līgums pieprasa ASV un Krievijai samazināt izvietotās stratēģiskās kodolgalviņas par 70% no to 1990. gada septembra līmeņa un ASV — par 60%, bet Krievijai par 50% no skaita, ko ASV plānoja izvietot pēc START I līguma.

Krievija pieprasīja, lai ASV radara neredzamā stealth tipa bumbvedēja apbruņojumā nebūtu vairāk par 16 kodolgalviņām, kam ASV piekrita.

ASV piekrita, ka 90 no krievu 154 SS-18 rakešu šahtām var pārveidot, bet 64 šahtas jāiznīcina. Krievija var saglabāt 105 notās 170 SS-19raketēm, noņemot piecas no sešām kodolgalviņām no katras raketes.

Uzskata, ka ASV, pateicoties START II līgumam, nākamajos 15gados var ietaupīt 50 miljardus USD.138 1995. gadā START II līgums nebija spēkā.

Pēc ĪNFlīguma iznīcinātas 1846 krievu un 846 amerikāņu raķetes.139

START II 1995. gadā nebija ratificējusi vēl neviena no pusēm. Tomēr ASV un Krievijas prezidentu tikšanās laikā puses apņēmās līgumu ratificēt 1995. gadā. START II satur īpašu mehānismu stratēģisko kodolieroču samazināšanai Krievijai, saglabājot stabilitāti un drošību.

Bez tam bijušo padomju republiku bruņojuma samazināšanai izveidota arī tā saucamā senatoru "Nanna un Lugara kooperatīvā briesmu samazināšanas programma"140 . Sīprogramma balstīta uz palīdzības pasākumiem, un tā izmaksās ASV vairāk nekā vienu miljardu USD. Programmas mērķis ir arī samazināt minēto ieroču un arto saistīto materiālu izplatīšanas (associated materiāls proliferation) briesmas. Šo programmu sauc ari par "aizsardzību ar citiem līdzekļiem" (defence by other means). Programmā piedalās arī Japāna un citas G-7 valstis.141

PARASTIE ieroči

Jautājuma risināšana par parastajiem vai tā saucamajiem "konvencionālajiem" ieročiem sākās 1946. gadā ar PSRS priekšlikumu izvākt citu valstu bruņotos spēkus no tām teritorijām, kas nepiederēja Otrā pasaules kara ienaidnieku valstīm. ASV ierosināja ieslēgt šajājautājumā arī bijušo sabiedroto bruņoto spēku skaita un militāro bāzu un to garnizonu noskaidrošanu bijušajās to ienaidnieku valstīs ANO verifikācijas sistēmas ietvaros. Tomēr vienoties šajājautājumā neizdevās.

1946. gada 26. oktobrī PSRS iesniedza savu "Priekšlikumu par vispārēju bruņojuma samazināšanu" ieslēgšanai ĢA dienas kārtībā. Tā paša gada 13. decembrī

137 Air-launched cruise missiles — ALCMs.

138 "The 1991 START Treaty", pp. 554—559.

139 Grigori V. Berdennikov, ibid., p. 32.

140 Nunn-Lugar Cooperative Threat Reduction Programmē.

141 Ralph Earle П, ibid., pp. 15—20.

Pirmā komiteja ar aklamaciju vienbalsīgi pieņēma projektu Ģenerālas asamblejas rezolūcijai, kuru tā pieņēma 14. decembrī, — "Par principiem, kas reglamentē bruņojuma vispārējo regulēšanu un samazināšanu".142 Rezolūcija aicināja samazināt bruņojumu un bruņotos spēkus un rekomendēja DP formulēt praktiskos pasākumus.143

1947. gada 20. decembri savu darbu sāka Komisija par konvencionālo bruņojumu^144 , kuru 1951. gadā likvidēja un aizstāja ar Atbruņošanās komisiju (Disarmament Commission) arī konvencionālā (parastā) bruņojuma jautājumos.

Tomēr mērķis par vispārēju un pilnīgu atbruņošanos vēl vairākas dekādes turpināja palikt iluzors. Divaspretimstāvošaspolitiskās sistēmas — kapitālistiskā un sociālistiskā — turpināja savstarpējo cīņu par ideoloģisko un politisko dominēšanu pasaulē. Šī cīņa bija neizbēgami saistīta ar militāro sacensību, kas sasniedza absurdus apjomus un kurai tika tērēti milzīgi ekonomiskie resursi. Lielvalstis bija galvenās šīs militārās sacensības iniciatores un īstenotājas. Strauji palielinājās ne tikai masu iznīcināšanas, bet ari konvencionālo ieroču arsenāli. Šie ieroči tehnoloģijas ziņā kļuva arvien ietilpīgāki, dārgāki, un atsevišķi to veidi, kā, piemēram, t.s. alumīnija un aerosola bumbas, pēc savas jaudas jau pietuvojās neliela kalibra kodolieročiem.

1978. gadā ĢA tās atbruņošanai veltītās desmitās speciālās sesijas Nobeiguma dokumentā no jauna aicināja uz sarunām par sabalansētu bruņoto spēku un konvencionālo ieroču samazināšanu, kā ari konvencionālo ieroču starptautiskās nodošanas samazināšanu no vienas valsts otrai. Tālāk Nobeiguma dokuments aicināja uz starptautisku rīcību, pamatojoties uz humāniem apsvērumiem, aizliegt vai ierobežot tādus speciālo konvencionālo ieroču veidus, kas var radīt pārmērīgus ievainojumus, pārāk lielas mocības vai kuriem ir neselektīva iedarbība (excessively inurious, cause unnecessary suffering, indiscriminate effects).

Ģenerālā asambleja rezolūcijā 32/152 izvirzīja arījautājumu par aizdedzinošajiem (incendiary) un citiem konvencionālajiem ieročiem, kurus būtu nepieciešams aizliegt vai ierobežot, un ierosināja 1979. gadā sasaukt konferenci, kuras mērķis būtu panākt vienošanos par šādu ieroču aizliegumu. Apvienoto Nāciju Konference par noteiktu konvencionālo ieroču aizliegumu, kurus var uzskatīt par tādiem, kas rada pārmērīgus ievainojumus vai kam ir neselektīva iedarbība^115 , strādāja Zenēvā no 1979. gada 10. līdz 28. septembrim. Tajā daļēji izstrādāja attiecīgās Konvencijas tekstu un pieņēma rezolūciju par maza kalibra ieročiem. Konferenci atkārtoti sasauca 1980. gada 15. septembrī. 10. oktobrī tā apstiprināja savu Nobeiguma dokumentu kopā ar Konvencijas un trīs tās protokolu tekstiem.146

1980. gada 12. decembrī Ģenerālā asambleja bez balsošanas apstiprināja rezolūciju 35/153, ar kuru tika pieņemta Konvencija par noteiktu konvencionālo ieroču

142 Principles Governing the General Regulation and Reduction of Armaments. 143YearbookoftheUnitedNations 1946—1947,pp. 138—143.

144 Ibid.,pp. 380—381.

145 Materiālus par šo tēmu sk. — UN Doc. A/CONF.95/15 nad Corr. 2.

146 Yearbook of the United Nations (1980) p. 76.

aizliegumiem un ierobežojumiem, kurus var uzskatītpar tādiem, kas rada pārmērīgus ievainojumus vai kam ir neselektīva iedarbība^843, un trīs protokoli:

*protokolspar neatrodamajiemfragmentiem(protokols I);[844]

9protokolspar mīnu, pārsteiguma mīnu un citu iekārtu aizliegumiem un ierobežojumiem (protokols II);[845]

III protokols par aizdedzinošo ieroču aizliegumiem un ierobežojumiem (protokols III).[846]

Protokols I aizliedz pielietot kā pret civiliedzīvotājiem, tā arī pret kombatantiem tādus ieročus, kuriem ir neatrodami fragmenti. Šādi fragmenti var būt no koka, stikla vai plastmasas, kurus nevar atrast cilvēka ķermenī ar rentgena staru palīdzību, kas paildzina upura ciešanas un palielina infekcijas iespējas.

Protokols II sastāv no 9 pantiem un pielikuma, tas neattiecas uz jūras mīnām, kuras var pielietot arī iekšējos ūdensceļos. Pēc šī protokola ar terminu "citas iekārtas" (other devices) domātas "manuāli" (burtiski "ar roku") izvietota munīcija un iekārtas, kuras iedarbina ar distances vadību vai automātiski pēc noteikta laika paiešanas un kuras domātas nogalināšanai, ievainošanai vai sagraušanai. Protokola 3. pantā minētās mīnas, pārsteiguma mīnas un citas iekārtas ir aizliegtas visos apstākļos, kā uzbrukumā, tā aizsardzībā un arī atbildes vai represāliju pasākumos (reprisals) pret civiliedzīvotājiem.

Ar terminu "neselektīva izmantošana" (indiscriminate use) domāta tāda ieroču izmantošana, kās var skart ne tikai kombatantus, bet arī civiliedzīvotājus un nemilitārus objektus, un šie zaudējumi varētu būt pārmērīgi salīdzinājumā ar šo ieroču pielietošanu.

Protokola 5. pants reglamentē jautājumu par mīnām "ar distances nogādāšanu" (remotely delivered minēs). Arī par šo mīnu izvietojumu jābūt pierakstiem, vai arī tām jāsatur mehānisms, kā tās padarīt nekaitīgas.

Protokola 6. pants aizliedz izmantot pārsteiguma mīnas (booby traps), kurām ir ārēji nekaitīgu portatīvu objektu izskats vai kas ir pievienotas pie starptautiski pazīstamām, starptautiski atzītām aizsardzības emblēmām, vai uz kurām ir šādas emblēmas, vai ari tās ir piestiprinātas pie mirušajiem vai ievainotajiem, kapu vietām, medicīnas iekārtām vai krājumiem, bērnu vai dzīvnieku produktiem, pārtikas vai ūdens, civilo virtuvju iekārtām, reliģiskajiem objektiem, vēsturiskajiem pieminekļiem, mākslas darbiem vai vietām, kas veido kultūras vai garīgo mantojumu. Protokols aizliedz ari jebkura cita veida pārsteiguma mīnas, kas rada pārmērīgus ievainojumus vai nevajadzīgas mocības.

Protokola 7. pants satur arī vadlīnijas mīnu lauku, mīnu un pārsteiguma mīnu izvietojuma dokumentēšanai un datu publicēšanai, kā arī starptautiskajai sadarbībai tās informācijas iegūšanai, kas nepieciešama to novākšanai (9. p.). Protokols arī noteic vadlīnijas Apvienoto Nāciju spēku un misiju aizsardzībai pret šīm iekārtām.

Protokola II tehniskais pielikums (Annex) nosaka vadlīnijas iepriekšplanoto (preplanned) mīnu lauku, pārsteiguma mīnu izvietojuma dokumentācijai kartēs, diagrammās vai citos pierakstos.

Protokols III par aizdedzinošajiem ieročiem sākotnēji tika plānots ari kombatantu aizsardzībai, taču darba gaitā, lai neapdraudētu Konvencijas un visu protokolu pieņemšanu, uz konsensusa pamata šis, no 2 pantiem sastāvošais protokols tika pieņemts tikai redakcijā, kas aizsargā pret aizdedzinošajiem ieročiem civiliedzīvotājus. Pēc protokola militāros mērķus, kas atradās civiliedzīvotāju koncentrācijas vietās, nedrīkst bombardēt no gaisa ar aizdedzinošajiem ieročiem, tos drīkst pielietot pret "tīri" militāriem objektiem, tomēr ierobežojot arī aizdedzinošo ietekmi pat pret militārajiem objektiem, izvairoties no civiliedzīvotāju gadījuma rakstura nogalināšanas, ievainošanas vai samazinot kaitējuma radīšanu tiem. Protokols aizliedz pārvērst par aizdedzinošo ieroču uzbrukuma objektiem mežus vai stādījumus, izņemot gadījumus, kad tur slēpjas kombatanti vai citi militāri mērķi.151

Konvenciju atklāja parakstīšanai 1981. gada 10. aprīlī, kad to vienlaicīgi parakstīja 34 valstu pārstāvji.152 Tā stājās spēkā pēc divdesmitā pievienošanās instrumenta deponēšanas (5. p.). Latvija pievienojās Konvencijai ar LR AP lēmumu 1992. gada 16. septembrī.153

Konvencija sastāv no preambulas un 11 pantiem. Tās un protokolu teksti jau daļēji izgaismoti šīs monogrāfijas nodaļā "Humanitārās tiesības". Konvencijas mērķis ir radīt juridisko bāzi protokolu pielietošanai. Konvencija balstās uz tādiem principiem kā civiliedzīvotāju aizsardzība pret vardarbību un starptautisko tiesību principu, ka karojošo pušu tiesības izvēlēties jebkuras kara vešanas metodes un līdzekļus (methods and means of warfare) ir ierobežotas. Nedrīkst pielietot arī tādas kara metodes, kas rada ilgtermiņa nopietnu kaitējumu videi.

Līdz ar to 1980. gada Konvencija ir cieši saistīta ar 1949. gada Zenēvas humanitārajām konvencijām "Par kara upuru aizsardzību".

Konvencijas 8. pants paredz ari jaunu konferenču sasaukšanu šajā jautājumā, tajā skaitā jaunu aizliegumu izstrādāšanai. Šādas jaunas konferences sasaukšanai nepieciešama vismaz 18 dalībvalstu vai ari tikai vienas valsts iniciatīva, ja konference nav sasaukta 10 gadu laikā. Konvencijas 6. pants pieprasa tās protokolu izplatīšanu dalībvalstu bruņotajos spēkos. Konvencijas teksti ir autentiski sešās valodās — arābu, ķīniešu, angļu, franču, krievu un spāņu valodā.

Konvencija un protokoli stājās spēkā 1983. gadā.

Saskaņā ar Konvencijas 8. pantu tai var pievienot vēl ari jebkurus citus protokolus, kas skar citu veidu ieročus ārpus tiem, kuru aizliegumus un ierobežojumus reglamentē esošie protokoli^154. Tā 1995. gadā tika pieņemts IV protokols, kas aizliedz izvietot lāzeru ieročus, kas radīti kombatantu akluma radīšanai. Protokols aizliedz ari nodot šos ieročus citām valstīm. Protokols 1995. gadā vēl nebija spēkā.155

151 Vispārīgu ieskatu problēmā sk. ari — Yearbook of the United Nations (1980) pp. 76—78.

152 Disarmament, Bull. No 19. UN, DPI/698, Oct. (1981).

153 LR AP Ziņotājs. — 1992. — 2. dec.

154 Yearbook of the United Nations (1980) p. 88.

155 The United Nations and Disarmament since 1945, p. 21.

kājnieku MĪNAS

ANO eksperti ir noskaidrojuši, ka ik gadus mīnas nogalina ap 10 000 civiliedzīvotāju, bet sakropļo ap 20 000. Tās dēvē par "atombumbām trūcīgajiem iedzīvotājiem". Vienas mīnas atrašana un atmīnēšana (detection and deactivation) vidēji izmaksāno 300 līdz 1000 USD. Lai novāktu 110 miljonus mīnu, kas joprojām ir zemē 64 valstīs, tas izmaksās vismaz 33 miljardus. 1995. gadā tika atminēts ap 100000 mīnu. Tikai Afganistānā vien zemējoprojām ir 10 miljoni mīnu. Kambodžāir 40 000 iedzīvotāju, kam mīnas norāvušas locekļus.156

1993. gadā jautājums par kājnieku mīnām (anti-personnel minēs) kļuva no jauna aktuāls sakarā ar priekšlikumiem pārskatīt un paplašināt 1980. gada Konvencijas pielietojuma sfēru, ietverot tajā aizliedzamo ieroču vidū arī kājnieku mīnas. Lietas būtība bija tā, ka milzīgs mīnu skaits bija izkaisīts daudzu valstu teritorijā, radot lielus zaudējumus civiliedzīvotāju vidū arī pēc kara darbības beigām. Rezultātā tika apspriestas trīs tēmas:

• Konvencija un tās protokols II (par mīnām);

• moratorijs uz kājnieku mīnu eksportu;

• palīdzība mīnu novākšanā (mine clearance).157

1993. gadajūnijāANO Ģenerālsekretārs ziņoja par koordinētas atmīnēšanas (demining) programmas izveidi. Decembri ĢA pieņēma rezolūciju 48/79, kura apsveica Francijas priekšlikumu sasaukt konferenci 1980. gada Konvencijas pārskatīšanai šajājautājumā. Ar rezolūciju 48/7 ĢA atbalstīja Sekretariāta izstrādāto atmīnēšanas programmu. Ar rezolūciju 48/75 К ĢA atzīmēja, ka pasaulē joprojām ir 85 miljoni neaizvāktu mīnu, kuras katru nedēļu nogalina simtiem cilvēku un neļauj atgriezties bēgļiem to agrākajās dzīvesvietās. ĢA aicināja valstis pievienoties moratorijam uz kājnieku un sauszemes (land) mīnu eksportu.

Laikā no 1994. līdz 1995. gadam valdību eksperti vairākkārt tikās jautājumā par 1980. gada Konvencijas un tās protokola II pārskatīšanu.158

KONVENCIONĀLO IEROČU IEROBEŽOJUMI EIROPĀ

Trīs galvenie bruņojuma kontroles līgumi, kuru sagatavošana sākās pēc aukstā kara beigām, tika parakstīti samērā īsā laikā. Tie bija

• 1990. gadā Līgums par konvencionālajiem bruņotajiem spēkiem Eiropā^159;

• agrāk minētais 1992. gada 4. marta Vīnes dokuments, kas nodibināja jaunus

uzticības un drošības stiprināšanas pasākumus;

• tā paša gada 24. martā tika parakstīts daudzpusējais Līgums par atklātajām debesīm^160;

156 "Death sleeps in the Earth", - DHA News. July-August (1995) United Nations, Focus: Land Minēs, p. 3.

157 "Reviewing the 1980. Convention", in DHA News, July-August (1995) p. 21.

158 Yearbook of the United Nations, Special Edition UN Fifth Anniversary 1945—1995, pp. 159—160.

159 Treaty on Conventional Armed Forces in Europe — CFE. Datu par Latvijas pievienošanos līdz 1996. gada 1. febr., kad tika sarakstītas šīs rindas, nav. Turpretim Gruzija, Moldova, Azerbaidžāņa, Ukraina, Krievija, Armēnija, Baltkrievija un Kazahstāna 1992. gadā ir ratificējušas CFE līgumu. (Sk.— SIPRI Yearbook 1993, p. 592.)

160 Treaty on Open Skies.

• 29 valstis, kurtparakstījaCFE līgumu, 1992. gacttO. jūlijā parakstīja ari Nobeiguma aktu par sarunām parpersonāla skaitu konvencionālajos bruņotajos spēkos Eiropā.161

CFE līguma ratifikāciju pabeidza 1990. gada 30. oktobrī. Tas de facto stājās spēkā 1992. gada 17. jūlijā pēc 22. ratifikācijas. Bez tam 7 bijušās PSRS republikas zonā no Atlantijas okeāna līdz Urāliem (Atlantic-to-Uralszoneof application) 1992. gada 10. jūlijā parakstīja Provizorisko CFE pielietošanas līgumu^162 , kas de jure stājās spēkā tā paša gada 9. novembrī^163, 10 dienas pēc pēdējā ratifikācijas dokumenta deponēšanas Hāgā.

1992. gada septembri EDSAVīnē atklāja savu tālākās darbības koordinācijas un bruņojuma kontroles konferenci^164.

Baltijas valstis, kas tobrīd bija atjaunojušas savu neatkarību, uzskatīja, ka tās vairs nav PSRS Baltijas kara apgabala teritorijā un tās it kā neskarot CFE līguma ATTU zonas noteikumi. Tas atbrīvoja šīs valstis no CFE saistībām, izņemot jautājumā par CFE novērotājiem laikā, kamēr Krievijas karaspēks atradās Baltijā.

Kā raksta Džeina M.O. Sarpa, neskatoties uz to, ka tam formāli piekrita CFE dalībvalstis, šo risinājumu nepielaist Baltijas valstis CFE līgumā faktiski uzspieda ASV kopā ar Krieviju, un tas nebūt neapmierināja citas dalībvalstis. Polija un Ungārija uzskatīja, ka būtu labāk izplatīt arī uz Baltijas valstīm to pašu bruņojuma kontroles režīmu kā uz citām Centrālās un Austrumeiropas valstīm.165

No tā var izdarīt secinājumu, ka ASV kopā ar Krieviju pēc iepriekšējas vienošanās faktiski "izspieda" Baltijas valstis no CFE līguma, tāpat kā tās ari, vienojoties aiz Baltijas valstu muguras, patiesībā Krievijas redakcijā piespieda parakstīt Līgumu par Krievijas armijas izvešanu no Latvijas.

1991. gada 21. decembri, Alma-Atas tikšanās laikā, Gruzija, Moldova, Azerbaidžāņa, Ukraina, Armēnija, Baltkrievija, Kazahstāna, Kirgizstāna, Tadžikistāna, Turkmenistāna, Uzbekistāna un Krievija parakstīja protokolu 8. decembra Līgumam par NVS (angl. saīsinājums CIS). Šīs republikas piekrita tam, ka Krievija ieņems agrāko PSRS vietu ANO Drošības padomē. 1992. gada Prāgas tikšanās laikā no 30. līdz 31. janvārim EDS A ārlietu ministri piekrita tam, ka CFE līgumam pievienojas NVS valstis.

Tomēr tas nevarēja notikt, iekams NVS valstis nebija iepriekš vienojušās par agrāko PSRS bruņoto spēku izvietojumu un pirms tam nebija piekritušas EDSA valstis.

CFE LĪGUMA IEROBEŽOTO bijušo PSRS bruņoto spēku PĀRDISLOKĀCUA

Kā raksta Džeina M.O. Šarpa, NATO valstis apsveica NVS izveidošanos, īpaši tik lielā mērā, cik tā bija vērtējama kā līdzeklis unificētai stratēģisko kodolspēku vadībai. Ziemeļatlantijas padomes (North Atlantic Council) sēdes laikā Romā 1991. gada

161 Concluding Act of the Negotiation on Personnel Strength of Conventional Armed Forces in Europe -CFE-1A Agreement. Dokumenta tekstu sk. - SIPRI Yearbookl993, Appendix 12C.

1<й Provisional Application of the CFE Treaty, tekstu sk. - SIPRI Yearbook 1993, Appendix 12C.

163 Datu par Latvijas pievienošanos nav.

164 Jane M. 0. Sharp, "Conventional Anns Control in Europe", in - SIPRI Yearbook 1993..., pp. 591—592

165 Jane M. 0. Sharp, ibid., p. 593.

novembrī NATO valstu ministri uzaicināja agrākas Varšavas līguma (WTO) valstis, ieskaitot bijušās PSRS republikas, piedalīties Ziemeļatlantijassadarbības padomē (NorthAtlantic Cooperation Council — NACC). NATO galvenā motivācija bija pārtvert bijušo Varšavas bloka valstu uzņemšanas lūgumus NATO un saglabāt droit de re-gard^166 lomu jautājumā par agrāko padomju militāro spēku pārstrukturēšanos, īpaši vēloties sekmēt sadarbību jauno neatkarīgo valstu, kas bija mantojušas kodolieročus, kodolatbruņošanā un Rietumu—Austrumu militāro kontaktu attīstībā ar nodomu ari sekmēt demokrātisku kontroli pār militārajiem spēkiem šajās valstīs.

Pirmās NACC tikšanās laikā 1991. gada decembrī Vācijas ārlietu ministrs Genšers ierosināja izveidot augsta līmeņa darba grupu (High Level Working Group — HLWG) CFE līguma sekmēšanai. HLWGtika atklāta visu bijušo Varšavas pakta valstu pārstāvjiem, 11 bijušās PSRS republikas — Baltijas valstis, Gruziju un 7 NVS valstis — ieskaitot.

Tomēr CFE līguma XII pantā bija ne visai patīkams noteikums, kas atļāva dalībvalstīm turēt 1000bruņumašīnas "miera laikā iekšējās drošības pasākumiem". 1992. gadā šo noteikumu bijušajām padomju republikām izlaboja uz 100 bruņutransportieriem "miera laikā iekšējās drošības pasākumiem".

PSRS bruņoto spēku sadales jautājumi tika izlemti 1992. gada 16. janvārī Minskā, kur Krievija pieprasīja 2/3 no sauszemes karaspēka bruņojuma un 3/4 no lidmašīnām un helikopteriem. Ukraina pieprasīja līdzīgas dalās ar Krieviju. Tad pēc Krievijas tā laika aizsardzības ministra Kobeca priekšlikuma NVS nolēma sadalīt ieročus proporcionāli iedzīvotājiem un aizsargājamām robežām.

Vēlāk Krievija pasludināja, ka tā uzņemsies atbildību par visiem bruņotajiem spēkiem ārvalstīs, ieskaitot VFR, Poliju un Baltiju, arī Moldovu un Kaukāza republikas. Bet Kaukāza republikas un Moldova pieprasīja, lai tām tiktu atstāts viss tajās dislocētais PSRS bruņojums, kam Krievija pēc Linna Hansena intensīvas piecu pušu diplomātijas negribot piekrita. 1992. gada 15. maijā, Taškentas tikšanās laikā, NVS valstis parakstīja dokumentu par pievienošanos CFE līgumam. Jau 2. jūnijā Apvienotā konsultatīvā grupa (Joint Consultative Group — JCG) Vīnē izteica piekrišanu CFE līguma redakcijas saskaņošanai ar NVS valstu pievienošanos. Baltijas valstis palika ārpus šīs vienošanās.

PSRS ieročus starp NVS valstīm atbilstoši CFE līgumam sadalīja šādi:

№ Franc. — likumu izpildes novērotājs.

Vēlāk gan ta laika PSRS aizsardzības ministrs Gračovs paziņoja, ka Kaukāza republikas PSRS bruņojumu esot vienkārši nozagušas. Krievija vilcinājās izvākt savus bruņotos spēkus no NVS valstīm un nodot tām pienākošās bruņojuma dalās. Krievijas ģenerālštābs jaunajā Krievijas militārajā doktrīnā sāka uzskatīt visu bijušās PSRS teritoriju par savu stratēģisko areālu un Krieviju — par visu "krieviski runājošo" militāro aizstāvi.167

Tomēr varam izdarīt secinājumu, ka Baltijas valstis, kas bija ne tikai labākas PSRS nodokļu maksātājas padomju okupācijas laikā nekā Kaukāza un Vidusāzijas republikas, tātad bija vairāk ieguldījušas PSRS militārās varenības radīšanā, ne tikai neieguva savu dalu no PSRS militārā mantojuma, kas bija radīts no viņu nodokļu maksātāju naudas, bet pat nesaņēma analogu tam Baltijas valstu bruņojumam, kuru PSRS nolaupīja, anektējot šīs valstis. Tas, bez šaubām, nav vērtējams citādi kā Baltijas valstu sliktas diplomātijas rezultāts.

1990. GADA LĪGUMS PAR KONVENCIONĀLAJIEM IEROČIEM EIROPĀ

1990. gada 19. novembra Līgums par konvencionālajiem ieročiem Eiropā^168 stājās spēkā 1992. gada 9. novembrī. Līguma teksts sastāv no 23 pantiem, tas ietver daudzu terminu skaidrojumus, un tam ir visnotaļ militāri tehnisks saturs. Līgumam pievienoti daudzi protokoli un pielikumi.

Līguma IV pantā noteikts, ka 40 mēnešus pēc līguma stāšanās spēkā bijušo Briseles un Varšavas pakta valstu bruņojumā katrai paliks ne vairāk kā 20 000 tanku, 30 000 bruņutransportieru, 20 000 lielgabalu, 6800 kaujas lidmašīnu un 2000 kaujas helikopteru. Dala no tiem, piemēram, 16 500 tanku un attiecīgi arī cits bruņojums, var būt lietošanas gatavībā, bet pārējais jādeponē pastāvīgās uzglabāšanas vietās.

Līguma īstenošana. Krievija bija visai neapmierināta ar Līguma rezultātiem, jo PSRS agrāk piederēja 50—60% no visa Eiropas militārā spēka, bet Līguma ietvaros tai palika vairs tikai 15%. 1992. gadā Krievija paziņoja, ka tā samazinās savus spēkus trīs etapos — par 25% pirmajos 6 mēnešos, 60% — nākamajā 12 mēnešu etapā un 15% — beidzamajos 40 mēnešos.

Datu apmaiņai par pušu bruņojumu bija jānotiek 30 dienu laikā no Līguma stāšanās spēkā, tātad 14.08.92. un atkārtoti 15.12.92.

Inspekcijas jautājumos Līgums ir sadalīts 4 fāzēs: I — līdz 14.11.92., kad, piemēram, notiks 238 NATO inspekcijas bijušajās Varšavas pakta valstīs un 128 "NATO neietilpstošo valstu " inspekcijas NATO valstīs, kā ari 17 NATO iekšējās inspekcijas; II etaps — trīs gadus ilgā bruņojuma samazināšanas laikā; Ш etaps — 120 dienu intensīvs inspekciju un vērtēšanas periods no 15.11.92. līdz 15.03.96.; IV etaps ilgs visu Līguma darbības laiku.

167Jane M. 0. Sharp, ibid., pp. 594—601.

168 Treaty on Conventional Armed Forces in Europe. Autentisko tekstu sk. — Status of Multilateral Arms Regulations and Disarmament Agreements, Fourth Ed., p. 287.

Vispārējais ieroču iznīcināšanas (destruction) ritms pec Līguma ir līdz 1993. gada beigām — 25%, līdz 1994. gadam — 60% un aptuveni līdz 1995. gada vidum — 100%. Krievija un Ukraina sūdzējās, ka Līguma noteiktais ieroču iznīcināšanas process ir pārāk neattaisnoti dārgs. Rietumvalstis turpretim uzstāja, ka process nedrīkst būt tik nepilnīgs, ka ieročus būtu iespējams viegli atjaunot. Ieroči jāiznīcina tā, lai tie nav atjaunojami. Rietumnieki arī sūdzējās, ka bijušajā PSRS ne visos rajonos ielaiž viņu inspekcijas un ieroču pārpalikumu pretēji Līgumam eksportē. 169

NOBEIGUMA AKTS PAR SARUNAM PAR PERSONĀLĀ SKAITU KONVENCIONĀLAJOS BRUŅOTAJOS SPĒKOS EIROPĀ

Šis tā saucamais CFE-1A līgums tika parakstīts EDSA 1992. gada 10. jūlija sagaitas Helsinkos laikā. Kā jau iepriekš minēts, Baltijas valstis nav šī Līguma dalībnieces ASV un Krievijas uzspiestā viedokļa dēļ. Pēc šī Līguma kontroles zonā EDSA dalībvalstis var turēt šāda skaitliskā sastāva bruņotos spēkus, kas iedalāmi "griestos un holdingā" (ceilings and holdings); šeit mēs tikai ASV un Krievijai minēsim abus skaitļus, bet pārējām — tikai "griestus" kontroles zonā:

Līgums sastāv no astoņiem pantiem. I panta noteiktas 7 kategorijas pilna laika (full time) dienesta bruņoto spēku un vienam rezerves personālam. 3 kategorijas nav ierobežotas: miera laika drošības spēki; personāls, kas atrodas tranzītā ne ilgāk kā 7 dienas vienā vietā; personāls, kas dien ANO spēkos.

169 Jane M. 0. Sharp, ibid., p. 613.

170 Concluding Act of the Negotiation on Personnel Strength of Conventional Armed Forces in Europe (CFE-1A), 10 July 1992, Helsinki.

II pants nosaka nacionāla personāla ierobežojumus, III pants — notifikācijas kartību izmaiņām — 42 dienas ikvienā gadījumā, IV pants — informācijas apmaiņas principus, bet V — stabilizācijas pasākumus. VI pants ietver verifikācijas noteikumus, VH — pārbaudes mehānismu, bet VIII nosaka, ka Līgums ir vairāk politiski nekā juridiski saistošs.171

LĪGUMS par atklatajam debesim

Atklāto debesu principu pirmais ierosināja Dvaits Eizenhauers 1955. gada 21. jūlijāZenēvas valstu galvu konferencē. Šo priekšlikumu 1989. gada 12. maijā atjaunoja ASV prezidents Džordžs Bušs. Viņa redakcijā bija jāatļauj brīvi neapbruņotu lidmašīnu rekogniscēšanas lidojumi pār ASV, PSRS unto sabiedroto teritorijām. Jautājumā notika četri sarunu raundi, kā rezultātā 1992. gada 24. martā tika parakstīts 100 lpp. garš Līgums par atklātajām debesīm.172

Līguma dalībvalstis sākotnēji bija 16 NATO valstis, 5 bijušās Varšavas bloka valstis — Bulgārija, Cehoslovakija, Ungārija, Polija un Rumānija —, kā ari 3 bijušās PSRS republikas — Krievija, Ukraina un Baltkrievija un vēlāk ari Gruzija. Baltijas valstis nepiedalās. Kopējais dalībvalstu skaits 1992. gada beigās bija 27.

Līguma darbības areāls ir no Vankūveras līdz Vladivostokai. Līguma mērķis ir atklātība un caurskatāmība. Teritoriālās aptveršanas zinātas ir visplašākais līgums.

Līguma X pants izveido Konsultatīvo komisiju (Consultative Commission), kura nodarbojas ar samierināšanas procedūru, izskata iesniegumus, tehniskos un administratīvos jautājumus. Komisija notur vismaz 6 sesijas gadā.

Pēc Līguma noslēgšanas jau notikuši vairāki pārbaudes pārlidojumi (trial overflights), kuri drīkst notikt 600—2000 metru augstumā.173

Līgums ir spēkā.

STARPTAUTISKA IEROČU NODOŠANA

Viens no aktuālākajiem starptautisko drošību ietekmējošajiem jautājumiem ir nelegālā ieroču un to tehnoloģijas nodošana un tirdzniecība.m Konvencionālo ieroču reģistrs ir kļuvis par šī noziedzības veida ievērojamu ierobežojošu faktoru. Ekspertu rekomendācijas bija padarīt valstīm savu militāro darbību tik caurskatāmu, cik vien tas ir iespējams no starptautiskās drošības viedokļa, un nodrošināt, lai valstu rīcībā būtu tāds tiesiskais un administratīvais mehānisms, kas dotu tām iespēju efektīvi regulēt un sekot (monitor) ieroču nodošanai no vienas valsts otrai.

171 Concluding Act of the Negotiation on Personnel Strength of Conventional Armed Forces in Europe (CFE-1A), 10 July 1992, Helsinki.

172 Treaty on Open Skies — OSCC. Tekstu sk. — SIPRI Yearbook 1992, ch. 12, pp. 477—479.

173 Ibid.

174 Par problēmu kopumā sk. — Arms and Technology Transfers: Security and Economic Considera-tionsAmong Importing and Exporting States, UNIDIR, United Nations, Geneva (1995).

Eksperti rekomendēja, cik ātri vien iespējams, iedibināt universālu, nediskriminējošu reģistru par ieroču nodošanu ANO kontrolē un iezīmēja šāda reģistra galvenos parametrus. Eksperti aicināja valstis ar vienošanos un līgumu palīdzību noteikt reģionālus un apakšreģionu ieroču nodošanas (arms transfer) caurskatāmības pasākumus. Informācijas plašāka apmaiņa aizsardzības jautājumos varētu tikt izgaismota, nododot to ANO vai reģionālajām organizācijām, vai abām.

1991. gada 9. decembrī ĢA pieņēma rezolūciju 46/36 L Bruņojuma caurskatāmība (Transparency in Armaments). Saskaņā ar tās 7. punktu no Ģenerālsekretāra tika pieprasīts ANO galvenajā mītnē izveidot nediskriminējoša rakstura Konvencionālo ieroču reģistru (Register of Conventional Arms — RCA), kas ietvertu datus par ieroču starptautisko nodošanu, kā arī dalībvalstu informāciju par to ieroču krājumiem, valsts pasūtījumiem (holdings, procurement) nacionālajai ražošanai un attiecīgo politiku. 8. punkts rekomendēja šim nolūkam radīt ekspertu grupu pēc ģeogrāfiskās pārstāvības principa.

10. punktā tiek ierosināts dalībvalstīm katru gadu ziņot Ģenerālsekretāram par ieroču importu, eksportu, ieroču krājumiem, valsts pasūtījumu nacionālajai ražošanai un attiecīgo politiku. Ģenerālsekretāra pienākums bija izsniegt savākto informāciju dalībvalstīm.

I punktā pieprasīts ziņot par kaujas tanku importu un eksportu, kas smagāki par 16,5 tonnām bez kaujas komplekta, un lielgabala galveno kalibru, ne mazāku par 75 milimetriem.

II punktā pieprasīts reģistrēt tādu visurgājēju bruņutransportieru skaitu, kas var transportēt vismaz 4 kājniekus un ir bruņoti vismaz ar 20 mm ieroci vai prettanka rakešu palaidēju.

III punktā pieprasīts reģistrēt lielkalibra (100 un vairāk mm) artilērijas sistēmu un rakešu palaišanas sistēmu skaitu.

IV punktā pieprasīts reģistrēt kaujas lidmašīnas, V — kaujas helikopterus. VI — karakuģus un zemūdenes, kuru tonnāža ir ne mazāka par 850 tonām, VII — raketes un rakešu sistēmas, tajā skaitā vadāmās, ballistiskās, zemu lidojošās (cruise), kas var nogādāt lādiņu vismaz 25 km tālu, kā arī to palaišanas iekārtas un tam domātus transporta līdzekļus.

Reģistrācijas sākumu plānoja 1993. gada 30. aprīlī.[847]

ANO Ieroču reģistrs ir viens no svarīgākajiem uzticības pasākumu un atbruņošanās priekšnoteikumiem. RCA izveidošana radīja pamatu bruņojuma caurskatāmībai un deva datus par ieroču starptautisko nodošanu (transfer), īpaši to ieroču, kas izlietojami agresīvā karā un tāpēc var būt potenciāli destabilizējoši. Tikai pēc RCA izveidošanas valdības, bet nevis zinātniskas institūcijas sāka apmainīties ar datiem par starptautisko nodošanu, respektīvi, to importu un eksportu. Līdz 1995. gadamjau ir 80 ziņojumu.

RCA divu gadu pastāvēšanas pieredze rāda, ka reģistrā piedalās mazāk nekā puse no ANO dalībvalstīm. Reģistra dati rāda, ka lielākais ieroču eksportētājs pasaulē ir ASV, kam pieder ap 70—80% no pasaules ieroču tirgus. 1993. gadā šī valsts nodeva ap 2400 tanku, 800 bruņutransportierus, 300 lielkalibra artilērijas sistēmas, 100 kaujas

lidmašīnas, 75 kaujas helikopterus, 3 karakuģus, 3000 kaujas raketes un rakešu palaišanas iekārtas. 1993. gadā ASV parakstīja jaunus ieroču piegādes līgumus par 33 miljardiem USD.

Otrais lielākais ieroču eksportētājs bija Vācija, kas eksportēja 242 tankus, 383 bruņutransportierus, 10 lielas artilērijas sistēmas, 93 kaujas lidmašīnas, 24 karakuģus, 1020 kaujas raķetes vai rakešu palaišanas iekārtas.

Viena no pasaules lielākajām problēmām ir militārā rūpniecība un tās konversija. Galveno ieroču sistēmu ražošana līdz ar aukstā kara beigām ir ievērojami samazinājusies. ASV un PSRS astoņdesmitajos gados ražoja katra 200—400 kaujas lidmašīnu gadā un kopējais to ražošanas līmenis pasaulē bija 2000 gadā, turpretī patlaban to ražošana ASV un Krievijā ir samazinājusies līdz 24 kaujas lidmašīnām gadā katrai.[848]

Pēc eksportēto lielo ieroču sistēmu skaita galvenie bruņojuma eksportētāji

1994. gadā bija ASV — 2385; Vācija — 1942; Lielbritānija — 425; Krievija — 275; Kanāda — 272; Ķīna — 202.

Galvenie ieroču importētāji tajā pašā gadā bija Turcija — 1631; Grieķija — 1152; Šauda Arābija — 1047; Pakistāna — 486; Zviedrija — 480; Japāna — 394.[849] [850]

Vadlīnijas starptautiskās ieroču nodošanas jautājumos Ģenerālās asamblejas 1991. gada 6. decembra rezolūcijas 46/36 H kontekstā™ tika iesniegtas 1995. gadā kā Atbruņošanās komisijas priekšsēdētāja darba dokuments (working paper). Vadlīnijas ir detalizēts, 10 lpp. garš, analītisks dokuments, kurā izteiktas īpašas bažas par nelegālu ieroču transportu. Dokumentā izteikts viedoklis, ka ieroču nodošana jāizskata saistībā ar starptautiskā miera un drošības nodrošināšanu, starptautiskās spriedzes mazināšanu, uzticības paaugstināšanu un atbruņošanās sekmēšanu.

Šai problēmai ir sociālā un humanitārā puse. Nelegālais ieroču transports nonāk ikvienā valstī, kur pastāv vardarbība, terorisms, darbojas algotņi, nelegāli tiek pārvadātas narkotiskās vielas un darbojas organizētā noziedzība.

Dokumentā ietvertajos ieroču nodošanas principos ir teikts, ka katrai valstij ir neatņemamas tiesības uz pašaizsardzību saskaņā ar Statūtu principiem. Ieroču turēšanai un izmantošanai jānotiek vienīgi saskaņā ar šiem principiem. Statūtus nevar tulkot tā, it kā tie atjautu nelegālu ieroču transportu.

Principu (aa) punktā noteikts, ka "tautu, kas atrodas koloniālajājūgā vai ārvalstu okupācijā vai pārvaldē (domination), cīņa par pašnoteikšanos nav terorisms. Vēl vairāk, tautu cīņa par atbrīvošanos no koloniālā un ārvalstu jūga ar visiem iespējamiem līdzekļiem, ieskaitot militāru cīņu, ir likumīga, kā to apstiprina Ģenerālās asamblejas 1978. gada 29. novembra rezolūcija 33/24.

Dokumenta izteikts pagaidām visai utopisks viedoklis, ka visas valstis — gan ieroču ražotājas, gan pircējas — ir atbildīgas par to, ka tās ierobežo savu bruņojumu līdz minimumam, kas nepieciešams likumīgās pašaizsardzības nodrošināšanai.

Valstīm jānodrošina pietiekama nacionālā likumdošana un administratīvais process, lai garantētu efektīvu un visaptverošu kontroli pār ieročiem un sprāgstvielām, kā arī to eksportu un importu, lai novērstu to nonākšanu tādu personu rokās, kam nav uz to tiesību, un lai tie nenokļūtu nelegālajā ieroču un sprāgstvielu tirdzniecībā.[851]

RAĶEŠU IZPLATĪŠANAS PROBLĒMA

Rakešu izplatīšana ir viena no bīstamākajām ieroču izplatīšanas problēmām, jo raketes ir visbīstamāko — masu iznīcināšanas — ieroču nogādāšanas veids. Ballistisko rakešu izplatīšana paātrina bruņošanās tempus un palielina kodolkara draudus. Masu iznīcināšanas ieroču ražošanas iespējas ir palielinājušās kopš deviņdesmito gadu sākuma, neskatoties uz to, ka lielvalstu ietekme relatīvi ir mazinājusies. Ballistisko rakešu pielietošana ir īpaši bīstama. Irākas un Irānas karā tika pielietoti masu iznīcināšanas ieroči, bet Irākas un Kuveitas karā Irāka pielietoja ballistiskās raketes, kas bija spējīgas nest ari kodollādiņus.

Kaujas rakešu pastāvēšana ir nestabilitātes elements, jo tās var sasniegt mērķi tik īsā laikā, ka sagatavoties aizsardzībai pret tām praktiski ir tikpat kā neiespējami. Pēc to palaišanas tās ne pagriezt, ne apturēt nav iespējams. Raketes viegli izmantojamas preventīvajiem (preventive) triecieniem vai civiliedzīvotāju iebiedēšanai, kā Irāka pielietoja Krievijā ražotās SCUD raketes Irānas un Irākas un Persijas līča kara laikā.

Attiecībās starp ASV un PSRS visas vidējās un taktiskās darbības raketes tika iznīcinātas pēc iepriekš minētā 1987. gada Līguma. Taču pēc šī Līguma šo rakešu kodolgalviņas netika iznīcinātas. Tas tika izdarīts ar stratēģisko ieroču samazināšanas й£и/ш'е/и^852 [853]. Jautājumā par rakešu neizplatīšanu 1987. gadā ASV, Kanāda, Francija, Vācija, Itālija, Japāna un Lielbritānija izveidoja Raķešu tehnoloģijas kontroles refīmum ,kurā 1995. gadā piedalījās 25 valstis, un vairākas valstis, kas tajā nepiedalās, ir apņēmušās piemēroties šim režīmam. ASV ir noslēgušas divpusējos līgumus ar Krieviju, Ukrainu un Dienvidāfriku,kas, domājams, novedīs pie šo valstu līdzdalības MCTR. Šī režīma mērķis ir ierobežot rakešu un bezpilota lidaparātu^854, kā arī šiem ieroču veidiem nepieciešamās tehnoloģijas izplatīšanu uz raketēm, kas var nest 500 kg kravu vismaz 300 km tālu.

MCTR aptver ballistiskas raketes, kosmosa palaižamus kuģus un "sounding" tipa raketes. Bezpilota lidaparāti ietver tā saucamās spārnotās vai kruīza (cruise) raketes, bezpilota lidaparātus, kurus angliski apzīmē ar terminu "drone" un radiovadāmos lidaparātus (remote piloted vehicles — RPVs).

Rakešu neizplatīšanas kontrole ir daudz grūtāka par kodolieroču neizplatīšanas kontroli, jo pirmās ģenerācijas raketes bez ārējas palīdzības var ražot samērā daudzas valstis. Turklāt MCTRnav starptautiskais līgums, bet irvienīgibrīvprātīgavienošanās, kas izpaužas kopēja eksporta produktu saraksta vadlīniju akceptēšanā. Problēmas atrisinājums, kā domā eksperti, būtu meklējams globālā visbīstamāko INF 500 līdz 5500 km distances rakešu aizliegumā.183 [855] [856]

XX nodaļa

Divdesmita gadsimta otrajā puse vides aizsardzība pasaule izvērtas par vienu no vissvarīgākajām tiesību sargāšanas nozarēm, jo bruņošanās sacensības, masu iznīcināšanas ieroču, nesaprātīgas industrializācijas, kodolenerģētikas, vides urbanizācijas un lauksaimniecības ķimizācijas rezultātā strauji pasliktinājās cilvēka un dzīvās dabas pastāvēšanai nepieciešamie dabiskās vides apstākli.

Atkārtotas gigantisku tankkuģu avārijas sagandēja jūras vidi milzīgās teritorijās. Gadsimtiem ilga primitīva lopkopība, mežu nesaprātīga izciršana lauksaimniecības teritoriju paplašināšanai un kurināmā ieguvei noveda pie gigantisku teritoriju pārvēršanas tuksnešos Āfrikā un šī procesa straujas paātrināšanās mūsdienās. Tropu lietus mežu masveida izciršana globālā mērogā krasi samazināja skābekļa dabisko atražošanu.

Industrializācijaunprivāto automobiļu transportaattīstībanovedapietransrobežu "skābajiem lietiem", "siltumnīcu efekta" un pilsētu gaisa kvalitātes tādas pasliktināšanās, kas loti negatīvi ietekmēja pilsētu plašu iedzīvotāju masu veselību. Visbeidzot, Černobiļas katastrofa jau uz gadsimtiem padarīja cilvēka dzīvei pilnīgi nepiemērotu milzīgu reģionu un piespieda iedzīvotājus pilnīgi pamest to. Kimizācija noveda pie pakāpeniskas ozona slāņa iznīcināšanas stratosfērā, kas radīja nopietnas briesmas visai dzīvajai dabai uz zemes.

Visi šie globālie procesi, kuru sekas bija arī pasaules mēroga klimatiskās izmaiņas, pamazām radīja cilvēcē apziņu, ka transnacionālo korporāciju alkatīgās darbības un savas aplamās rīcības rezultātā cilvēce var pamazām padarīt pasauli cilvēka dzīvei pilnīgi nepiemērotu, tādējādi apdraudot visas dzīvās dabas pastāvēšanu. Šī apziņa XX gadsimta otrajā pusē noveda pie valstu sadarbības vides aizsardzības jautājumos.

VIDES AIZSARDZĪBAS JAUTĀJUMU RISINĀŠANA ANO IETVAROS

ANO ir bijusi galvenā loma globālo vides aizsardzības pasākumu organizēšanā. 1972. gadā Stokholmā tika sasaukta Apvienoto Nāciju Konference cilvēciskās vides jautājumos (United Nations Conference on the Human Environment), pēc kuras tika izveidota īpaša Apvienoto Nāciju Vides programma (UN Environment Programmē — UNEP). UNEP seko vides stāvoklim ar visaptveroša monitoringa un pētījumu programmu palīdzību. Tā konsultē valdības un ierosina konkrētus vietējos vides atveseļošanas projektus. UNEP Vadības padomes (Governing Council) septītā sesija notika 1993. gadā Nairobi. Tā pieņēma 45 lēmumus vides un administrativajosjautājumos.

UNEP darbības galvenās ievirzes ir šādas:

* ozona slāņa aizsardzība (protecting ozone layer), ar ko UNEP nodarbojas kopā ar Pasaules meteoroloģisko organizāciju (World Meteorological Organization —WMO). 1987. gadā tika pieņemts Monreālas protokols, pēc kura valdības ir manāmi samazinājušas tādu ķīmisko vielu izsviešanu atmosfērā, kas iznīcina pasaules ozona slāni. Šo vielu vidū vispirms jāmin hlora un fluora savienojumi (chlorfluorcarbons — CFCs). Šī projekta īstenošanas rezultātā miljoniem cilvēku samazināsies risks saslimt ar ādas vēzi;

• bīstamo atkritumu regulēšana (regulating hazardous wastes);

• pārmērīgamozvejas novēršana (preventing overfishing), kam seko Pārtikas un lauksaimniecības organizācija (Food and Agriculture Organization — FAO). 1991. gadā ĢA rezolūcija aizliedza zveju ar brīvi dreifējošiem tīkliem (driftnetfishing), un tā tiek visai plaši ievērota;

* mežu pārmērīgas izciršanas apkarošana (fighting deforestation) notiek saskaņā ar Rīcības plānu tropisko mežu jautājumā^857 , uz kura balstoties FAO, UNDP, UNEP un Pasaules banka kopīgi formulējušas un īstenojušas progresīvas mežkopības nacionālos plānus 90 valstīm, ieskaitot intensīvas atkalapmežošanas plānus (reforestation).[858] [859]

1990. gadā UNEP iedibināja Sistematizētu vidēja termiņa vides aizsardzības programmu 1990.—1995. gadam?.

UNEP projekti parasti ir loti apjomīgi. Tā 1994. gada projektu krājumā ir 448 lappuses.[860]

1992. gadā notika ANO Starptautiskā konference par vidi un attīstību (International Conference on Environment and Development — UNCED). ANO vides aizsardzības programmas ir cieši saistītas ar ANO Attīstības programmu (UN Agenda for Development — UNDP)[861]. Tās ietvaros 1993. gadā izstrādāja ziņojumu par Pastāvīgās attīstības programmu (Sustainable development), kurā tika nolemts iekļaut vides aizsardzības jautājumu risinājumus visās attīstības programmās (Agenda 21 ).[862]

UNCED konferences ideju īstenošana notika arī 1993. gadā. Tajā skaitā tika sasauktas starpvaldību apspriedes par vides pārvēršanos tuksnesī (desertification) un par zvejniecību. Šajā sakarā tika panākts progress starptautiskās konvencijas izstrādē pret vides pārvēršanu tuksnesī (i nte rnational convention to combat desertification).

1993. gadā tika izveidota UNCED institucionālā struktūra un tika pieņemts "Juridiski nesaistošais autoritatīvais paziņojums par globālā konsensusa principiem visu veidu mežu pārvaldīšanai, saglabāšanai un progresīvajai attīstībai".[863]

Šai programmai līdzīgu pieeju satur arī Rio deklarācija par vidi un attīstību^864, kas sastāv no 27 principiem, kuri tiek ņemti par pamatu Zemes hartas^865 satura apspriešanai, kas bija jāpiepem 1995. gadā. 1993. gada ĢA rezolūcijā 48/190 par Rio deklarācijas izplatīšanu konstatēts, ka tā satur pastāvīgās attīstības pamatprincipus, kas balstīti uz globālām, līdztiesīgām partnerattiecībām un palīdzēs savstarpēji līdzsvarot attīstības un vides aizsardzības jautājumus.

1993. gadā ANO Ekonomikas komisija Eiropai kopā ar UNEP sagatavoja priekšlikumus "Par vides menedžmenta iespēju stiprināšanu" un 1994. gadā "Vadlīnijas integrētam vides menedžmentam tranzīta ekonomikas". Vadlīnijas tranzīta ekonomikām rekomendēja

(a) formulēt vides politikas mērķus un sekot tiem;

(b) pieņemt atbilstošus likumus;

(c) attīstīt šo politiku, vides menedžmenta metodes un ekonomiskās sviras;

(d) sekmēt vides un sektorālās politikas integrāciju;

(e) koordinēt un uzraudzīt vides monitoringu un ziņošanas metodes;

(f) sekmēt pētījumus un ieviest videi draudzīgas tehnoloģijas;

(g) koordinēt izglītošanu vides jautājumos un sabiedrības informēšanu;

(h) īstenot starptautisko sadarbību šajā jomā.[866]

ANO darbības koordināciju vides aizsardzības un attīstībasjautājumos veic Programmu un koordinācijas komiteja un Koordinācijas administratīvā komisija (Committee for Programmē and Coordination — CPC, Administrative Committee on Coordination —ACC), no kurām ACC ir galvenā loma.

UNEP ietvaros līdz 1993. gadam kopā ar Pasaules vides uzraudzības organizāciju — Earthwatch — tika izstrādāta īpaša vides izvērtēšanas indikatoru (indicators) sistēma, kuru UNEP Vadošā padome rekomendēja izveidot kopīgi ar ANO Statistikas pārvaldi (Statistical Office) un attiecīgajām specializētajām aģentūrām.

Radioaktīvās kodoldegviela jautājumos UNEP darba grupa 1993. gadā izstrādāja projektu "Kodeksam par radioaktīvās kodoldegvielas, plutonija un augsti radioaktīvo kodolatkritumu drošu pārvadāšanu īpašos konteineros uz kuģiem''[867]

Vides katastrofu jautājumos 1991. gadā tika izveidots ANO Centrs neatliekamai palīdzībai vides jautājumos (United Nations Centrē for Urgent Environmental Assistance — UNCUEA), kura uzdevums bija izpētīt agrāko vides katastrofu iemeslus, izstrādāt pasākumus to novēršanai un radīt institūciju ANO sistēmu nepieciešamās iejaukšanās gadījumiem.

Klimata globālo izmaiņujautājumos izveidota īpaša ANO Stratēģijas programma^868un Starpvaldību panelis klimata izmaiņujautājumos (Intergovernmental Panei on Climate Change — IPCC).

Vides pārvēršanas tuksnesī un sausuma kontroles jautājumos (desertification and drought) 1977. gadā ANO pieņēma "Darbības plānu vides pārvēršanās tuksnesī apkarošanai"13, kura īstenošana notika ar Globālās vides institūcijas (Global Environment Facility — GEF) palīdzību. 1993. gadā tika uzsākts darbs pie starptautiskās konvencijas teksta izstrādāšanas, kas īpaši skāra Sudānas Sāhela zonu Āfrikā. 1993. gada 21. decembri ANO ĢA šajā nolūkā pieņēma īpašas rezolūcijas: "Sausums un vides pārvēršanās tuksnesī"14 Nr. 48/175 unNr. 48/191^15.

Jūras ekosistēmas jautājumos apakšprogrammā par vietējo ("sēdošo") un tālu migrējošo zivju bariem (straddling and highly migratory fish stocks) ANO notur regulāras konferences. īpašus ziņojumus šajā jautājumā nolasa pat ANO Ģenerālsekretārs un speciālas sesijas sasauc FAO, kas nodarbojas ari ar progresīvas zvejniecības programmu izstrādēm. Šajos jautājumos rezolūcijas pieņem arī ANO GA.

Jūras piesārņošanas no zemes (marinē pollution from terrestial sources) novēršanai 1985. gadā pieņemtas "Monreālas vadlīnijas jūras vides aizsardzībai pret sauszemes izcelsmes piesārņojumu"16.

Jūras piesārņošanas no jebkuriem avotiem apkarošanai veltīts daudz vietas starptautiskajās tiesībās. Vieni no lielākajiem jūras piesārņošanas avotiem ir arī kuģi un naftas ieguves platformas. Jūrā tiek izmesti atkritumi, tajā skaitā kaitīgie un radioaktīvie.

Savvaļas dzīvnieku aizsardzībai (conservation of wildlife), piemēram, 1990. gadā tika pieņemta Programma Āfrikas ziloņu, kā arī Āfrikas un Āzijas degunradžu (rhinoceros) aizsardzībai, jo pēdējo populācija bija iznīcināta par 85%.17

Pēdējos gados vides un attīstības, kā ari apdzīvoto vietu problemātiku ANO izskata kompleksi programmas Apdzīvotās vietas ietvaros. Tā skar jautājumus par pasaules straujo urbanizāciju, jo 1950. gadā pilsētās dzīvoja nedaudz vairāk par diviem miljardiem cilvēku, konferences laikājau aptuveni 6 miljardi, bet 2025. gadā prognozē ap 9 miljardiem pilsētnieku. Šo procesu rezultātā pilsētu vide ir loti ātri pasliktinājusies, ap 600 miljoniem cilvēku pasaulē dzīvo veselībai bīstamā vidē, no tiem 50% ir bērni. Pilsētu un apdzīvoto vietu vide ir pastiprināti pakļauta vides katastrofām, tādām kā zemestrīces, plūdi un piesārņojums. Trauslām ekosistēmām bīstama lauksaimniecība arvien tālāk iespiežas tajās, apdraud un iznīcina tās.

ANO Cilvēku apdzīvoto vietu centrs (UN Centrē for Human Settlements UNCHS — Habitat)tika izveidots 1978. gadā, 2 gadus pēc pirmās "Habitat" konferences. 1996. gadā no 3. līdz 14. jūnijam Stambulā, Turcijā, notika ANO Konference "Habitat — II". Šīs programmas īstenošanas Aģentūra un Sekretariāts ir Nairobi. Programmas ģenerālsekretārs ir Vallijs N'Dovs (Wally N'Dow).18

13 Plan of Action to Combat Desertification — PACD.

14 Drought and Desertification. Tekstu sk. YUN 1993, pp. 816—817.

15 "Elaboration of an International Convention to Combat Desertification in Countries Experiencing Serious Drought and/or Desertification, Particulary in Africa." Tekstu sk. — YUN 1993, p. 814.

16 Guidelines for the Protection of the Marinē Environment against Pollution from Land-Based Sources. Tekstu sk. - YUN 1985, p. 815.

17YUN1993,pp.819—820.

'8 Habitat II, United Nations Conference on Human Settlements Istambul, Turkey, 3—14 June 1996, United Nations, DPI/1641/HAB/CON-95-93184.

1995. gada ANO Ekonomikas komisija Eiropai pieņēma Vides programmu Eiropai^869, kas bija balstīta uz UNEP dokumentiem. Programma ietvēra šādas sadaļas: "Tīrāki produkti un efektīva enerģijas un materiālu izmantošana", "Videi draudzīga tehnoloģija", "Atkritumu menedžments", "Progresīvas ražošanas un patēriņa veidi", "Videi draudzīgs transports", "Pilsētu stress", "Augsnes aizsardzība", "Progresīva mežkopība" un "Progresīva zvejniecība".

Arī UNCTAD 1995. gada dokumentos bija ietvertas lielas sadaļas par vides aizsardzību.[870]

Galvenās vides tēmas, kas izgaismotas "ANO Hronikā" 1996. gada sākumā, bija ozona slānis, jūras piesārņojums, bioloģiskā daudzveidība, jūras zvejniecība un Černobiļa.[871]

Ar vides aizsardzības jautājumiem nodarbojas arī nevalstiskas organizācijas, tādas kā "Greenpeace", "Vega" u.c.

VIDES AIZSARDZĪBAS STARPTAUTISKAS KONVENCIJAS

1958. gada Konvencija par atklāto jūru satur vairākas vides aizsardzībai pret piesārņošanu ar naftu un radioaktīvajiem atkritumiem veltītas normas, kas ietvertas

10., 24.—25. pantā.[872] Latvija šajā Konvencijā piedalās.

1971. gadā tika pieņemta Ramsāres konvencija par starptautiskas nozīmes mitrajiem, īpaši kā ūdensputnu dzīves vidi. Latvija tai pievienojās 1995. gadā.

1973. gadā pieņemta Konvencija par zvejniecību un dzīvās dabas resursu aizsardzību Baltijas jūrā un piekrastes joslā.

Tajā pašā gadā parakstīta Londonas 1973. gada Starptautiskā konvencija par preventīvo aizsardzību pret piesārņojumu no kuģiem.

1973. gadā atklāta parakstīšanai ari Vašingtonas konvencija par starptautisko tirdzniecību ar apdraudētajām savvaļas dzīvnieku un augu sugām.

1974. gadā pieņemta Konvencija par Baltijas jūras vides aizsardzību, kuru Latvija ratificējusi 1994. gadā.

1978. gada 17. februārī pieņemts 1973. gada Konvencijas par piesārņojuma novēršanu no kuģiem protokols. Tas ir spēkā no 20.8.92. Latvija tajā piedalās.

Lielās avārijas, kuru rezultātā jūra tika smagi piesārņota, tika ņemtas vērā ari 1982. gada Jūras tiesību konvencijā^873, kurā Latvija līdz 1996. gada 1. februārim nepiedalījās. Konvencijas 15. nodaļa reglamentē ne tikai piesārņojumu no jūras, bet ari no zemes un atmoslēras. Konvencijas 194. pants dalībvalstīm uzliek par pienākumu noteikt un veikt nepieciešamos individuālos un kolektīvos pasākumus jūras vides aizsardzībai pret piesārņojumu no jebkura avota un pieprasa saskaņot savu politiku šajos jautājumos (1. daļa).

Dalībvalstīm savā jurisdikcijā jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai novērstu piesārņojuma radītu kaitējumu citām valstīm un to videi (2. dala).

Dalībvalstīm ar visiem iespējamiem līdzekļiem jāsamazina

3. (a) toksisko un kaitīgo vielu ielaišana jūrā no sauszemes, atmosfēras, kā ari to izgāšana (dumping) jūrā;

(b) piesārņošana no kuģiem, īpaši avāriju gadījumos; jānovērš piesārņojuma apzināta un gadījuma rakstura izgāšana (discharge), šajā nolūkā attiecīgi reglamentējot kuģu konstrukciju, iekārtas un to vadību;

(c) piesārņojums no jūras dibena dabas resursu izmantošanai uzstādītajām iekārtām, jānovērš negadījumi uz tām, jāgarantē to drošība, konstrukcija un atbilstoša vadība;

(d) piesārņojums no citām iekārtām, kuras darbojas jūras vidē, pēc (b) un (c) punktos minētajiemnoteikumiem.

Šos noteikumus īstenojot, dalībvalstis atteiksies no iejaukšanās citu valstu iekšējās lietās (4.) un veiks visus nepieciešamos pasākumus reto un jutīgo (fragile) ekosistēmu, kā ari jūras vides apdraudēto vai noplicināto sugu aizsardzībai.

220. pants uzliek par pienākumu piekrastes un ostu valstīm ieviest starptautiskos standartus un dod tiesības noteikt un veikt piespiedu pasākumus pret jebkuras valsts piederības kuģiem — piesārņotājiem savā teritoriālajā jūrā un ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā. Šādus kuģus var aizturēt, pārmeklēt un arestēt.

Konvencijas 297. (l)(c) pants ietver stingrus noteikumus strīdu izlemšanas pie-spiedupasākumiem.

1979. gadā atklāja parakstīšanai Bonnas konvenciju par Eiropas savvaļas augu, dzīvnieku un to dabiskās dzīves vides saglabāšanu.

Tajā pašā gadā atklāja parakstīšanai arī Bemes konvenciju par savvaļas dzīvnieku un migrējošo sugu saglabāšanu. Latvija līdz 1996. gada 1. februārim abās pēdējās konvencijās nepiedalījās.

1979. gada 13. novembri Zenēvā tika atklāta parakstīšanai Konvencija par robež-šķērsojošugaisa piesārņošanu lielā attālumā^24. Konvencija ir spēkā. Latvija piedalās šajā Konvencijā, un tā ir spēkā no 13.10.94.

Konvencijas mērķis bija ierobežot un cik iespējams pakāpeniski samazināt šo gaisa piesārņošanu. Pasākumu klāstā šī mērķa sasniegšanai bija izpēte un informācijas apmaiņa.

Dalībvalstīm nav tiesību pārnest piesārņojumu no viena reģiona otrā vai no viena piesārņojuma tipa citā (195. p.). Dalībvalstīm uzlikts par pienākumu nekavējoties notificēt citas valstis un starptautiskās organizācijas par tiem piesārņošanas negadījumiem vai briesmām, kas var tās skart (198. p.). Piesārņošanā vainīgajiem uzlikts par pienākumu ātri un atbilstoši kompensēt radīto kaitējumu (235. p.).

1985. gadā pieņēma Vīnes konvenciju par ozona slāņa aizsardzību.[874] [875] Tā ir spēkā no 27.7.95. Latvija tajā piedalās. Konvencija pieprasīja aizsargāt cilvēka veselību un

vidi no ozona slāņa iznīcināšanas (depletion) ietekmes, starptautiski koordinējot izpēti šajā jomā. Šim nolūkam Pasaules meteoroloģiskajā organizācijā (WMO) bija izveidots īpašs fonds vides novērošanai (monitoring), kā arī šim mērķim radītu staciju izvietošanai. 1993. gada beigās Konvenciju bija parakstījušas 133 valstis.

1987. gadā tika pieņemts Monreālasprotokols par vielām, kas iznīcina ozona slāni^26. Latvija tajā piedalās, mums tas ir spēkā no 27.7.95. Protokola dalībvalstu piektā konference notika 1993. gadā Bangkokā. Konferences dalībvalstis nolēma līdz 1993. gada beigām izbeigt tādu aerosolu balonu un saldējamās tehnikas ražošanu, kuros bija ozonu iznīcinošas gāzes. Šim nolūkam trīs gadu pārejas perioda pārvarēšanai jaunattīstības valstīm tika izdalīts Daudzpusējais fonds.27

Aizsardzība pret bīstamiem produktiem un atkritumiem (harmful products and wastes) notiek saskaņā ar 1989. gada Bāzeles konvenciju par bīstamo atkritumu robez šķērsojošo pārvietošanas un to likvidēšanas kontroli^28 . Konvencija ir spēkā no 13.7.92. Latvija šajā Konvencijā piedalās. Šīs Konvencijas uzdevums ir novērst toksisko atkritumu izgāšanu citā valstī vai to pārdošanu (international dumping or sale), kā ari panākt attiecīgas nacionālās likumdošanas pieņemšanu. Šis darbs notiek ari ANO Cilvēka tiesību komisijas ietvaros. 1993. gada 13. oktobrī šo Konvenciju bija ratificējušas vai citādi tai pievienojušās 49 valstis.

Robežšķērsojošāpiesārņošanā viens no pirmajiem ir Smeltercprecedents^29 , kuru izlēma Speciālā šķīrējtiesa (Special Arbitral Tribunal) jautājumā par sēra dioksīda izplūšanu no Kanādas korporācijai piederošās Smeltera rūpnīcas Trailā, Britu Kolumbijā. Savā iepriekšējā lēmumā arbitrāža konstatēja, ka gāze bija radījusi kaitējumu Vašingtonas štatā 1925.—1937. gadā, kad Kanādai piesprieda maksāt kompensāciju. Šis pats princips tika pielietots arī Smeltera lietā.

UNEP Padome aicināja attīstītās valstis nodot tādu tehnoloģiju jaunattīstības un tranzīta ekonomikas zemēm, kas mazinātu kaitīgo atkritumu radīšanu. Dalībvalstis tika aicinātas Bāzeles konvencijas ietvaros attīstīt politiku par saprātīgu apiešanos ar kaitīgajiem atkritumiem.

1977. gadā atklāta parakstīšanai Konvencija par aizliegumu izmantot vides izmainīšanu militāriem un citiem naidīgiem mērķiem^30. Latvija tajā līdz 1996. gada 1. februārim nepiedalījās. Pēc šīs Konvencijas aizliegta tāda vides izmainīšana naidīgos mērķos, kurai ir plašas un ilgstošas vai Jaunas sekas. 1978. gadā Pasaules meteoroloģiskā organizācija un ANO Vides programma savā sagaitā klimata izmaiņas jautājumā sagatavoja principus jautājumā par klimata izmainīšanu.31

26 Montreal Protocol on Substances that Deplete Ozone Layer. Tekstu sk. — YUN 1987, p. 683.

27 "Bendick, International Cooperation to Protect the Ozone Layer", U.S. Dep't of State, Bur. of Publ. Aff., Current Policy No. 808 (1986). Sk. an — David, "Two Views on the Weather More mans Doom"— Nature No. 751 (Oct. 27, 1983).

28 Basel Convention on the Control of Transboundary Movements of Hazardous Wastes and their Disposal.

29 Trail Smelter Case, 3 U.N. Rep. Int. Arb Awards 1911 (1941).

30 Convention for the Prohibition of Military and Any Other Hostile Use of Environmental Modification. Tekstu sk. - 31 U.S.T.S. 333.

31 Par šo un problēmu kopumā sk. — Wess, "Who Pays for Weather Modification Damage, Envir. Pol. & Law 22 (1978).

Visaugstākajā mēra vides aizsardzības raksturs ir ari 1963. gada Konvencijai par civilo atbildību par kodolkaitējumiem, kurai Latvija pievienojās 1994. gadā, un

1986. gada Konvencijai par operatīvu kodolnegadījumu izziņošanu. Pēdējā Konvencija ir spēkā no 28.1.93. Latvija tai pievienojusies 1992. gada 10. novembrī.[876]Pēc tās 1. panta šī Konvencija piemērojama jebkuram kodolnegadījumam ar jebkuru kodolreaktoru, kodoldegvielas cikla iekārtu, radioaktīvo atkritumu izmantošanas iekārtu, kodoldegvielas vai radioaktīvo atkritumu pārvadāšanas un izmantošanas iekārtām, kā arī radioizotopu izmantošanā, uzglabāšanā, negadījumiem kodolmateriālu glabāšanā, aizvākšanā, pārvadāšanā un izlietošanā kosmiskajos objektos, kuru veic kodolvalstis, to fiziskas vai juridiskas personas, kas ir šīs valsts kontrolē.

Par kodolnegadījumu, tā raksturu, laiku un vietu nekavējoties jāziņo Starptautiskajai atomenerģijas aģentūrai, kā arī valstīm, kas bija vai var tikt pakļautas kodolnegadījuma ietekmei. Jāinformē arī attiecīgās starptautiskās vai starpvaldību organizācijas, kas ir arī Aģentūras pienākums [2., 4. a) pants],

"Steidzamā informācija", kas jāpaziņo, ietver laiku, precīzu vietu, iekārtas vai darbības veidu, iemeslu, attīstību, paredzamo transrobežu izplatību, ziņas par paredzamajiem meteoroloģiskajiem un hidroloģiskajiem apstākļiem, robežškērsojošās izplatības noteikšanu, vides pārbaudes rezultātiem, plānotajiem aizsargpasākumiem ārpus zonas un paredzamajām norisēm. Informācija tālāk jāpapildina ar datiem par procesa attīstību vai izbeigšanos (5. p.).

Dalībvalstis nekavējoties veic konsultācijas (6. p.) un savstarpēji sniedz palīdzību (8. p.). Strīdus "par šīs Konvencijas interpretēšanu vai pielietošanu" starp dalībvalstīm vai tām un Aģentūru, kuras neizdodas izlīdzināt viena gada laikā, nodod arbitrāžai vai ANO Starptautiskajai tiesai. Tātad Konvencija dalībvalstīm paredz piespiedu jurisdikciju.

1992. gada 9. maijā tika atklāta parakstīšanai Riodežaneiro ietvaru (Vispārējā) konvencija par klimata pārmaiņām^877 . Šī Konvencija radusies Monreālas protokola ideju attīstības rezultātā. 1993. gada beigās to jau bija parakstījušas 166 un ratificējusi 51 valsts, kā arī Eiropas Savienība. Konvencija stājās spēkā 1994. gada 21. martā, 90 dienas pēc piecdesmitā ratifikācijas vai pievienošanās dokumenta deponēšanas. Latvija šai Konvencijai pievienojās 1995. gada 9. martā. LV publicētajā Konvencijas tekstā tās nosaukums ne visai pamatoti tulkots kā "Apvienoto Nāciju Organizācijas Vispārējā konvencija...".[878] Pirmā šīs Konvencijas dalībvalstu konference notika 1995. gadā Vācijā.

Ar "klimata pārmaiņām" Konvencija izprot cilvēka darbības tieši vai netieši radītās pārmaiņas, bet ar terminu "siltumnīcas efekta gāzes" — tās atmosfēras gāzveida sastāvdaļas, "kas absorbē un reemitē infrasarkano starojumu" (1. p.).

Konvencijas mērķis ir "sasniegt... siltumnīcas efekta gāzu koncentrācijas stabilizāciju atmosfērā tādā līmenī, kas novērstu bīstamu antropogēnu iejaukšanos klimata sistēmā" un kas netraucētu ekoloģiski tīru produktu ražošanu (2. p.).

Prakse tas vispirms nozīme mazināt oglekļa dioksīda un citu siltumnīcas efektu izraisošu gāzu (emission of the carbon dioxide and other greenhouse gases) izsviešanu atmosfērā, kas varētu radīt klimata pārmaiņas pasaulē.

Konvencija uzliek dalībvalstīm par pienākumu aizsargāt klimata sistēmu pašreizējās un nākamo paaudžu vārdā "saskaņā ar kopējo, bet diferencēto atbildību" un atbilstošām iespējām [3. p. 1. daļa], "Līgumslēdzējām pusēm jāveic aizsardzības pasākumi, lai paredzētu un novērstu vai neitralizētu klimata pārmaiņu cēloņus un mazinātu to kaitīgo ietekmi."

Konvencijas teksts ir loti garš, kaut ari tas sastāv tikai no 14 pantiem, taču, piemēram, tikai 4. pants "Saistības" aizņem veselu lappusi dubultas avīžu slejas garumā. Pēc šī panta līgumslēdzējas puses

(a) veiks pētījumus līguma reglamentācijas priekšmetā un publicēs tos;

(b) formulēs, publicēs un īstenos valstiskas un reģionālas programmas klimata pārmaiņu seku mazināšanai;

(c) veicinās Monreālas protokolā neiekļauto gāzu izmetes kontroli, kā ari samazinās vai novērsīs attiecīgās tehnoloģijas;

(d) veicinās ekosistēmu ilgtermiņa apsaimniekošanu;

(e) "sadarbosies, gatavojot pielāgošanās pasākumus klimata pārmaiņu kaitīgajai ietekmei...".

Konvencijas īstenošanas institucionālās struktūras ir līgumslēdzēju pušu konferences un Pastāvīgaissekretariāts, kas organizē šīs konferences, vāc un izplata ziņojumus un nodrošina dalībvalstu darbības koordināciju (8. p.).

Zinātniskā un tehniskā konsultatīvā padome nodrošina klimata pārmaiņu un to seku zinātniskās izpētes un Konvencijas īstenošanai veikto pasākumu izvērtējumu, nosaka jaunās, ieteicamās tehnoloģijas un to ieviešanas veidus, nodrošina konsultācijas par zinātniskajām programmām un starptautisko sadarbību to veikšanai (9. p.). Šo pasākumu veikšanai puses izveido "Pakļauto izpildinstitūciju" (10. p.).

1992. gadā tika pieņemta Riodežaneiro ietvaru konvencija par bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu,[879] kura stājās spēkā 1993. gada 29. decembri, 90 dienas pēc trīspadsmitās ratifikācijas vai pievienošanās. Spēkā stāšanās brīdī Konvenciju bija ratificējušas vai tai pievienojušās jau 37 valstis, bet 167 bija parakstījušas to. Latvija piedalās. Pirmā Konvencijas dalībvalstu konference notika 1994. gadā.

1992. gada 17. martā Helsinkos parakstīšanai tika atklāta ari Konvencija par ro-bežšķērsojošo ādensteču un starptautisko ezeru aizsardzību un izmantošanu. Latvija tajā piedalās. Konvencijā par "robežšķērsojošajām ūdenstecēm" ir noteikti jebkuri virszemes vai pazemes ūdeņi, kas iezīmē, šķērso robežas vai atrodas uz tām. Par "robež-šķērsojošo iedarbību" definētas jebkuras ievērojamas kaitīgās sekas no robežškērsojošo ūdeņu stāvokļa pārmaiņām, ko izraisījusi cilvēka darbība (1. p.).

Puses veic jebkurus nepieciešamos pasākumus, lai šādu iedarbību ierobežotu, samazinātu ūdeņu piesārņošanu un garantētu to izmantošanu, nesamazinot nākamo paaudžu iespējas šajā ziņā. Piekrastes valstis Konvencijas mērķu sasniegšanai sadarbojas

uz vienlīdzības un savstarpības principa pamata (2. p.). īpaša kontrole noteikta notekūdeņu izvadīšanai, atsevišķos gadījumos pat aizliedzot to (3. p.). Par šo ūdeņu stāvokli jāinformē puses un sabiedrība, kritiskās un avārijas situācijās jāsniedz savstarpējā palīdzība (14., 15., 16. p.).

Institucionālais mehānisms Konvencijas īstenošanai ir EEK izpildsekretārs. Strīdus izskata arbitrāža vai Starptautiskā tiesa.

Pasaulē vispiesārņotākā un visvairāk apdraudētā ir Baltijas jūra. 1974. gadā tika noslēgta Konvencija par Baltijas jūras reģiona jūras vides aizsardzību. 1992. gadā tā atjaunota, atklājot parakstīšanai ari Helsinku Baltijasjūras vides aizsardzības konvenciju, kurai Latvija pievienojās 1994. gadā.36 Par "piesārņošanu" Konvencija definē "tiešu vai netiešu cilvēka veiktu vielu vai enerģijas ievadīšanu jūrā..., kas varētu radīt briesmas cilvēka veselībai, postīt dzīvos resursus un jūras ekosistēmu, traucēt likumā atjautai jūras izmantošanai, tajā skaitā zvejai, izsaukt jūras ūdens kvalitātes pasliktināšanos un samazināt iespējas izmantot jūru atpūtai" (1. p.).

Puses apņemas ne tikai novērst piesārņošanu, bet arī veicināt jūras atveseļošanu, sekmēt "videi veļamākas pieejas" un "labākās pieejamās tehnoloģijas" pielietošanu (3. p. 1., 2., 3. daļa), kā ari principu, ka "piesārņotājs maksā" (4. dala). Tomēr Konvencijas 25. pants nosaka, ka attiecīgās normas par atbildību puses izstrādās papildus.

Kuģiem un atpūtas braucieniem tiks pielietotas atbilstošas atkritumu savākšanas iekārtas (8., 9. p.), aizliegta atkritumu sadedzināšana uz jūras un dalībvalstu teritoriālajos ūdeņos (10. p.). Daudzi šīs Konvencijas šeit neminētie principi sakrīt ar tiem, kas agrāk atzīmēti Konvencijā par robežškērsojošajām ūdenstecēm.

Institucionālais mehānisms Konvencijas īstenošanai ir Baltijas jūras Vides aizsardzības komisija, kas savus lēmumus pieņem vienbalsīgi. Komisijas "izpildorgāns" ir Sekretariāts, kas atrodas Helsinkos (19., 20., 21. p.). Strīdus noregulē sarunu ceļā, ar vidutāju palīdzību, arbitrāžā, pastāvīgajā arbitrāžā vai Starptautiskajā tiesā (26. p.).

1993. gada maijā UNEP Vadošā padome iedibināja Starpvaldību (Intergovernmental) komiteju Ietvaru konvencijai par bioloģiskās daudzveidības saglabāšanu un Pagaidu (Interim) sekretariātu šai pašai Konvencijai.37

1992. gada 12. martā noslēgta ari Helsinku konvencija par rūpniecības negadījumu robežšķērsojošu iedarbību,38 Latvija tajā piedalās.

VIDE UN CILVĒKA TIESĪBAS

Vides aizsardzībai ir neapšaubāma saistība ar cilvēka tiesībām. Tā izriet no vairākiem tādiem cilvēka tiesību principiem kā — tiesības uz dzīvību, attīstību un tīru, veselīgu vidi. Šīs tiesības jau ir ietvertas vairāku valstu konstitucionālajās tiesībās. Tā, piemēram, Turcijas 1982. gada Konstitūcija nosaka — katram cilvēkam ir tiesības

36 Tekstu sk. LV. - 1994. - Nr. 31 (162).

37 Yearbook of the United Nations 1993, Vol. 47, pp. 809—811.

38 Convention on the Transboundary Effects of Industrial Accidents.

dzīvot veselīga, līdzsvarota vide (healthy and balanced environment). Atbildību par vides aizsardzību nes kā valsts, tā sabiedrība.[880]

ANO Cilvēka tiesību komisijā vides aizsardzības jautājumi saistībā ar cilvēka tiesībām 1996. gadā tika izskatīti dienaskārtības 5. punktā (item 5 of the provisional agenda). Bez starptautisko konvenciju izstrādes vides izpētes un aizsardzības jautājumos tiek izdalīti šādi aspekti:

* nopietna kaitējuma videi ietekme uz cilvēka tiesībām;

* sabiedrības tiesības piedalīties lēmumu pieņemšanā vides aizsardzības jautājumos;

* vides aizsardzības tiesības (right to environmental protection);

» piespiedu migrācija vides izmainu gadījumos (involuntaryenvironmental migration).

Kā Cilvēka tiesību komisija ir izklāstījusi savā amicus curiae^881 memorandā ANO Starptautiskajai tiesai, daudzo pēdējo gadu desmitu vides katastrofu pieredze pieprasa, lai pirms visiem lielajiem attīstības projektiem, kuri potenciāli varētu radīt negatīvu ietekmi uz vidi, tiktu organizētas kompleksas ekspertīzes tam, kādas kaitīgas sekas videi un cilvēka veselībai varētu radīt to īstenošana, kādas šiem projektiem varētu būt alternatīvas un kā šo kaitīgo iedarbību varētu mazināt.

Cilvēka tiesības uz informāciju un politisko līdzdalību lēmumu pieņemšanā ir tradicionāli cilvēka tiesību īstenošanas principi, jo katra indivīda izdzīvošana ir atkarīga no vides risku un izvairīšanās no tiem zināšanām. Neinformēta sabiedrība nav spējīga pietiekami aizsargāt savu dzīvību, īpašumu, kultūras mantojumu, dabas resursus un nevar aicināt valdības mainīt vides politiku.

Tāpēc valdību pienākums ir informēt tautu par to jurisdikcijā esošajiem gaidāmajiem un pastāvošajiem vides riskiem. Šī pienākuma atzīšanai cilvēka tiesību doktrīnas ietvaros nepieciešams radīt pamatu pienācīgam juridiskajam procesam (due process) tām personām, kurām valdību sankcionēti projekti radījuši kaitējumu. Vienīgi informēta tauta var novērst no vides viedokļa nedrošu attīstības projektu un ķerties pie nepieciešamajiem pasākumiem savai aizsardzībai. Sabiedrības iesaistīšana vides menedžmentā var novērst politiskos, ekonomiskos un sociālos konfliktus, kuri varētu novest pie visaptverošiem cilvēka tiesību pārkāpumiem. Atklāta diskusija sekmē vienprātības iedibināšanu sabiedrībā.

Pienācīgo procesuālo normu ieviešanu varētu stiprināt, garantējot nevalstisko darbojošos personu (non-state actors) līdzdalību valstisko lēmumu pieņemšanā. Vispārējā nepieciešamība novērst ekoloģisko iznīcināšanu un kaitējumu dzīvajai dabai noveda pie vides aizsardzības kā starptautisko tiesību principa rašanās. Patlaban jau viena trešā dala no pasaules tautām pieņēmušas vides aizsardzībai veltītus konstitucionālos vai citus likumus.

Tomēr tiesību uz veselīgu vidi (right to healthy environment) robežas, saturs un iespējas tās īstenot vēl nav precīzi noteiktas. To izdarīt ir valstu un cilvēka tiesību institūciju pienākums. Līdz brīdim, kad šis darbs ir padarīts, tādas procesuālas garantijas kā tiesības uz līdzdalību (right to participation) vides lēmumu pieņemšanas procesā jau var dot sabiedrībai zināmas garantijas.

Apšaubāmas kvalitātes videi kaitīgi attīstības projekti noved pie tās degradācijas un ir viens no masu migrācijas iemesliem. Pēc Starptautiskās darba organizācijas (ILO) un Starptautiskās migrācijas organizācijas (International Organization for Migration) datiem, vismaz 70 miljoni cilvēku jeb 2% no pasaules iedzīvotājiem, tātad katrs piecdesmitais pasaulē kļuvis par bēgli vai migrantu šo iemeslu dēj. Pie šiem migrācijas iemesliem var pieskaitīt globālu ikgadēju 11 miljonu hektāru tropisko lietus mežu un 24 miljardu tonnu augsnes auglīgās virskārtas (topsoil) iznīcināšanu. Arvien vairāk cilvēku katru gadu piespiedu kārtā tiek pārvietoti avāriju dēļ, kuras notikušas bīstamu ķimikāliju ražošanā un transportā, toksisku vielu izgāšanas, dabas resursu izmantošanas un ūdensceļu saindēšanas dēļ.

Attīstības projekti bieži neparedz naudas līdzekļus vides katastrofu skarto cilvēku materiālo un sociālo tiesību kompensācijai. Daudzi projekti tiek uzsākti, neinformējot vietējos iedzīvotājus un neļaujot tiem piedalīties attiecīgo lēmumu pieņemšanā, kas noved pie šo cilvēku tiesību pārkāpšanas. Vēl vairāk, šo lielo cilvēku masu piespiedu pārvietošana var iedragāt ekoloģisko līdzsvaru jaunajā, viegli ievainojamā vidē.

Tāpēc pastāvošo cilvēka tiesībujauno interpretāciju un tulkošanu no tiesību uz veselīgu vidi viedok/ajāpavada plašākai pieejai cilvēka tiesību institūcijām un tiesām. Plaši izplatītās vides katastrofas ir radījušas nepieciešamību attīstīt un reglamentēt starptautiskās cilvēka vides tiesības.

Tā kā valdības, kuras piedalījās Starptautiskajā vides un attīstības konferencē, nepieņēma nekādu dokumentu, kas noteiktu tiesiskos ietvarus vides katastrofu upuru kompensācijai, un to neizdarīja arī šīs konferences tiesību pēctece — Pastāvīgās attīstības komisija(Commissionon Sustainable Development), tad vērā ņemama vides katastrofu upuru aizsardzība rodama tikai cilvēka tiesību aizsardzības sistēmas ietvaros.41 41 U.N. doc. E/CN. 4/1996/23/Add.2, 12 March 1996, pp. 2—3.

Juris Bojārs

STARPTAUTISKĀS TIESĪBAS

Autora redakcijā Literārā redaktore Z.Stikute Māksi .redaktors A.Aleks Tehn.redaktore K.Vilka Korektore Z.Seņkova

Apgāds "Zvaigzne ABC", SIA, K.Valdemāra ielā 105, Rīgā, LV-1013. Reģistr. nr. 2-1060. Red. nr, S-86. Formāts 70x100/16.

Iespiesta r/a "Latvijas karte", O.Vāciešaielā 43,

_ Rigāj LV-1004, Pašūt. nr. 369. _ _

Gramata iesieta a/s Rota", Dzirnavu iela 57, Rīga, LV-1010.

1

Хрестоматия no HCTOPHH государства и права зарубежных стран. — Москва, 1984. — С. 53.

2

Līgumijāpilda.

3

Saskaņā ar likumu.

4

Tiesiski pamatots iemesls.

5

Gerhard von Glahn, "Law Among Nations", Fifth Ed., pp. 27-29.

6

Nevienam nepiederošs īpašums.

7

"Treatise on Laws and God as Legislator."

8

Dāvid M. Walker, ibid., pp. 518-519.

9

De Jure Praedae Commentarius. Angl. - Commentary on the Law of Prize and Booty.

10

1(1 SI darba saīsinātais nosaukums ir "Mare Liberum".

11

Jure Belli Ac Pacis Libri Tres.

12

Angļu vai. sk. — Samuel Puffendorf, "Two Books on the Elements of Universal Jurisprudence", N.Y.’: Oxford, Univ. Pr. (1972).

13

Angļu vai. sk. - Samuel Puffendorf, "Eight Books on the Law ofNature and ofNations", N.Y.: Oxford Univ. Pr. (1931).

14

Darbs pieejams angliski, sk. - Emmerich Vattel, "International Law: Or, Principles of Natūrai Law Applied to the Conduct and Affairs ofNations and of Sovereigns", Wash., D.C.: U.S. Gov. Print. Off. (1916).

15

Gerhard von Glahn, ibid., pp. 29-35.

16

Sk. Монтескьё III. Избр.произв. - M., 1955.

17

Руссо Ж. X. 06 общественном договоре. — С.-Пб., 1907. — С. 4-6.

18

Prettiesiska darbība nerada tiesības.

19

10 Руссо X. X. 06 общественном договоре. — С.-Пб., 1907, — С. 11,14,15,18, 36.

20

Hilding Eek, "Folkrātten", Stockholm (1980) s. 2.

21

Gerhard von Glahn, ibid., p. 3.

22

Georg Schwarzenberger, "A Manual of International Law", New York (1951) p. 11.

23

Latin. - līdzīgam pār līdzīgu nav jurisdikcijas.

24

Gerhard von Glahn, ibid., p. 4.

25

Georg Schwarzenberger, ibid., pp. 19—20.

26

Denonsācija ir atteikšanās no starptautiskā līguma.

27

Thomas Burgenthal, Harold G. Maier, "Public Internatonal Law", St. Paul, Minn. U.S. (1985) p. 7.

28

Hilding Eek, ibid., s. 10.

29

Deklarācija par LR pievienošanos starptautisko tiesību dokumentiem cilvēktiesību jautajumos//LR AP un Valdības Ziņotājs. - 1990. - Nr. 21.

30

Gerhard von Glahn, ibid., p. 6.

31

Latin. — pec taisnīguma un labuma, nevis saskaņa ar formālu likumu.

32

Charter of the United Nations and Statute of the International Court of Justice, United Nations, New York, pp. 75-76.

33

The Concept of Jus Cogens in International Law, Geneve (1967).

34

No latin. — consensus omnium — vispārējā piekrišana.

35

Thomas Burgenthal..., ibid., pp. 22—24.

36

United States Supreme Court, 1872. 14 Wall. (81 U.S.) 170.

37

Gerhard von Glahn, ibid., pp. 20—22.

38

Latin. - līgumi jāpilda.

39

Obligāto, imperatīvo principu.

40

Latīn. - izlemta lieta, juridisks precedents.

41

Thomas Burgenthal..., ibid., pp. 26 — 27.

42

Блатова H.T. Основные принципы современного международного права // Современное международное праВО. — Москва, 1987. — С. 88.

43

Human Rights. A Compilation of International Instruments. United Nations, New York (1988) p.

44

Хрестоматия no истории государства и права зарубежных стран. — Москва, 1987. — С. 182, 208.

45

Maastricht I. European University Institute. 1993. Florence. P. 1—1—179.

46

Human Rights. A Compilation..., pp. 8, 19, 380.

47

Deklarācijas teksts pieejams krievu valodā dokumentu krājumā — Международное право В документах. — Москва, 1 982. — С. 4—11.

48

Thirty Hogsheads of Shugar v. Boyl.

49

Gerhard von Glahn, ibid., p. 24.

50

William W. Bishop., Jr., "International Law," Boston and Toronto (1971) p. 300.

51

Georg Schwarzenberger, pp. 24—25.

52

Georg Schwarzenberger, ibid., p. 38.

53

Cit. Geoig Schwarzenberger, ibid., p. 38.

54

Human Rights. A Compilation of International Instruments, Vol. I (First Part), Universal Instruments, United Nations, New York (1993) pp. 8, 9, 20, 21, 56.

55

Georg Schwarzenberger, ibid., pp. 28—29.

56

William W. Bishop, ibid., p. 301.

57

1! Georg Schwarzenberger, ibid., p. 32.

58

Leo Gross, "Esseys on International Law and Organization", Hague, Boston, Lancaster (1984).

59

T. Peins dzimis Anglijā, radikālo ideju dēl bijis spiests emigrēt uz Ameriku, kur piedalījās brīvības cīnās. Pēc ASV pašnoteikšanās atgriezās Eiropā, kur piedalījās Lielajā franču revolūcijā. ПейнТоМас. Избр. соч. — Москва, 1959. — С. 65, 79.

60

Krieviski teksts pieejams: Хрестоматия no истории государства и права зарубежных стран, с. 182-185.

61

s Хрестоматия no истории государства и права зарубежных стран. — МосКВа, 1984. — С. 208.

62

Precedents aprakstīts Lielaja padomju enciklopēdija. — 1. izd, 2. sej. — Maskava, 1926. —717.— 718. Ipp.

63

Ленин В. И. no™, собр. соч. Т. 24, с. 113—116.

64

Там же, с. 132.

65

Ļeņina un padomju laika literatūras par tautu pašnoteikšanās tiesībām dziļāka analīze ir šī darba autora krievu valodā sarakstītajā darbā "Par nacionālo jautājumu Latvijā Ļeņina radošā mantojuma gaismā" (0 национальном вопросе В Латвии В свете Ленинского творческого наследия), Rīga, 1988. Darbs tika sarakstīts 1987. gadā un tika izmantots Latvijas pašnoteikšanās pamatošanai.

66

Ленин В.И. no™, собр. соч. T. 25, c. 259.

67

Там же, с. 271,275—276.

68

0 национальной гордости великоруссов, Т. 26, с. 107—108.

69

Ļeņins V.I. Rakstu izlase. — 6. sēj., 299., 307. lpp.

70

Sīkāk par to sk. šī darba autora rakstu Par tautu tiesībām uz pašnoteikšanos// Literatūra un Māksla. •— 1986. —9. sept. — 7. lpp.

71

Советские указы РСФСР. — 1917, 1,2.

72

Kriev. — "purna turētājs (vai aizbāzējs)".

73

Ленин В. И. Поли. собр. соч., Т. 45, с. 356—362.

74

William J.H. Hough, III, op. cit., p. 352.

75

"The Baltie and the Outbreak of the Second World War", ed. by John Hyden and Thomas Lane, Cambridge, (1992) p. 3.

76

Par šo tuvāk sk. Indriķa, Atskaņu hronikas un Garlība Merkela darbus.

77

Šilde Adolfs. Pirmā Republika. - R., 1993. - 98. lpp.

78

Seskis J. Latvijas valsts izcelšanās pasaules kara notikumu norisē. — Rīga, 1991. — 298. lpp.

79

Rīga i860—1917. — R.: Zinātne, 1978. — 160., 166.lpp.

80

Latvijas padomju enciklopēdija. — R., 1984. — 5/2. sēj.

81

Cit. pēc — Šilde. A. Pirmā Republika. — R., 1993. — 45.—47. lpp.

82

Kalniņš Br. norāde uz Ļeņina rakstu 11. sēj., 235.—236. lpp.

83

Stučka P. Rakstu izlase, 7 sējumos. — R., 1976. — 1. sējums, 10.—20. lpp.

84

Stučka P. Buržuāziskais nacionālisms un strādnieku šķira//Rakstu izlase, 2. sēj., 75.—77. lpp.

85

Seskis J. Latvijas valsts izcelšanās..., 216. lpp.

86

Известия ВЦИК. — 1918. — № 35,—27 (14) сревр.

87

Šilde A. Pirmā Republika. — R., 1993. — 186. lpp.

88

Krievijas Cīņa. - 1918. - Nr 223.

89

ŠildeA. Pirmā Republika. — R., 1993. —463.—465. lpp.

90

Stučka P. Rakstu izlase, 7 sējumos. — R. 1976. — 5. sēj., 291. lpp.

91

Turpat, 326., 340,—345., 438. lpp.

92

D.P. Moynihan, "Pandemonium. Ethnicity in International Politics," Oxford, Oxford Univ. Pr. (1993), pp.76—79.

93

William J.H. Hough, III, "The Annexation of the Baltie States and its Effect on the Development of the Law Prohibiting Forcible Seizure of the Territory", — New York School of Law Journal of International and Comparative Law, Vol. 6, No 2 (1985) p. 355.

94

D.P. Moynihan, "Pandemonium. Ethnicity in International Politics", Oxford, Oxford Univ. Pr. (1993), pp. 7 6—79.

95

Seskis J. Latvijas valsts izcelšanās...., 208.—209.1pp.

96

Turpat, 212. 1pp.

97

ŠildeA. Pirmā Republika. - R., 1993. - 152.—154. lpp.

98

Seskis J. Latvijas valsts izcelšanās..., 216. lpp.

99

Seskis J. Latvijas valsts izcelšanas..., 298. lpp.

100

Turpat, 254. lpp.

101

John W. Hiden, "The Significance of Latvia: A Forgotten Aspect of Weimar Ostpolitik", in - The Slavonic and East European Review, Cambr. Univ. Pr. , London, p. 393.

102

Seskis J. Latvijas valsts izcelšanās..., 303.1pp.

103

Šilde Ā. Pirmā Republika. — R., 1993. — 209. 1pp.

104

Valdības Vēstnesis. — 1920. — Nr. 209. — 5. Ipp.

105

Rīga 1860—1917,276., 278. Ipp.

106

Seskis J. Latvjas valsts izcelšanās..., 311. lpp.

107

Annuarie de la Societe des Nations, 1920-1927, Geneve, 1927, pp. 17, 23.

108

Pakts nosaukts tā iniciatoru Francijas ārlietu ministra A. Briāna un ASV valsts sekretāra F. Keloga vārdā.

109

Valdības Vēstnesis. — 1929. — Nr. 37.

110

Turpat, Nr. 48. Sk. ari —Дипломатический словарь. — МосКВа, 1984. — T. I. — С. 156,157.

111

Hough, III William J.H., "The Annexation of the Baltie States and its Effect on the Development of Law Prohibiting Forcible Seizure of Territory", - Journal of International and Comparative Law, Winter 1985, vol. 6, No. 2, pp. 327—329.

112

Valdības Vēstnesis. — 1933. — Nr. 262, 275. Sk. ari - 147 League of Nations Treaty Series, 69. Sk. arī — "Essential Facts about the League of Nations" (1938), Geneva, p. 151.

113

Protokola teksts publicēts: Padomju varas atjaunošana Latvija un Latvijas PSR iestāšanas PSRS sastāvā.—

R.: Zinātne, 1987. - 75. lpp.

114

Padomju varas atjaunošana 75., 95. lpp.

115

Tekstu oriģinālā sk. Osteuropa, Zeitschrift fiir Gegenwartsfragen des Ostens, Sonderdriick, (1989) Stuttgart, S. 424—425. Par šo plašu analīzi sk. ari Gilbert Gronig, "Der Hitler - Stalin Pakt - Eine Rechtliche Wurdigung", in Recht in Ost und West, Heft 7. Dezember (1989) 33. Jahrgang.

116

Sk Vulfsons M. Atvadas no stereotipiem// Cīna. — 1988. — 7. jūlijā.

117

Par šo tuvāk sk. šī darba autora rakstus — Vai spēks rada tiesības//Literatūra un Māksla. — 1989. — 15.,22. un 29. jūlijā un Kā juridiski pierādīt, ka PSRS anektējusi Latviju prettiesiski?//Labrit. — 1994. — 21. sept.

118

Human Rights. A Compilation of International Instruments, Vol. I (Sec. Part), p. 675.

119

Международное правоВП(ЖУМеНТах,с. 828.

120

Par šo tuvāk ari sk. šī darba autora rakstu — Kā iespējams ierosināt Latvijas okupācijas jautājumu ANO?//Neatkarīgā Ciņa. - 1994. - 12. okt.

121

Human Rights. A Compilation of International Instruments, Vol. I (Sec. Part), pp. 815—816. Sk. šo tekstu krieviski ar! — Международное право В документах, с. 779.

122

Deklarācijas teksts —Международное право в документах. —Москва, 1982. — С. 4—12.

123

Там же, С. 28—31.

124

Pilns teksts pieejams krievu vai., sk. — Известия. — 1989. — 27 янв.

125

Teksts pieejams latv. vai., sk. — Cīņa. — 1990. — 24. nov.

126

Sk. - Cīņa. - 1987. - 18. jūnijs.

127

Literatūra un Māksla. — 1988. — 10. jūnijs.

128

Tekstu sk.— Cīņa. - 1990. - 15. un 19. okt.

129

Rezol. tekstu sk. — Padomju Jaunatne. — 1989. — 18. jūlijs.

130

Literatūra un Māksla. — 1988. — 15., 22. un 29. jūlijs.

131

Tekstu sk. — Padomju Jaunatne. — 1989. — 29. jūlijs.

132

Tekstu krievu vai. sk. — Аргументы и факты. —1990. — Nr. 24.

133

|04Ополитико-правовоиоценкесоветско-германскихПогоВОреННОСТей 1939—1941.— MocKBa, 1989. — 11 дек. Балтийская межреспубликанская депутатская группа народных депутатов СССР.

134

Tekstu sk. — Cīņa. — 1989. — 28. decembrī.

135

LPSR AP Ziņotājs. — 1989. — Nr. 4., 69. pants.

136

Turpat, Nr. 4., 79. p.

137

Верховный Совет СССР. Третья сессия заседания Совета Союза/УБюллетень. — № 5., 16.2.90., С. 3.

138

Piem., Likums par masu pasākumu organizāciju - sk. PSRS Tautas Deputātu Kongresa un PSRS AP Ziņotājs. — Nr. 39. — 26.9.90.

139

Piem., Likums par ārkārtējo stāvokli, sk. — Верховный Совет СССР. Третья сессия заседания Совета Союза//Бюллетень. — № 1., 26.2.90., с. 3, 11; № 6, с. 8, 20; № 7, с. 15.

140

PSRS Tautas Deputātu Kongresa un PSRS AP Ziņotājs. - Nr. 14, 4.4.90., 233. p.

141

Turpat, 225. p.; Бюллетень. - № 2, 26.2.90., c. 16—17; Бюллетень. - № 7, 2.4.90.

142

ĻRAP Ziņotājs. — Nr. 21.

143

Sījautājuma tiesisko analīzi sk. šī darba autora rakstā — Tautu tiesības uz brīvību// LTF avīze Atmoda. — 1991. — 5. febr.

144

Latvijas Jaunatne. — 1990.— 28. maijs.

145

Teksts latviešu valodā bija publicēts LJ, 23.11.90.; krievu valodā — Советская Молодёж. — 1990. - 24 ноября.

146

Šajā jautājumā šī darba autors iesniedza deputāta pieprasījumu tā laika PSRS aizsardzības ministram Jazovam, tomēr atbilde bija nekonkrēta.

147

. [147] Cīņa.— 1990. — 11 .jūlijs.

148

Literatūra un Māksla. — 1990. — 30. jūnijs.

149

Diena. — 1990. — 5. decembris.

150

Tekstu sk. - Latvijas Jaunatne. - 1990. - 28. decembris.

151

четвёртый Съезд Народных Депутатов СССР//Бюллетень. — № 7. — 1990. — 20 дек. — С. 27—29.

152

Четвёртый Съезд Народных Депутатов СССР//Бюллетень. — N^2 7. — 1990. — 20 ИСК. — С. 34—36.

153

i3° Sk. — Latvijas Jaunatne. - 1991. - 17. janvāris.

154

ŠI jautājuma detalizētu tiesisko analīzi sk. šī darba autora raksta "Tautu tiesības uz brīvību", turpat.

155

Neatkarīgā Cīņa, — 1991. — 9. marts.

156

Sk.—LatvijasJaunatne.— 1991. — 5. jūlijs.

157

Россия, газета Президиума ВерхоВНого Совета РСФСР: Специальный выпуск. — 1991.— 19 август.

158

Intervija ar Sergeju Zotovu, Krievijas delegācijas vadītāju Latvijas—Krievijas sarunās, turpat.

159

J^3* Latin. — līgumi jāpilda.

160

™lSk. Makjavelli darbu "Valdnieks".

161

1411 Latin. — obligāts priekšnoteikums.

162

UN doc. E/CN. 4/1995/SR.5, p. 5.

163

Ibid., pp. 6—7.

164

I5:! Ibid., pp.8—9.

165

UN doc. E/CN. 4/1995/SR.5, pp. 9—10.

166

Ibid., pp. 11—12.

167

Sk. E/C.4/1995/19.

168

Ibid, pp. 15—16.

169

Rietumu doktrīnā bieži lieto vienkāršotu terminu "valdība", ar kuru patiesībā domā likumdevēju institūciju kopā ar valdību.

170

Словарь международного права. — Москва: Международные отношения, 1982. — с. 218.

171

The S.S. Lotus case, The Permanent Court of International Justice (1927).

172

T. Burgenthal, H.G. Meier, op. cit., p. 164.

173

Par to tuvāk nodaļā "Iedzīvotāji", "Jūras tiesības" un starptautisko privāttiesību kursā.

174

G.Schwarzenberger,op.cit.,pp.38—39.

175

Netherlands v. U.S., 2R. Int. Arb. Awards 829, 839 (1928).

176

France v. Turkey.

177

Latin. - obligāts priekšnoteikums, ari conditio sine qua non.

178

T. Burgenthal, H.G. Meier, op. cit., p. 165.

179

Waldihbas Wehstnesis. — 1920. — Nr. 209.

180

LR AP un Valdības Ziņotājs. — 1991. — Nr. 17/18. — 114. pants.

181

Par to vēlāk sk. attiecīgajās nodalās.

182

Eastern Greenland Case (Danmark - Norway), P.C.I.J., 1933, Ser. A/В. No 53.

183

Gerhard von Glahn, op. cit., pp.332—333.

184

Gerhard von Glahn, op. cit., p. 335.

185

Latīn. — nevienam nepiederošs.

186

G. Kaeckenbeck, "International Rivers," London (1918) pp. 6.7.

187

No latiņu ripae — krasts.

188

Par starptautisko upju režīma koncepciju un konvencionālo normu attīstību detalizēti sk. — G. Kaeckenbeck, op. cit.

189

Tās parasti dēvē par "nepiekrastes" valstīm.

190

Современное международное право. — Москва: Дипломатическая академия МИД СССР, 1979, —С. 214—218.

191

Līguma latvisko tekstu sk. — PSRS AP Ziņotājs. — 1961. — Nr. 31. — 329. pants.

192

Dokumentālos avotus sk. — СЗ СССР, 1926, №. 32., c. 203. Sk. ari — Международное право в документах, с. 487—-507.

193

United States v. Mexico, Opinions of Commissioners 175, 18, 188 (1931). Citēts no W.W. Bishop, "International Law", p. 460.

194

W.W. Bishop, ibid., p. 461.

195

Jessup, "A Modern Law of Nations", (1948).

196

Jessup, "AModemLawofNations", MacMillan Co. (1948) pp. 17—18.

197

Domicils — pastāvīgā dzīvesvieta.

198

“ Greece v. Great Britain, Permanent Court of International Justice, 1924, P.C.I.J., Ser. A. No. 2. pp. 11—12.

199

1 Danciga pēc Versajas sistēmas izkārtojuma ieguva brīvpilsētas tiesības ar zināmas ārējas kompetences

200

saglabāšanu Polijai.

201

Lauterpacht,"International Law and Human Rights", London, Stevens (1973) pp. 27—29.

202

Par šo tuvāk sk. nod. "Cilvēka tiesības".

203

Kājau iepriekš minēts, tie ir šādi: nosacīti virsbūve vai valdība, teritorija un iedzīvotāji.

204

Valdības Vēstnesis. - 1922. - 1. dec. - Nr. 271.

205

Sk. - Saeima un Ministru kabineta. - 1994. - 7. aug. - 1. lpp.

206

Augstākajā Padomē un Ministru Padomē. - 1993. - 28. maijs. - 7. lpp.

207

48 U.S.C.§§ 1501 et seq.

208

"Modern Legal Systems Cyclopedia.", Par. 1.5(A) (2) (b).par. 1.5(A) (3).

209

IDAHO CODE, 1976.

210

OKLA. STAT. ANN. 66. 121121.

211

Outer Continental Shelf Lands Act.

212

Geothermal Steam Act.

213

Intercostal Shipping Act.

214

Ship Mortgage Act.

215

Merchant Marinē Act.

216

Merchant Ship Saies Act.

217

Communications Act.

218

47 U.S.C. §§ 151 etseq.310.

219

47 U.S.C. § 310.(b)(4).

220

22 U.S.C. §611(c).

221

Thomas F. Clasen, ibid., pp. 27—1—8.

222

8 C.F.R. Part 217.

223

Thomas F. Clasen, ibid., pp. 31—1—10.

224

Yearbook of the Commonwealth, London (1970) pp. 734, 737, 741.

225

Stenbrook L, "British Nationality, The New Law" (1982).

226

Pastāvīgā dzīvesvieta.

227

Гессен. Подданство, его установление и прекращение. — С.-Пб., 1909. — Т. 1. — С. 13.

228

GrawertR,, "Staatund Staatsangehorigkeitsrecht", Berlin (1973) S. 27.

229

Lichter M., "Die Staatsangehorigkeitnach deutschem und auslāndischem Recht", Berlin (1955) S. 14.

230

Makarov A., Mangoldt H., "Deutsches Staatsangehorigkeitsrecht", Berlin (1966) S-31-36.

231

Ernst Isay, op. cit., S. 4, 20.

232

Kunz J., "Die volkerrechtliche Option", S. 125.

233

Isay Ernest, "Kommentar zum Reichs und Staatsangehorigkeitsgesetz und zu den deutschen Staatsangehorigkeitsvertrāgen", Berlin, Metzner Vēri. (1929) S. 3, 4.

234

Graner J.W., "Uniformity of Law in Respect of Nationality", AJIL, Vol. 19 (1925) No 3, p. 548.

235

Optācija— pilsonības brīvprātīga izvelē teritoriālo izmainu gadījumā.

236

IsayE., op. cit., S. 74,79.

237

Kunz J.,op.cit., S. 425.

238

Latin. — uz likuma pamata, automātiski.

239

Isay E., op. cit., S. 151—152.

240

Gettys L.C., "The Effect of Changes of Sovereignity on Nationality", AJIL, Vol. 21 (1927) No 2, p. 269.

241

Tūlītno to pieņemšanas brīža.

242

Mann F.A., "The Present Validity of Nazi Nationality Laws", LQR, Vol. 89 (1973) Apr., p. 199.

243

Makarov A., Mangoldt H., op. cit., Anh. 2., S. 11.

244

Zieger G., "Das Staatsburgerschaftsgesetz der DDR," Fr. am Main (1969) S. 7, 76.

Sk. arī — Kirn. M., "Fortbestand des deutschen Reiches 25 Jahren nach Grundgesetz", Zeitschrift fiir Rechtspolitik (1974) 7. Jg„ Heft 4, S. 89.

245

BVerfGE 77, 173.

246

"Deutsches Auslanderrecht", Munchen (1991) S. 157.

247

Eiropas padomes dokuments CJ—PL (92) 6, p. 38.

248

Hackworth G.H., op. cit., pp. 1, 45.

249

Markss K. un Engelss F. Darbi... (krievu vai.), 5. sēj., 374. lpp.

250

Brown-Scott J., op. cit., p. 62.

251

Kansas S.,op. cit.,pp. 317—318.

252

The Constitution of the United States of America, U. S. Gov. Print. Off., Washington (1987) pp. 16—17.

253

Hackworth G. H., op. cit., p. 914.

254

Sutherland A., "Constitutionalism in America", New York (1965) p. 433.

255

Hackworth G.H., op. cit., pp. 21—24.

256

u Harwey G.H., "Expatriation in the United States", Columbia Journal of Transnational Law, Vol. 13 (1975)No3,pp. 406—421.

257

Morrow R.L., "The Early American Attitude towards Naturalized Americans Abroad", -AJĪL, Vol. 30 (1936) No 4, pp. 647—653.

258

1,2 Borchard E.M., "Effect of Naturalization Abroad of American Citizens on their Minor Children born in the United States", AJIL, Vol. 30, No 4, p. 698.

259

Jessup Ph. C, "Reversing our Nationality Laws",-AJIL, Vol. 28 (1934) No 1, p. 105.

260

Gamer W., "Denaturalization of American Citizen", - AJIL, Vol. 21 (1927) No 1, pp. 106—107.

261

HackworthG.H., op. cit., pp. 30—45.

262

11(5 Immigration and Nationality Act, Sect 313.

263

Kansas S., op. cit., p. 324.

264

"8DUSPIL, 1974, pp. 65—67.

265

Kansas S., op. cit., p. 324.

266

Lambie M., "Presumption of Cessation of Citizenship: its Effect on International Claims", - AJI1, Vol. 24 (1930) No 2, pp. 245—295.

267

"Expatriation and Protection of Naturalized Americans Abroad and in Turkish Dominions", - AJIL, vol. 2 (1908) No 1, pp. 156—159.

268

Nettelton I.I., "Loss ofCitizenship (Expatriation) and Presumptive Loss of Citizenship", Washington (1935) pp. 2-5.

269

Stowell E.C., Munro H.F., "International Cases of Arbitrations and Incidents as Practized by Independent States", vol. I, Boston (1916) p. 320.

270

Памятники права феодальнораздробленной Руси XII—XV В. — М., 1953. — С. 26—30.

271

Там же, с. 53—75.

272

Гессен В. М. Подданство, его установление и прекращение. — 1909. — Т. 1. — С. 206.

273

шТаМже,с. 204.

274

|28ТаМ же,с. 214—368.

275

Ивановский Н. История развития института гражданства России//Вестник Европы.—1910, март.— № 3. — С. 204.

276

Гессен В. M. Государство, его установление Н прекращение. — 1909. — Т. 1. — С. 208.

277

|31ТаМже,с,207.

278

Собрание узаконении Н распоряжении правительства, издаваемыхпри правительствующем сенате.— С.-Пб., 1846, № 21, ст. 123, с. 180.

279

Журнал Министерства Юстиции. — 1884/1885, № 10, с. 69—80.

280

Рогалевич. Краткий курс по международному праву. — С.-Пб., 1902. — С. 56.

281

МсЬ. А. А Краткий курс международного права. - Киев, 1908. - С. 39.

282

Ивановский Н. История развития института гражданства России// ВесТННК Европы. — 1910, март. - № 3. —С. 367.

283

Полный СВоа законов Российской Империи. — С.-Пб., 1911. — Кн. 1. — Т. IX. — С. 1.

284

Valdības Vēstnesis. — 1920. — Nr. 209. — 9. lpp.

285

Valdības Vēstnesis. — 1920. — Nr. 209. — 5. lpp.

286

Turpat, 6. Ipp.

287

Likumu un valdības rīkojumu krājums. — 1920. — Nr. 13. — 1. lpp.

288

Turpat, 4. lpp.

289

Likumu un valdības rīkojumu krājums. — 1921. — Nr. 21. — 354.—359. lpp.

290

Valdības Vēstnesis. — 1920. — Nr. 209. — 5. lpp.

291

Turpat, 1922. — Nr. 167. — 1,—2. lpp.

292

Valdības Vēstnesis. — 1922. — Nr. 53. — 1. lpp.

293

Turpat, 1. lpp.

294

M.V. Schmulders, "Who Owes Whom?" Riga (1990) pp. 27—28.[In Latvian.]

295

The Constitution of India (New Delhi 1977) p. 4—6.

296

"Laws Concerning Nationality", United Nations Legislative Series, UN, New York (1954) pp. 586— 588.

297

Weis P., op. cit., p. 32.

298

B. Zepa, "Public Opinion Transition in Latvia", Report on the Political Science Conference in Pāmu, February (1992) pp. 3, 8.

299

Supreme Council of Latvia. Collection of Documents (1991) pp. 29—30.

300

w "Collection of the Document of the Supreme Council of Latvia" (1991) pp. 18—20.

301

Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. — 1992. — Nr. 49/50. — 534. lpp.

302

LDDP (Latvijas Demokrātiskā darba partija, kopš 1995. gada beigām Latvijas Sociāldemokrātiskā partija) 1994. gadā pieņemtajā Programmā ietverta izvērsta nacionālās valsts koncepcija un tās likumdošanā nepieciešamā nodrošinājuma atreferējums.

303

Sk. telex Geneve 349/322 26 1402 1993.

304

Saeimā un Ministru Kabinetā. — 1994. — 17. augusts. — Nr. 60. — 1. lpp.

305

"Deutsches Auslānderrecht", Miinchen (1991) S. 157.

306

Eiropas padomes dokuments CJ—PL (92) 6, p. 38.

307

Israel Official Gazette, No 1, 14th May 1948.

308

"Constitutions of the Countries of the World", Oceana Publ. New York (1988) p. 79.

309

Ar šo terminu Izraēlas likumdošanā apzīmē ebreju, kas atgriežas uz pastāvīgu dzīvi šajā valstī.

310

Laws Concerning Nationality, p. 263.

311

Makarov A., Mangoldt H., "Deutsches Staatsangehorigkeitsrecht" (1985) Anh. 2., S. 11.

312

Sk. "Grundgesetz".

313

Makarov A., Mangoldt H., "Deutsches Staatsangehorigkeitsrecht", Metzner, Fr. a. M. (1985).

314

Бояре Ю. Гражданство государств мира. — Рига, 1993.

315

NC pielikums "Likumi un Lēmumi". — 1995. — 29. marts. — 10. lpp.

316

īsi J994_ Pilsonības likuma 2. pants nosaka "piederību pie Latvijas pilsonības".

317

SeidelH. J.,op. cit., S. 17—18.

318

Official Gazette, No 1, 14th May 1948.

319

"Constitutions of the Countries of the World", Oceana Publ. New York (1988) p. 79.

320

j^95 Ar šo terminu Izraēlas likumdošanā apzīmē ebreju, kas atgriežas uz pastāvīgu dzīvi šajā valsti.

321

’Laws Concerning Nationality, p. 263.

322

Treaty on European Union. Brussel, 12 Febr. 1992, CONF—UP—UEM 2002/1/92 REV 1, p. 3.

323

LPE. - Rīga, 1986. - 8. sēj., 27. 1pp.

324

Coudenhove-Calergi, "Pan—Europe", N.Y., p. 218, Rec., AJIL (1927) Vol. 21, No 2, pp. 384—385.

325

Ibid.

326

Ленин В. И. Полн. собр. соч. — Т. 28., с. 598.

327

ТаМже,с. 26,352.

328

Makarov A.N., "Die Behandlung staatsangehorigkeitsrechtiger Fragen im Europarat", ZFAORUV, Band 33, No 1 (Marz 1973) S. 108—125.

329

CJ—PL (92) 5, Prove Strasbourg, p. 1.

330

Ibid., p. 6.

331

CD—a (92) 19, pp. 1—8.

332

"Convention on Certain Questions Relating to the Conflicts of Nationality Laws", in - Laws Concerning Nationality, p. 567.

333

Human Rights, A Compilation of International Instruments, p. 4.

334

Ibid., p. 367.

335

Ibid., p. 28.

336

Александренко В. H. Подданство Н натурализация//Варшавскогоуниверситета известия. -Варшава, 1904. — V. — С. 4,5.

337

Westlake J., "International Law", Part 1, Cambr. (1904) p. 215.

338

LCN,pp. 35—36,86,181,247—262,273.

339

Human Rights, A Compilation..., p. 4.

340

Doerner H., Hecker H., "Das Staatsangehorigkeitsrechtltaliens", Fr. a. M. (1967) S. 113.

341

Geirg V., "International Law", London (1976) p. 382.

342

"Convention on Certain Questions Relating to the Conflicts of Nationality Laws", in - Laws Concerning Nationality, p. 567.

343

Moosmayer P., "Das Staatsangehorigkeitsrecht von Argentinien, Uruguai un Paraguai", Fr. a. M. (1972) S. 34—35.

344

25!i Jones M., "British Nationality Law", pp. 13, 17.

345

Hackworth Green Haywood, "Digest of International Law", Vol. Ill, Washington, Gov. Print. Off. (1942) pp. 379—384,386—388,390.

346

Borchard E.M., "Citizenship of Native Born American Women who Married Before March 2, 1907 and Acquired Foreign Domicile", AJIL, Vol. 29 (1935) No 3, pp. 396—408.

347

Laws Concerning Nationality, United Nations Legislative Series, New York, 1954, ST7LEG/SER.B/4, p. 582.

348

Latiņamerikas starptautisko privāttiesību kodekss, kas nosaukts tā autora vārdā un kura dalībnieces bija 16 Latiņamerikas valstis.

349

Viena no kolīzijas piesaistēm starptautiskajās privāttiesībās.

350

"Convention on Certain Questions Relating to the Conflicts of Nationality Laws", in - Laws Concerning Nationality, p. 567.

351

"Protocol Relating to Military Obligations in Certain Cases of Dual Nationality", in - Laws Concerning Nationality, p. 572.

352

Traites et engagements internationaux enregistres par le Secretariat de la Societe des Nations, 1937— 1938, Vol. CLXXIX, pp. 90—113.

353

United Nations Treaty Series, Vol. 90, p. 910.

354

Ibid., Vol. 667, pp. 81— 82.

355

Ibid., Vol. 634, pp. 222—236.

356

Šī termina skaidrojumu sk. iepriekš.

357

Makarova A.N., "Die Behandlung staatsangehorigkeitsrechtiger Fragen in Europa Rat", ZAORV (1963) 33, No 1, S. 108—125.

358

Tekstu krieviski sk. - Международное право в flOKVMeHTax, с. 31.

359

Krieviski tekstu sk. - Советский ежегодник международного права. - 1986.

360

G. Schwarzenberger, "A Manual of International Law", p. 37.

361

G. von Glahn, op. cit, p. 109.

362

"Opt out" — optēšana, atsakoties no kādas pilsonības.

363

Šeit nav runa par valsts albildību par starptautiskajiemnoziegumiem, kuru izskalīsim attiecīgajā nodaļā.

364

Roberl E. Brown Claim (Uniled Slales v. Great Brilain), American & Brilish Claims Arbitration 187, 6 U.N. Rep. Int’l Arb. Awards 120 (1923).

365

Reward Claim (Hawaiian Claims) (Greal Brilain v. United States), American & British Claims, Arbitration 85, 160—61,6 U.N. Rep. Int’l Arb. Awards 157 (1925).

366

Cit. pēc — L. Henkin, "International Law, Cases and Materiāls", p. 271.

367

Permanent Court of Internat. Justice — German Settlers in Poland (1923). Sk. ari German Interest in Upper Silesia — PCIJ (1925).

368

L.B. Curzon, "Dictionary of Law", Third, ed., Pitman, London (1983) p. 414.

369

CU RSFSR, 1917, No. 1, st. 2.

370

LR AP Ziņotājs. - 1991. - Nr. 17/18. - 681. p.

371

Human Rights, A Compilation of International Instruments, Vol. I (First Part), p. 9.

372

G. von Glahn, op. cit., p. 110.

373

Ibid., p. 110.

374

Krieviski publicēta — Советский ежегодник международного права, 1979. — М., 1980. līdz 1995. gada 17. oktobrim Latvija nebija šīs Konvencijas dalībniece.

375

W.— 1920.-Nr. 209.

376

LR piedalās abās pēdējās kopš 10.09.91., Latvijai spēkā no 17.12.92., sk. W, 27.10.92.

377

LR piedalās kopš 10.09.91., Latvijai spēkā no 1.1.92., sk. W, 27.10.92.

378

Līdz 1995. gada 17. oktobrim (ieskaitot) Latvija nav pievienojusies.

379

LR piedalās no 10.09.91. Nav spēkā. Par līdzdalību publicēts LR AP Ziņotājā 1991. g. 374. p. Turpretim, pēc LR AM datiem, līdz 1995. gada 17. oktobrim Latvija šai Konvencijai nebija pievienojusies.

380

D. J. Harris, "Cases and Materiāls on International Law", London, Sweet & Maxwell (1991) p. 347.

381

Law of the Sea, Bulletin No. 31, United Nations, 1996.

382

D.J. Harris, "Cases and Materiāls on International Law", London, Sweet & Maxwell (1991) p. 350.

383

International Council for the Exploration of the Sea.

384

LR piedalās no 12.01.93, Latvijai spēkā no 01.03.93. LR AP Ziņotājs. - 1993. - 18. febr. - 60. p.

385

Sk - LR AP 1991. g. 10. dec. Deklarācija par Latvijas Republikas pievienošanos starptautisko tiesību dokumentiem jūras tiesību jautājumos.

386

Latin. - nevienam nepiederoša manta kļūst par īpašumu tam, kas to pirmais paņēmis.

387

Морское право// Конвенция ООН по морскому праВу/ООН. — Нью-Йорк, 1984. — С. 50—51.

388

Konv. tekstu sk. — PSRS AP Ziņotājs. — 1962. — Nr. 46. — 467. pants.

389

^ J.G. Starke, ibid., p. 245.

390

Franc. — nepārvarams spēks.

391

3fi Современное международное право, с. 263—269.

392

TheLawoftheSea. National legislation..., pp. i, 85—86,

393

Современное международное право, с. 236.

394

Tekstus sk. — Valdības Vēstnesis. — 1922. — Nr. 241.

395

^ R.M.M. Wallace, ibid., p. 135.

396

Fisheries Jurisdiction Case (Merits) (United Kingdom v. Iceland), I.C.J. Rep. (1974) p. 3.

397

R.M.M. Wallace, ibid.,pp. 151—152.

398

The Law of the Sea Annual Review...(1991) p. 5.

399

Ibid., pp. 162—163.

400

Par kontinentālo šelfu un tā robežu noteikšanu dabā tuvāk sk. — 'The Law of the Sea. Definition of the Continental Shelf, An Examination of the Relevant Provisions of the United Nations Convention on the Law of the Sea", Division for Ocean Affairs and the Law of the Sea, Official Legal Affairs, United Nations (1993) 49. p.

401

Latin. - nevienam nepiederoša lieta.

402

J.G. Starke, "Introduction to International Law", p. 248.

403

R.M.M. Wallace, ibid., pp. 159—161.

404

54Konv. tekstu sk.—Международноеправо В АО К VMеНТах, с. 496—504. Sk. ari—PSRSAPZiņotājs.— 1962. — Nr. 46. — 467. p. Angļu vai. sk. — Harris, "Cases and Materiāls on International Law", London, Sweet & Maxwell (1991) pp. 398—401,416—419.

405

Latīn. — pateicoties šim faktam.

406

Angl. — "Starptautiskā jūras dibena institūcija".

407

Tekstu sk. — 79 Brit & For. State Papērs 18, reprinted n 3. AJIL Supp. 123 (1909).

408

Sk. Der farbige Ploetz, Freiburg, Ploetz (1982) S. 205, 217, 226, 237, 242, 273, 330. Sk. ari - LPE,

4.sēj., 20. Ipp.

409

Аристотель. Политика, С. 109.

410

Platons. Valsts. — Rīga: Avots, 1982. — 38.—39. Ipp.

411

Turpat, 49. Ipp.

412

Platons. Valsts. - Rīga: Avots, 1982. - 65.— 66. lpp.

413

Turpat, 81.-85. lpp.

414

Turpat, 89. lpp.

415

Turpat, 110.—-11 l.Ipp.

416

Turpat, 136. lpp.

417

Turpat, 144., 145., 148., 149. lpp.

418

Turpat, 150.—151. lpp.

419

Platons. Valsts. — Rīga: Avots, 1982. — 153.—154. lpp.

12 Sk. — Aristotelis. Politika.

13 Аристотель. Политика, С. 109, ПО, 114.

14 Там же, с. 115., 123.

15 Аристотель. Этика, с. 10.

420

Аристотель. Афинская политика.

421

Аристотель. Политика.—Москва: Унив. типогр., 1893.-

422

Спиноза Б. Избр. произв. — Москва. — Т. II, с. 9—10.

423

Там же, с. 238—239, 316—317.

424

Хрестоматия по истории государства и права зарубежных стран. — МосКВа, 1984. — С. 96.

425

Там же, с. 152—153.

426

Там же, с. 154—155.

427

Там же, с. 155,

428

Пейн ToMac. Избр. соч. — Москва, 1959. — С. 65, 79.

429

Там же, с. 196.

430

Там же, с. 185—206,72,209.

431

Jefferson Thomas, op. cit., p. 20.

432

Hamilton, Madison, Jay, "The Federalist Papērs", New York (1961) p. 301.

433

Op.cit.,p. 16.

434

Руссо Ж. Ж. 06 общественном договоре. КН. 1. — С.-Пб., 1907. — С. 4—5.

435

Aleksandrijas vai Jūdejas Filons, miris mūsu ēras 54. g.

436

Руссо Ж. Ж. 06 общественном договоре. КН. 1. — С.-Пб., 1907. — С. 10—12

437

Там же, с. 14—15.

438

Руссо Ж. Ж. 06 общественном ИогоВоре. КН. 2. — С.-Пб., 1907. — С. 44.

439

ТаМже, с. 46.

440

8|ТаМ же, с. 48.

441

Cit. pēc — Хрестоматия no истории государства и права..., с. 208—209.

442

Цицерон. Диалоги. — М., 1966. — С. 60—61.

443

Сборник ИОКуМбНТОВ по всеобщейистории государства и права. — Л., 1977. — С. 79—82.

444

Сборник ПОКуМбНТОВ no всеобщейисториигосударстваи права. —Л., 1977. — С. 85—92.

445

СУРСФСР, 1917,№ 1, СТ. 2.

446

Документы внешней политики СССР. — М., 1957. —Т. 1. — С. 14—15.

447

Ļeņins V. I. Raksti, 26. sēj., 376.—380. lpp.

448

Convention Concerning Forced Labour, see Human Rights, A Compilation of International Instruments, Vol. I (First Part) Universal Instruments, United Nations (1993). ST/HRl/REv. 4, p. 216.

449

Slavery Convention, see Human Rights, A Compilation... Vol. I (First Part) (1993) p. 201.

450

Human Rights. 50 Questions and Answers about Human Rights and United Nations Activities to Promote Them, New York (1980) UN, p. 15.

451

United Nations High Commissioner of Reffugees UNCHR.

452

Latīn. — starp citu.

453

Latvija nevienā no iepriekšminētajiem dokumentiem nepiedalās. Sk.—Kolektīvās konvencijas, kurām pievienojusies Latvija/Ārlietu ministrijas izdevums H. Albata redakcijā. — Rīga, 1930.

454

LR arī pēdējos trīs dokumentos nepiedalās. Sk. — LR AM datu bāzes izdruku.

455

Konvencijas tekstu sk. — Rokasgrāmata par bēgļa statusa noteikšanas procedūrām un kritērijiem pēc

1951. gada Konvencijas un 1967. gada Protokola, kas attiecas uz bēgļu statusu/Jura Bojāra zin. redakcijā. — Rīga, 1993. — 68. lpp.

456

Tekstu sk. — Rokasgrāmata par bēgļa statusa noteikšanas procedūrām un kritērijiem..., 97. lpp.

457

High Commissioner for Human Rights.

458

Šeit izmantots pirmais šāds referāts ANO vēsturē 1995. gadā, sk. Doc UN A/49/36.

459

Par to sk. A/CONF. 157/24.

460

A/349/36,pp. 11—12.

461

Commission on the Status of Women.

462

Commission on Crime Prevention and Criminal Justice.

463

Special Committee to Investigate Israeli Practices Affecting the Human Rights of the Palestinean People.

464

Human Rights. A Compilation ..., pp. 1—3.

465

Human Rights. A Compilation, Vol. I, Part 2, p. 421.

466

VV, 24.03.92.

467

Human Rights. A Compilation..., pp. 15—17.

468

l" Par šo tuvāk sk. XV nodalu "Starptautiskajustīcija".

469

Konvencijas un protokolu tekstus sk.: "The European Convention on Human Rights", Council of Europe (1992) printed in Germany.

470

The Council of Europe and the Protection of Human Rights, p. 9.

471

Pirmais Protokols pieņemts Parīzē 1952. gada 20. martā. Sk. — European Treaty Series, No 9; ari — "The European Convention on Human Rights", p. 29.

472

4. protokols pieņemts Strasbūrā 1963. gada 16. sept. Tekstu sk. — European Treatv Series, No 46.; ari — "The European Convention on Human Rights", p. 32.

473

The European Commission of Human Rights, Organization, Procedure and Activities. February 1993. Council of Europe.

474

Par EDSA institūcijām un to kompetenci sk. XVI nodala "Starptautisko strīdu mierīga noregulēšana un miera saglabāšana".

475

CSCE Document 1992, The Challanges of Change. Šeit izmantota oficiāli dalībvalstu pārstāvjiem izdalītā dokumenta oriģināla kopija.

476

Cilvēka tiesības. — Rīga, 1992. — 33. lpp. Autentisko tekstu angļu vai. sk. — Human Rights, A Compilation of International Instruments, United Nations, New York (1988) p. 88.

477

International Provisions Protecting the Human Rights of Non-Citizens. United Nations Publ. E/CN.4/ Sub.2/3927Rev.l, Switzerland (1980) p. 25.

478

Patrick Thornberry, "The UN Declaration on the Rights of Persons Belonging to National, or Ethnic, Religious and Linguistic Minorities: Background, Analyses and Observations", Occasional Paper, London (1993) p. 7.

479

Ibid, pp. 10,13.

480

Sk. — Rokasgrāmata par bēgļa statusa noteikšanas procedūrām un kritērijiem pēc 1951. gada Konvencijas un 1967. gada Protokola, kas attiecas uz bēgļa statusu/ ANO Augstākā komisāra pārvalde bēgļu jautājumos. — Zenēva, 1988. No, angļu valodas tulkots J. Bojāra zinātniskajā redakcijā. — Rīga, 1993.

481

Ленин В. И. Поли. собр. соч.,т. 35, С. 115—116.

482

Human Rights, A Compilation of International Instruments, United Nations, New York (1988) p. 1S8.

483

Ibid., p. 56.

484

Ibid., p. 125.

485

UN Treaty Series, p. 248.

486

Brownlie I, Basie Documents on Human Rights, Oxford (1992) p. 303.

487

Brownlie I, op. cit., p. 182.

488

Latvijas Republikas Augstākas Padomes un Valdības Ziņotājs. - 1990. - Nr. 21.

489

Turpat.

490

Deklarācija par genocīda un antisemītisma nosodījumu un nepieļaujamību Latvijā. — LRAPVZ. — 1990. — Nr. 40, 642. lpp.

491

Report of the Drafting Committee. Addendum. Final Outcome of the World Conference on Human Rights. UN Doc. -A/CONF. 157/DC/l/ADD.l, p. 13.

492

UN Doc. - A/CONF. 157/DC/l/ADD.l, p. 21.

493

Baroness Elles, op. cit., p. 43.

494

Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status under the 1951 Convention and the 1967 Protocol Relating to the Status of Refugees. Office of UNHCR, Geneva (1988) p. 60.

495

Baroness Elies, op. cit., p. 40.

496

Autentisko tekstu angļu vai, sk. UNTS 331; 81.L.M. 679(169); sk. ariHanis, "Cases and Materiāls

International Law", p. 731.

497

L. Henkin,... "International Law", p. 387.

498

LV, 1993,23.04.

499

Barry. E. Carter, Philip R. Trimble, "International Law", Selected Documents, Boston, Toronto, London (1991) p. 51. Turpat sk. ari Konv. tekstu angliski.

500

Šis tulkojums izdarīts pēc Konvencijas autentiskā teksta, kas publicēts U.N. Doc. A/CONF. 39/27. Tulkojums latviešu valodā, kas izmantots LR AP Prezidija sēdē 25.03.93., ir kļūdains, ieskaitot Konvencijas nosaukumu. Konvencijas oriģinālais nosaukums ir "Vienna Convention on the Law of Treaties", kas minētajā dokumentā latviski iztulkots kā "Vīnes konvencija par starptautisko līgumu tiesībām''.

501

The Anglo-lranian Oil Disputē 1951—1952(1954).

502

South-West Africa case (1966) I.C.J. Rep. 248. - ; . ■

503

L. Henkin, ... "International Law", pp. 390—391.

504

L. Henkin,... op. cit., p. 388.

505

J.G. Starke, "Introductionto International Law", pp. 463—467.

506

Latīn. — uzvedības, eksistences veids.

507

Latin, memorandum — tas, kas jaatceras.

508

LV, Nr. 11 (142), 1994, 3/1. lpp.

509

O'Connell, "International Law", 2d ed., (1970) pp. 199—200.

510

P. Reuter, "Introduction au Doit des Traitēs", (1972) p. 44.

511

35 Dept. State Buli. 484 (1956). Cit. pēc oriģināla, sk. L. Henkin, op. cit., p. 394.

512

Rep. ofthe Internat. Law. Comm, to the General Assambly (1959) 2 Y.B. Int. Law Comm. 96—97.

513

Dezavuet — pasludināt par spēkā neesošu.

514

WilliamJ.H. Hough, "The Annexation of the Baltie States",pp. 327, 330—331.

515

Latin, consensus - piekrišana, vienprātība, kopējs redzes viedoklis.

516

Касян H. Консенсус В современных международных отношениях. — М., 1983.

517

Latin. - vienprātība vienā un tajā pašā jautājumā.

518

Fr. paraphe - saīsināts paraksts.

519

Latin. - līdz galīgai apstiprināšanai.

520

Latin, ratus - izlemts, apstiprināts, facare - darīt.

521

"G. Fitzmauritze’s first report on the Law of the treaties", Yearbook ofthe International Law Commission, 1956, vol. II, pp. 125—126.

522

Latin, depono - noglabāt, noguldīt.

523

Latin, depositum - lieta, kas nodota glabāšanā.

524

LV, Nr. 11 (142), 1994., 3/1. lpp.

525

Bishop, op. cit., p. 126.

526

Latīn. promulgatio — publisks paziņojums.

527

61 Brit & For. State Papērs 1198 (1877).

528

Case of Certain German Settlers in Polish Upper Silezia, 126 P.C.I.J., Ser. A, No. 7, at 30.

529

Retroaktīvs — atpakaļejošs.

530

Latin. — vēlākais likums atcel iepriekšējo likumu (atņem tam spēku).

531

Latin, prolongare — pagarināt.

532

Restatement Foreign Relations Law of the United Sates (1965).

533

Bishop, op. cit.,pp. 174—175.

534

Latīn. burtiski — ne kaitē, ne noderīgi.

535

Free Zones of Upper Savoy and the District of Gex, P.C.I.J., Ser. A/В, No. 46, p. 96 (1932), 2 Hudson, World Court Rep. 508 (1935).

536

32 Stat. 1903, 1 Malloy, Treaties 782.

537

500 U.N.T.S. 95.

538

? R. v. Turnbull, Ex pane Petroff (1971) 17 F ...R, 438.

539

Rose v. King (1947) 3 DLR 617.

540

Louis Henkin, Richard C. Pugh, Oscar Schachter, Hans Smit, "International Law, Cases and Materials," Sec.ed., West Publishing, USA (1987) p. 947.

541

Rosalyn Higgins, "International Law and the Avoidance, Containment and Resolution of Disputēs, General Course of Public International Law", in - Acadēmie de droit international, Recqueil des cours, 1991, V, Tome 230, NijhoffPubl., (1993) Dedrecht, Boston, London, p.126.

542

J.G. Starke, "Introduction to International Law", Eight ed., Buttenvorths, London (1977) pp. 282—283.

543

Engelke v. Musmann (1928) A.C. 433.

544

Carrera v. Carrera, 84 U.SApp.D.C. 333, 174 F.2d 496, 497 (1949).

545

Congress Publ. L. 95-393, 92 Stāt. 808 22 U.S.C.A. § 254 a-e.

546

Canadian decision of Rose v. R., (1947) 3 D.L.R. 618.

547

Dickson v. De Solar (1930) I K.B. 376 at p. 80.

548

Convention on Prevention and Punishment of Crimes Against Internationally Protected Persons, Including Diplomatic Aģents.

549

Latin. — vai nu tiesa, vai izdod.

550

Cit. pec "International Law, Cases and Materials", pp. 619—621.

551

19801.C.J. 3.p, pp. 119—125.

552

1980 I.C.J. 65.

553

20 I.L.M. 223 (1981).

554

Latin American Conventions on Asylum.

555

Asylum Case, 1950 I.C.J. 266.

556

75 AJIL 142—147 (1981).

557

Convention on the Privilegies and Immunities of the United Nations.

558

Convention for the Co-ordination of the Privilegies and Immunities of the Specialized Agencies with those of the United Nations.

559

International Organizations Immunities Act, 22 U.S.C.A § 228.

560

22 U.S.C.A. §§288 (g)~288 (i).

561

UN Headquarters Agreement.

562

International Law, Cases and Materiāls, pp. 976—979.

563

Convention on the Representation of States in their Relations with International Organizations of Universal Character.

564

G.A. Res. 2530 (XXIV1970) at 99.

565

Latin. — slarp citu.

566

O'Connell, "International Law", Vol. II, Ed. (1970) p. 914.

567

596 U.N.T.S. 261.

568

Saeimā un Ministru Kabinetā, 21. 06. 1994. Nr. 52, 1. Ipp.

569

Sk. 1992. gada 18. jūnija likumu "Par grozījumiem un papildinājumiem LR likumā "Par diplomātiskajiem rangiem"".

570

K Saeimā un Ministru Kabinetā, 21. 06. 1994. Nr. 52, 1. lpp.

571

UN Headquarters Agreement.

572

J.G. Starke,ibid., pp. 450—451.

573

Latin. — ar attiecīgām izmaiņām.

574

Higgins, "Report on the Abuse of Diplomatic Immunities and Privileges", 80 aJIL, 135 (1986).

575

Paris Convention on the Aerial Navigation. Tekstu sk. L.N.T.S. 173.

576

Convention on International Civil Aviation, sk. — LV 01.07.92, Latvijai ir speķa no 01.09.92. Konv. tekstu angļu vai. ar papildinājumiem sk. — Barry E. Carter, Phillip R. Trimble, "International Law", Selected Documents and New Developments, Boston, New Yok, Toronto, London (1994) p. 653.

577

Beztermiņa, Latvijai spēkā no 01.09.92.

578

s Beztermiņa, Latvijai spēkā no 12.10.93.

579

Beztermiņa, Latvijai spēkā no 1.03.94.

580

Beztermiņa.

581

Beztermiņa.

- J

582

Beztermiņa.

583

Beztermiņa.

5

584

Beztermiņa.

585

Beztermiņa.

586

Beztermiņa.

587

Beztermiņa, Latvijai spēkā no 25.11.94.

588

Tokyo Convention on Offences and Certain Other Acts Committed on Board of Aircraft. Autentisko tekstu sk. A.J.I.L. 566 (164), teksta dajassk. ariW. Bishop, op. cit., p. 589.

589

Convention for the Suppression of Unlawful Seizure of Aircraft (Hijacking), tekstu sk. 22 U.S.T. 1641.

590

Sk. LRĀM datu bāzes izdruku. Tekstu angliski sk. 22 U.S.T. 1641.

591

Latin. — vai nu izdod, vai tiesā.

592

Supplementary Extradition Treaty.

593

Latvija piedalās no 19.04.91. Sk. LV 19.04.94. Latvijai spēkā no 27.05.94.

594

Hostage Convention.

595

European Convention on the Suppression of Terrorism.

596

Convention for the Suppression of Unlawful Acts Against the Safety of Civil Aviation (Sabotage), tekstu sk. 24 U.S.T. 564. Sk. ari 26 ICAO Bulletin, No 10 (October 1971) at 15.

597

ICAO Doc. 9050-LC/169-1, at 196 (1973).

598

Perek, "Scientific Criteria for the Delimitation of Outer Space", 5 J. Space L. ill, 118 (1977).

599

L. Henkin..., op.cit., p. 1367.

600

Groove, "The Geostationary Orbit: Issues of Law and Policy," 73 A.J.I.L. 444 (1974).

601

International Telecommunications Union — ITU.

602

World Administrative Conference for Space Telecommunications — WARC-ST.

603

Senate hearings on the Moon Treaty: Hearings before the Subcommittee on Science, Technology and Space, 96th Cong. 2d Sess. (1980).

604

Satellite Act of 1962,47 U.S.C.A § 731 (1982).

605

Executive Agreement Establishing Interim Arrangements for Global Communications System, 15 U.S.T. 1705, T.IA.S. No. 5646.

606

International Telecommunications Satellite Consortium.

607

47 U.S. C.A. § 733 (1982).

608

Earth Station Ownership Committee.

609

Angl.—kopuzņēmums.

610

Operating Agreement Art. V, IMCO MARSAT/CONF/29 (Feb. 28, 1976).

611

R. Higgins, ibid., pp. 76—77.

612

Daudzi Rietumu autori tās dēvē ari par starptautiskajam "institūcijām" (institutions).

613

J.G. Starke, "Introduction to International Law", 9thed., pp. 639—640.

614

Advisory Opinion in Reparation for Injuries Suffered in the Service ofthe United Nations, ICJ Reports (1949) pp. 174,184—186.

615

Schwarzenberger, "International Law", Vol. I, I 3rded. (1957) pp. 128—130.

616

Food and Agriculture Organization; World Health Organization.

617

ICJ Reports (1949) p. 180.

618

Yearbook of the United Nations, Special Edition, UN Fiftieth Anniversary 1945-1995, UN Publ.

U.S.(1995) pp. 33—35.

619

J.G.Starke, ibid., pp. 647—675.

620

Advisory Opinion on Conditions ofMembership in the United Nations. I.C.J. (1948) p. 61.

621

1.C.J. Reports (U.G.Starke, ibid., pp. 95), p. 4.

622

Report of the Secretary-General on the Work of the Organization, General Assembly, Offic. Rec. Forty-ninth Session Suppl. No. 1 (A/49/1), pp. 13, 25, 26.

623

Yearbook of the United Nations, Special Ed., UN Fiftieth Anniversary..., pp. 144—145.

624

An Agenda for Development. (A/48/935).

625

Rep. of the Secretary-General... No. 1 (A/49/l)pp. 13—21.

626

Legal Consequences for States of the Continued Presence of South Africa in Namibia, I.C.J. Reports, 1971,16 at p. 22.

627

Joint Interpretive Statement.

628

Resolutions and Statements of the Security Council 1994, Doc. SC/5974, 12 January 1995, p. 2.

629

Ю Reports 1971,1 at 52—53.

630

Nationality Decrees Issued in Tunis and Morocco, 1923, PCIJ, Series B, No. 4. at 27.

631

ANO Ģenerālsekretāru pirmkārt uztver kā institūciju un tikai otrkārt ka amatpersonu.

632

Basie Facts about the United Nations, NY, UN (1980) pp. 115—116.

633

The World Almanac and Book of Facts 1994, World Almanac, Mahwah, N.Y. USA (1994) p. 836.

634

Basie Facts about the United Nations, NY, UN (1980) pp. 118—119.

635

Dāvid Discroll, "The IMF and the World Bank. How Do They Differ?", Washington (1992) pp. 1—3.

636

Reza Vagheli, Steven К. Paulson, William H. Tomlinson, "International Business. Theory and Practice", N.Y. (1991) pp. 115—116.

637

E. Patric Coady — USA, Yasuyuki Kawahara — Japan, Fritz Fischer — Germany, Jan-Pierre Fandau — France, Dāvid Peretz — United Kingdom.

638

Yearbook of the United Nations (1992) Vol. 46, pp. 1123—1127.

639

Augstākajā Padomē un Ministru Padomē. — 1992. — 10.jūl.

640

Basie Facts about the United Nations, NY, UN (1980) pp. 120—121.

641

Dāvid Discroll, ibid., pp. 2—3.

642

Basie Facts about the United Nations, NY, UN (1980) pp. 121—122.

643

Convention on Privilegies and Immunities of the United Nations, sk. - UNTS, Vol. 1, p. 15.

644

UN Headquarters Agreement.

645

Convention on the Privilegies and Immunities of the United Nations.

646

Convention for the Co-ordination of the Privilegies and Immunities of the Specialized Agencies with those of the United Nations.

647

Federal International Organizations Immunities Act (1945).

648

J.G. Starke, "Introduction to International Law", p. 285.

649

Sk. Restatement of the Law, Third, the Foreign Relations Law of the United States, Vol. I, s. 467 (1).

650

Agreement between the Government of Chile and the Economic Commission for Latin America, Art. 1 (1) 89), UN Leg. Series St/LEG/SER.B./10, p. 218.

651

Shamsee v. Shamsee 102 S. Ct. 389, 70 L. 2d 207 (1981).

652

Vienna Convention on the Representation of States in their Relations with International Organizations of Universal Character. A/CONF. 67/16. Skat, ari 69 AJIL, 1975, 730.

653

European Union, Brussels (1994) pp. 19—22.

654

7(7 Treaty of European Union, Art. 235, in - Maastricht I, European University Institute, Academy of EuropeanLaw(1993)p. 1—1—247.

655

K. D. Borchardt, ibid., p. 19.

656

K. D. Borchardt, ibid., pp. 20—23.

657

K. D. Borchardt, ibid., pp. 26—27.

658

Par šo tuvāk sk. - Europe in a Changing World, The External Relations and the European Community, Brussels (1993) 52 p.

659

Tekstu sk. — European Union, Selected Instruments Taken from the Treaties, Book I, Vol. I, Brussels (1993)pp. 333—348.

660

К. P. E. Lasok, "The European Court of Justice, Practice and Procedure", London (1994) pp. 13—14.

661

К. P. E. Lasok, op. cit., pp. 8—9.

662

294/83 Partie ecologiste ‘Les Verts’ v European Parliament.

663

Par šo abu tiesu procesuālajam normām tuvāk sk. - К. P. E. Lasok, op. cit., Chapter 2.

664

Par to tuvāk sk. — Hans Danelius, "Europadomstolens domar 1991—1993 — en rāttsfallsčversikt", — Svensk Juristtidning, Argang 9,4/94, s. 337—387.

665

К P. E. Lasok, op. cit., p. 9.

666

K. D. Borchardt, op. cit.,pp. 34—43.

667

,5 Minētājā Statūtu tulkojuma ta nezin карее aplami nosaukta par Konsultatīvo asambleju.

668

"Parliamentarians, Observers, and Special Guests of the Council of Europe", Council of Europe, Parliamentarian Assembly, Strasbourg (March 1995).

669

"Leni Fischer: enlargement a chance for all of us", Forum, Council of Europe, March, No. 1 (1996) pp. 6—7.

670

"The Council of Europe: Achievements and Activities", p. 10.

671

Op.cit.,pp. 11—53.

672

Par šo jautājumu sk. — Luisa Vierucci, "WEU — a regional partner of the United Nations?” — Institute for Security Studies Western European Union, Paris (1993) 49 p.

673

Rietumeiropas savienība, Rietumeiropas savienības dokuments Nr. 1431. — 1994. gada 31. oktobrī. —

1.—9. lpp. Šis dokuments Latvijā pieejams tulkojumā latviešu valodā.

674

Hartmut Soell, "A European Security Policy", — Letter from the Assembly, Information Letter from the Assembly of Western European Union, No. 21, April 1995, pp. 2—3.

675

Jacques Baumel, "A European Defence Policy", — Letter from the Assembly, Information Letter from the Assembly of Western European Union, No. 21, April 1995, pp. 3—4.

676

Rietumeiropas savienība, Rietumeiropas savienības dokuments Nr. 1431. — 9.—51. lpp.

677

NATO Handbook, pp. 4—112.

678

The World Almanac and Book of Facts 1994, Mahwah, N. J. (1994) pp. 833—834.

679

Par šo tuvāk sk. — Michael Legge, NATO Assistant Secretary General, "NATIO’s New Strategic Concept”, in — Military Doctrine and Military Reconstruction in Post-Confrontational Europe", Prāga (1993) pp. 12—18 et cetera.

680

J. G. Starke (1977), p. 522.

681

Šveice kļuvusi par ANO ST dalībvalsti pēc tās iesnieguma ar ĢA 1946. gada 11. dec. Rezolūciju 91 (1). Sk — International Court of Justice, Acts and Documents Concerning the Organization of the Court No. 4, Charter ofthe United Nations, Statute and Rules of Court and Other Documents, 1978, Printed in Netherlands, p.175.

682

Lihtenšteina kļuvusi par ANO ST dalībvalsti pēc tās iesnieguma ar GA 1948. gada 8. okt. Rezolūciju 264 (III). Sk — International Court of Justice, Acts and Documents Concerning the Organization of the Court, p. 177.

683

Sanmarīno kļuvusi par ANO ST dalībvalsti pēc tās iesnieguma ar GA 1953. gada 9. dec. Rezolūciju 806 (VIII). Sk. — International Court of Justice, Acts and Documents Concerning the Organization ofthe Court,pp. 177—178.

684

1SCOR, 2d Ser. No. 19, pp. 467—468.

685

International Court of Justice, Acts and Documents Concerning the Organization ofthe Court, p. 181.

686

T. M. Franck, ibid., pp. 308, 309.

687

GAres. 1991 (XVIII) of 17 December 1963.

688

Anglo-Iranian Oil Co., Pleadings, at 427; IO Yearbook 1951—1952, pp. 89—90.

689

Šī frāze ietverta tiesneša zvērestā, kas noteikts ST Procedūras noteikumu 4. p., sk. — Rules of Court, ibid., p. 95.

690

Elihu Root, "Address on International Subjects" (1916) pp. 36, 37.

691

Ram Prakhash Anand, "Compulsory Jurisdiction ofthe International Court of Justice" (1961) pp. 101—102.

692

M. Franck, ibid., pp. 306, 307.

693

International Court of Justice, Acts and Documents Concerning the Organization of the Court, p. 93.

694

ICJ Rec. 1974, 252.

695

R. Higgins, ibid., pp. 261—262.

696

Starke (1977)pp. 539—540.

697

T. Burgenthal, H.G. Maier, "Public International Law in a Nutshell", St. Paul Minn., Yearbook ofICJ (1985)pp.68—69.

698

Džons Džejs ir viens no slavenajiem ASV "tēviem dibinātājiem", ievērojams ASV diplomāts, 1789.— 1995. g. ASV Augstākās tiesas priekšsēdētājs. 1994. gadā no ASV puses vadija sarunas līguma noslēgšanai ar Lielbritāniju par draudzību un tirdzniecību.

699

Arbitrāžas atruna ir starptautiskā līguma vai kontrakta noteikums par sakarā ar šo līgumu radušos strīdu izšķiršanu arbitrāžas ceļā

700

International Law, Cases and Materiāls, p. 588.

701

G. von Glahn, "Law Among Nations", Fifth ed., pp. 530—531.

702

Ibid., pp. 531—532.

703

Rann of Kutch Case (1968).

704

Reports of International Arbitral Awards (U.N.R.I.A.A.).

705

Latvijas Vēstnesis. — 1994. — 10. aug. — 2. lpp.

706

Turpat. — 13. aug. — 2. lpp.

707

Latin. — pēc taisnīguma un krietnuma, nevis saskaņa ar formālo likumu.

708

Latin. — atturēties no lēmuma pieņemšanas, atsaucoties uz pierādījumu vai faktu trūkumu.

709

Ebenroth/Karl, "Die Multilateral Investitions-garantie Agentur. Kommentar zum MIGA Ūberein-kommen", Heidelberg (1989) S. 18—72.

710

Convention on the Settlement of Investment Disputēs between States and Nationals of Other States, in %/% UNTS 160, No. 8359, at 160.

711

T.M. Franck, ibid., pp. 455—458.

712

’ Latin. — spēks rada tiesības.

713

Latīn. — tiesību pārkāpums nerada tiesības.

714

- Международное право В документах, с. 24—25.

715

Valdības Vēstnesis. — 1920. — Nr. 209. — 5. lpp.

716

Annuarie de la Societe des nations, 1920—1927, Geneve, 1927, pp. 17,23.

717

Dāvid M. Walker, ibid., p. 518.

718

Pakts nosaukts tā iniciatoru Francijas ārlietu ministra A. Briāna un ASV valsts sekretāra F. Keloga vārdā.

719

Valdības Vēstnesis. — 1929. — Nr. 37.

720

Revised general Act G.A. Res. 268 (IV. 1949).

721

Valdības Vēstnesis. — 1929. — Nr. 48. Sk. ari — Дипломатический словарь. — Москва, 1984. — T.I.-C. 156,157.

“Hough, III William J.H., "The Annexation of the Baltie States and its Effect on the Development of Law Prohibiting Forcible Seizure ofTerritory", in — Journal of International and Comparative Law, Winter 1985, vol. 6, No. 2, pp. 327—329.

722

Valdības Vēstnesis. — 1933. — Nr. 262,275. Sk. ari— 147 League of Nations Treaty Series, 69. Sk. an —"Essential Facts about the League ofNations", Geneva (1938) p. 151.

723

Treaty of Non-Aggression and Conciliation. - League of Nations Treaty Series, Vol. 163, pp. 393—405. Sk. an - Briggs, "Non-Recognition of Title by Conquest and Limitations on the Doctrine", 35 American Society of International Law, Proc. 72 (1940).

724

League of Nations.O.J. 340 (1938).

725

Valdības Vēstnesis. - 1929. - Nr. 146, 174. Sk. arī - League of Nations Treaty Series, Vol. 148, p. 123.

726

Protokola teksts publicēts: Padomju varas atjaunošana Latvija un Latvijas PSR iestāšanās PSRS sastāvā.— Rīga: Zinātne, 1987. — 75. lpp.

727

Padomju varas atjaunošana ..., 75., 95. lpp.

728

Teksts publicēts: Padomju varas atjaunošana..., 107.—108. lpp.

729

Latin. — no paša sakuma.

730

William J.H. Hough, III, ibid., p. 431.

731

Sk. Makjavelli darbu "Valdnieks".

732

Latin, - obligāts priekšnoteikums.

733

International Law, Cases and Materiāls, p. 567.

734

T.M. Franck, ibid., pp. 170—171.

735

Report SC S/23280 of 11. Dec. 1991, p. 5.

736

GA Res. 42/1 of 16 October 1987, 1.

737

Nicaragua v. United States, 19841.C.J. pp. 19—20. Par šo tuvāk sk. nodalu "Starptautiska justīcija".

738

I.C.J. (1974) pp. 270—271.

739

US President George Bush, "Towards the New World Order", Address before the joint Session of Congress on 11 of September 1990," OS Dep. of State Dispatch 1 No. 3.

740

UN doc. A/47/277= S/24111 (June 1992).

741

Res. 713(1991).

742

M. Frank, ibid., pp. 204—205.

743

R. Higgins, ibid., pp. 331—332.

744

^ Agenda for Peace, p. 6.

745

Christian Tomuschat, "International Courts and Tribunals with Regionally Restricted and/or Specialized jurisdiction", in — Judical Settlement oflnternational Disputēs, Berlin, et al. (1974) pp. 361—-

746

De Jure Praedae Commentarius. Angl. — Commentary on the Law of Prize and Booty.

747

"Jure Belli Ac Pacis LibriTres". Sājā darbā izmantots Grocija darba tulkojums krievu valodā: Гроций Г. О праве войны Н мира. — МосКВа, 1956.

748

ТаМже, с. 44.

749

Там же, с. 49.

750

Там же, с. 50.

751

Мертенс Ф. Современное международное право цивилизованных народов. — С.-Пб., 1903. — Т. I.— С. 53.

752

Гроций Г, 0 праве воины Н МНра. — МосКВа, 1956. — С. 84—85.

753

ТаМже, с. 133.

754

Brown v. United States, 8 Cranch 110 (U.S. 1814).

755

Latvijai šī Konvencija spēkā no 22.06.92. Sk. — Valdības Vēstnesis. — 1992. — 24. martā.

756

Laws and Customs of War on Land. See 36 Stat. 2277.

757

Latvija pievienojās šīm konvencijām ar 1991. gada 20. novembra Augstākās Padomes lēmumu. Spēkā no 24.06.92. Sk. —Valdības Vēstnesis. — 1991. — 4. dec.

758

Otrajam papildu protokolam par nestarptautiska rakstura bruņotu konfliktu upuru aizsardzību Latvija pievienojās 20.11.91. Sk. — Valdības Vēstnesis. — 1991. — 4. dec. Latvijai tas spēkā no 24.06,91.

759

Lauterpacht's "Oppenheim’s International Law", vol. 2, pp. 252—254.

760

Regulations Respecting the Laws and Customs of War on Land. Tekstu sk. — G. von Glahn, op. cit., pp. 650—652.

761

Protocol Additional to the Geneva Conventions of 12 August 1949, and Relating to the Protection of Victims of International Armed Conflicts (Protocol I) of 8 June 1977.

762

Protocol Additional to the Geneva Conventions of 12 August 1949, and Relating to the Protection of Victims of Non-International Armed Conflicts (Protocol II) of 8 June 1977.

763

Latvija piedalās kopš pirmskara laika.

764

Latvija piedalās kopš 1992. gada 3. jūnija. Sk. — Valdības Vēstnesis. — 1992. — 16. jūn. Latvijai spēkā no 24.06.92.

765

London Naval Treaty, 1930, Art. 22 (Submarine Warfare). Tekstu sk. — W. Bishop J., op. cit., p. 974.

766

Tuvāk sk. — Hackworth, op. cit., pp. 1—130.

767

Tuvāk sk. — Hackworth, op. cit., pp. 175—330.

768

G. von Glahn, op. cit., pp. 668—669.

769

UNIDIR Newsletter, 28/29, 12. 94, 5. 95, pp. 42—43.

770

Protocol on Prohibitions or Restrictions on the Use of Minēs Booby-Traps and Other Devices. Tekstu sk. turpat, 29. 1pp.

771

Protocol on Prohibition or Restriction on the Use of Incendiary Weapons. Tekstu sk. turpat, 41.1pp. Protokols spēkā kopš 2.12.83.

772

Valdības Vēstnesis. — 1922. — 2. dec.

773

Convention on the Prohibition of the Development, Production, Stockpiling and Use of Chemical Weapons and on their Destruction. Latvija pievienojās 6.05.93.

774

Valdības Vēstnesis. - 1920. - Nr. 209.

775

Līdzīgu formulējumu sk.— L. Henkin,... "International Law", p. 519.

776

Corfu Channel Case U.K. v. Albania (1949) I.C.J. 23.

777

Report of the International Law Commission on the work of its thirty-fourth session 3 May—23 July 1982, General Assembly offic. Rec. thirty-seventh session Suppl. No. 10 (A/34/10), United Nations, NewYork(1982) pp. 173—174.

778

Latin. - kļūda, vaina, pārkāpums, noziegums, grēks. Delictum commitere - izdarīt noziegumu.

779

Sk. Starptautisko tiesību komisijas ziņojumu tās XXIX sesijā 1977. gada 9. maijā - 29. jūlijā. GA Offic. Rec. XXXVII Suppl. No. 10, p. 20.

780

Cit. pēc L. Henkin..., op. cit., pp. 522—523.

781

GA XVIII Rec. Suppl. 9 (A/5509), p. 59.

782

Human Rights, A Compilation..., Vol. I, Part I, p. 201.

783

Ibid., Part II, p. 669.

784

Ibid., Parti, p. 61.

785

Международноеправо В АОКуМбНТах, с. 671.

786

Дипломатический словарь. — M., 1973. — T. III. — С. 45—46.

787

Tribunāla spriedumu sk. — W. Bishop, op. cit., pp. 1005—1017.

788

ANO Starptautisko tiesību komisija pakļauta Ģenerālajai asamblejai un radīta saskaņā ar tās 1947. gada 21. novembra rezolūciju. Sastāv no 35 starptautisko tiesību speciālistiem, kurus uz 5 gadiem ievēlē QA. Komisijas uzdevums ir sekmēt starptautisko tiesību progresīvu attīstību un kodifikāciju. Komisijas sesijas notiek Zenēvā. Komisija sagatavo svarīgākos starptautisko konvenciju projektus.

789

"Annuarie de la Commission du droit international. 1956", Vol. II, New York (1957).

790

Yearbookoflnternational Law Commission 1975, vol. II, pp. 55—59.

791

Yearbook... 1980,pp. 26—63.

792

Report of the International Law Commission on the work of its 47 session 2 May—21 July 1995, General Assembly Offic. Rec. Fiftieth Session Suppl. No. 10 (A/5091-195-/10), pp. 10—17.

793

Yearbook ... 1981, Vol. II, part 1, pp. 146—152.

794

U.N.Doc. A/CN.4/L.347, 21 July 1982.

795

Report of the International Law Commission on the work of its 47 session 2 May—21 July 1995, General Assembly Offic. Rec. Fiftieth Session Suppl. No. 10 (A/50/10), pp.105—107, 119—120.

796

Human Rights. A Compilation of International Instruments Vol. I (Sec. Part) United Nations, New York (1993) pp. 669—670.

797

Par šo tuvāk ari sk. šī darba autora rakstu — Kā iespējams ierosināt Latvijas okupācijas jautājumu ANO? // Neatkarīgā Cīņa. — 1994. —12. okt.

798

Human Rights. A Compilation of International Instruments, Vol. I (Sec. Part), pp. 815—816. Sk. šo tekstu krieviski ari — Международное право В документах, с. 779.

799

Sk.LV, 24.03.92.

800

Международное право В документах, с. 834.

801

UN Doc. S/A.26/Dec. 31 (1995), 12 Oct. 1995.

802

"The Yearbook of the United Nations," Special Edition, UN Fiftieth Anniversary 1945—1995, United Nations, Hague, Boston, London (1995) p. 344.

803

48 Physicians for Human Rights.

804

Stockholm International Peace Research Institute.

805

SIPRI Yearbook 1993, World Armaments and Disarmament, Oxford Univ.Pr. (1993) pp. 81—87.

806

Disarmament Fact Sheet No. 40 (1985) p. 4.

807

Sk. ANO izdevumu "Disarmament Today", izdevums nav datēts.

808

Jonatan Shell, "The Fate of Earth", BG (1982) 56 et cetera.

809

6 Disarmament, Fact Sheet No. 42. UN DPI/870-October (1985) p.14.

7 Armament and Disarmament, Information Document, UN (1985) p. 6.

8 Disarmament, A Periodical Review by the United Nations, Vol. XI, No. 3, (1988) pp. 195-207, 376, 387,391.

9 SIPRI Yearbook 1993, pp. 368-369.

10 Экономические H социальные последствия гонки вооружении Н военных расходов: Обновлённый доклад генерального секретаря. — 1978. — Док. No. A/32/88/Rev. 1, с. 37.

810

Disarmament, Fact-Sheet No. 44 (1986).

12 Par šo tuvāk sk. — Экономические H социальные последствия гонки вооружении Н военных расхо-flOB/OOH. - 1978. - floic. A/3288/Rev. 1.

811

Saies No. E. 86.IX.1.

812

Disarmament, Fact Sheet No. 48 (1986) pp. 1—6.

813

Yearbook of the United Nations (1969) p. 17.

814

Ibid., (1980) p. 93.

815

Par to tuvāk sk. — Disarmament, Fact Sheet No 46 (1886).

816

The United Nations at 50, p. 25.

817

Disarmament, Fact-Sheet No. 46 (1986).

818

Atbruņošanās konferences 1995. gada ziņojumu sk. — Report of the Conference on Disarmament, General Assembly, Official Records, Fiftieth Session, Suppl. No. 27 (A/50/27), United Nations, New York (1995) p. 173.

819

Pilnu šī dokumenta tekstu sk. — UN Doc. OPI/618 — March (1979).

820

Disarmament, Fact Sheet No. 42. UN DPI/870-October (1985) pp. 9—14.

821

Belgradas konferences Nobeiguma dokumentu sk. — По пути проложенному Хельсинки. — Москва, 1980. — С. 502. Belgradas etapa vērtējumu sk. — Marku Reimaa, "An Era of Change for the CSCE",— FinnishPerspective5/95,pp. 16—17.

822

Sk. turpat, 18.—19.1pp.

823

Turpat, Finnish Perspective, pp. 20—22.

824

Dala no dokumenta autentiskā teksta publicēta — Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. IX,No. 3 (1986) pp. 79—103.

825

CSCE Helsinki Document 1992 "The Challenges for Change". Šaja monogrāfijā izmantotas konferences darba dokumentu kopijas.

826

CSCE Helsinki Document 1992 "The Challenges for Change".

827

*’ Wilhelm Honick, "How the OSCE Works", in — Finnish Perspective 5/95, pp. 25—27.

828

Tuvāk sk.— Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. IX, No. 1, Spring (1986).

829

Disarmament andDevelopment. UN Doc. R.86.IX5.

830

Tuvāk sk. - A Periodic Review by the United Nations, Vol. IX, No. 3 (1986).

831

Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. XI, No. 3, Spring (1988) pp. 209—217.

832

Yearbook of the United Nations, Special Edition UN Fifth Anniversary of the United Nations (1987) pp. 164—165.

833

Interim Agreement on Certain Measures with Respect to the Limitation of Strategic Offensive Arms (SALT i); krievu vai. tekstu sk. — Советский Союз В борЬбе за разоружение: Сборник документов, С. 117.

834

Armaments and Disarmament, Information Bulletin, United Nations, January (1988) p. 29.

835

Autentisko tekstu krievu vai. sk. — Советский Союз В борьбе За разоружение: Сборник документов,

с. 128.

836

Treaty on the Prohibition of the Emplacement ofNuclearWeapons and OtherWeapons ofMass Destruction on the Seabed and the Ocean Floor and in the Subsoil Thereof. Līguma saīsināts nosaukums — "Seabed Treaty”. Tekstu sk.— Disarmament Fact Sheet, No. 32. Sk. ari — Международное право В документах, с. 684.

837

Sk. — LR AP Ziņotājs. — 1992. — 16. jūn.

838

Latvijai spēkā no 24.06.92.

839

Treaty on the Limitation of Strategic Offensive Arms (SAIT II).

840

106 Yearbook of the United Nations (1993) pp. 114—115.

107Treaty on the Limitation ofUndergroundNuclear-WeaponTests (ThresholdTest-BanTreaty-TTBT). 108 Līguma tekstu krievu vai. sk. — Советский Союз В борьбе за разоружение: Сборник документов. — М.,1977,— С. 137.

109ТаМже, с. 140.

841

110 The Treaty on Underground Nuclear Explosions for Peaceful Purposes (Peaceful Nuclear Explosions Treaty).

842

Līguma tekstu krievu vai. sk. — Советский Союз В борЬбе за разоружение: Сборник документов,

с.159.

112 Par šo sarunu raundu un eventuālo CTBT saturu sk. — "Comprehensive Nuclear Test Ban Treaty", in •— Disarmament, A Periodic Review by the United Nations, Vol. XVIII, No. 1 (1995) pp. 1— 53. Sk. an — Disarmament. United Nations Centrē for Disarmament Affairs (1995) pp. 24—54.

113 "Verification of a Comprehensive Test Ban Treaty from Space: A Preliminary Study", UNIDIR, Geneva (1994).

843

Convention on Prohibitions or Restrictions on the Use of Certain Conventional Weapons which May be Deemed to be Excessively Injurious or Have Indiscriminate Effects. Konvencijas autentisko tekstu angļu vai. sk. — Status of Multilateral Arms Regulation and Disarmament Agreements, Fourth Ed., p.243.

844

Ibid., p. 256.

845

Ibid.

846

Ibid.

847

Yearbook ofthe United Nations (1991) pp. 55—59.

848

"The Arms Register", — Disarmament, Ending Relience on Nuclear and Convential Arms, United Nations Centrē for Disarmament Affairs (1995) pp. 91—104.

849

John Sislin, Siemon Wezeman, "Arms Transfers, A Register of Deliveries from Public Sources", March (1995) Monterey, pp. 17, 19.

850

Guidelines for International Arms Transfers in the Context of General Assembly Resolution 46/36 H of 6 December 1991, in — Report of the Disarmament Commission, General Assembly offic. rec, Fiftieth Sess., Suppl. No. 42 (A/50/42).United Nations, New York (1995) p. 13.

851

Guidelines for International Arms Transfers in the Context of General Assembly Resolution 46/36 H of 6 December 1991, in — Report of the Disarmament Commission, General Assembly offic. rec, Fiftieth Sess., Suppl. No. 42 (A/50/42).United Nations, New York (1995) pp. 17—18.

852

Strategic Arms Reduction Treaties — START.

853

Missile Technology Controle Regime — MCTR.

854

Unmanned air vehicles — UAVs.

855

183 Lawrence Scheinman, "Counteracting the Proliferation of Missiles", — Disarmament, Topical Papers

856

United Nations Centrē for Disarmament Affairs, United Nations, New York (1995) pp. 140—147.

857

Tropical Forest Action Plan.

858

United Nations at 50, Notēs for Speakers, U.N., N.Y. (1995) p. 41.

859

Second System-Wide Medium Term Environment Programmē 1990—1995.

860

Report on New Projects 1994, UNEP, p. 448.

861

Par ANO Attīstības programmas saturu sk. - United Nations at 50, Notēs for Speakers, U.N., N.Y. (1995) p. 42—44.

862

Ch. VIII, Environment, Yearbook of the United Nations 1993, Vol. 47, Dordrecht / Boston / London (1994) p. 807.

863

Authoritative Statement of Principles for a Global Consensus on the Management, Conservation and Sustainable Development of All Types of Forests.

864

Rio Declaration on Environment and Development.

865

■1 Earth Charter.

866

^ On Strengthening Environmental Management Capabilities in Eastern and Central European Countries; Guidelines on Integrated Environmental Management in Countries in Transition. Sk. — Guidelines on Integrated Environmental Management in Countries in Transition, U.N. (1995) p. 4.

867

Code for the Safe Carriage of Irradiated Nuclear Fuel, Plutonium, and High Level Radioactive Waste in Flasks on Board Ships. Sk. — UN Doc. A/48/25(1993) dec. 17/13.

868

World Climate Impact Assessment and Response Strategies Programmē — WCARP.

869

Environmental Programme for Europe, U.N. Economic Commission for Europe, U.N. Doc. ECE/CEP/25.

870

Final Report of the Ad Hoc Working Group on Trade, Environment, and Development incorporating the report on its third session, Geneva (1995), TD/B/(2)/9; TD/B/WG.6/11.

871

"Environment" — UN Chronicle, Spring 1996, Vol. XXXIII, No. 1, pp. 73—78.

872

450 U.N.T.S. 82.

873

Law of the Sea Convention.

874

Long Range Trans-Border Air Pollution. Tekstu sk. — T.I.A.S. No. 10541, 18 I.L.M. 1442 (1979).

875

Vienna Convention for the Protection of the Ozone Layer. Tekstu sk. — YUN 1985, p. 804.

876

Tekstu sk. — LR AP Ziņotājs. — Nr. 11. — 168. p.

877

Framework Convention on Climate Change. Tekstu sk. — Multilateral Treaties Deposited With Secretary-General as at 31 December 1993 (ST/LEG/SER. E/12).

878

LV, 9.3.95.

879

Framework Convention on the Biological Diversity. Tekstu sk. — YUN 1992, p. 683.

880

Human Rights and Environment, U.N. doc. E/CN. 4/1996/23/Add.2,12 March 1996, p. 1.

881

Latin. — draudzīgā kūrija, sapulce.

Content

Bojārs Juris Starptautiskas tiesibas

SATURS

BIBLIOGRĀFISKIE SAĪSINĀJUMI

PRIEKŠVĀRDS

SUMMARY

I nodaļa

II nodaļa. STARPTAUTISKO TIESĪBU RAKSTURS

III nodaļa

IV nodaļa. PERIODS PIRMS OTRĀ PASAULES KARA

V nodaļa. VALSTS TERITORIJAS IEDALĪJUMS

VI nodaļa. FIZISKAS PERSONAS STATUSS STARPTAUTISKAJĀS TIESĪBAS

VIII nodaļa

MINERĀLRESURSU ieguve DZIĻIŪRAS dibenā

IX nodaļa DEMOKRĀTIJA UN CILVĒKA TIESĪBAS SENAJĀS SABIEDRĪBAS FORMĀCIJĀS

X nodaļa. STARPTAUTISKA LĪGUMA JĒDZIENS

XI nodaļa. DIPLOMĀTISKĀS TIESĪBAS

XII nodaļa. GAISA TIESĪBU DEFINĪCIJA UN ATTĪSTĪBAS VĒSTURE

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI NODAĻA

XVII nodaļa

KARADARBĪBAS UZSĀKŠANA

KARĀ DARBOJOŠĀS PERSONAS UN TO TIESISKAIS STATUSS

OKUPĀCIJAS REŽĪMS

XVIII nodaļa. STARPTAUTISKI TIESISKĀS ATBILDĪBAS JĒDZIENS UN BŪTĪBA

SUBJEKTĪVĀ puse

XIX nodaļa. PROBLĒMAS BŪTĪBA. BRUŅOŠANĀS SACENSĪBAS IZRAISĪTĀS BRIESMAS UN EKONOMISKĀS SEKAS

ATBRUŅOŠANAS IDEJAS VĒSTURE

STARPTAUTISKAS DROŠĪBAS UN ATBRUŅOŠANĀS JAUTĀJUMU RISINĀJUMS ANO KONCEPCIJAS PAR STARPTAUTISKO DROŠĪBU

ATBRUŅOŠANAS DEKĀDES

UZTICĪBAS UN KOLEKTĪVĀS DROŠĪBAS PASĀKUMI

KODOLIEROČU NEIZPLATĪŠANA

līgums par ANTIBALLISTISKO rakešu\ SISTĒMU IEROBEŽOJUMU

KODOLIEROČU IZMĒĢINĀJUMU AIZLIEGUMS

ĶĪMISKO, BIOLOĢISKO UN TOKSĪNU IEROČU AIZLIEGUMS

METEOROLOĢISKO UN VIDES IEROČU AIZLIEGUMS

START I līgums

START II

PARASTIE ieroči

KONVENCIONĀLO IEROČU IEROBEŽOJUMI EIROPĀ

STARPTAUTISKA IEROČU NODOŠANA

XX nodaļa

VIDES AIZSARDZĪBAS JAUTĀJUMU RISINĀŠANA ANO IETVAROS

VIDE UN CILVĒKA TIESĪBAS

1